ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2014 р.Справа № 922/191/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПФК Содружество",
м.Харків до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю "СДТ-Сталь", м.Харків
2. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авангард-Інвест",
м.Запоріжжя про стягнення 8300,10
гривень за участю представників:

позивача - Косяченка Є.С. (довіреність
№б/н від 20 грудня 2013 року)

відповідача-1 - не з'явився

відповідача-2 - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2014 року позивач, товариство з
обмеженою відповідальністю "ПФК
Содружество", звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
солідарне стягнення з товариства з
обмеженою відповідальністю "СДТ-Сталь"
(відповідача-1) та товариства з
обмеженою відповідальністю
"Авангард-Інвест" (відповідача-2) суми
заборгованості у розмірі 8300,10 гривень.
Заявлену вимогу щодо стягнення з
відповідача-2 7545,60 гривень боргу
обґрунтував неналежним виконанням
відповідачем-2 умов договору поставки
№20/08, укладеного між відповідачем-2 та
позивачем 20 серпня 2013 року. Вимогу щодо
стягнення з відповідача-1 754,50 гривень
штрафу обґрунтував наявним договором
поруки, укладеним між відповідачем-1 та
відповідачем-2 20 серпня 2013 року. Крім
того, позивач просив суд покласти
судові витрати пропорційно на обох
відповідачів.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27 січня 2014 року
було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 13 лютого 2014 року.

12 лютого 2014 року представник
відповідача-1 надав через канцелярію
суду відзив (вх.№5061), в якому зазначив
про відсутність відомостей щодо
невиконання відповідачем-2 зобов'язань
за спірним договором, а тому був
вимушений відмовити позивачу у
добровільному задоволенні його вимоги,
у зв'язку з чим просив суд відмовити у
задоволенні позову. Крім того,
відповідач-1 просив суд розглядати
справу без його участі. Судом було
досліджено наданий відзив та долучено
до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 13 лютого 2014
року було відкладено розгляд справи на
06 березня 2014 року.

03 березня 2014 року представник
відповідача-2 надав через канцелярію
суду відзив (вх.№7062), в якому викладена
позиція останнього полягає у тому, що
він дійсно укладав спірний договір з
позивачем, зазначив, що цей договір є
двостороннім, та просив суд відмовити у
задоволенні позову, оскільки позивач
не мав, на його думку, права укладати з
відповідачем-1 договір поруки від 20
серпня 2013 року, в порушення п.8.1
договору, та порушуючи тим самим
підсудність даної справи. Судом було
досліджено наданий відзив та долучено
до матеріалів справи.

Також, 06 березня 2014 року представник
позивача надав через канцелярію суду
заперечення на відзив відповідача-2
(вх.№7735), в яких зазначив, що спірний
договір поруки є укладеним, відповідно
до норм чинного законодавства, не
порушує прав та обов'язків сторін за
спірним договором поставки, та є
засобом забезпечення виконання
зобов'язань. Судом було досліджено
надані заперечення та долучено до
матеріалів справи.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 06 березня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Відповідачі у відкрите судове
засідання 06 березня 2014 року своїх
представників не направили. Про час та
місце проведення судового засідання
були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника позивача, встановив
наступне.

20 серпня 2013 року між товариством з
обмеженою відповідальністю "ПФК
Содружество" (позивачем) та товариством
з обмеженою відповідальністю
"Авангард-Інвест" (відповідачем-2) було
укладено договір поставки №20/08. Даний
договір було підписано повноважними
представниками з обох сторін та
скріплено печатками.

Відповідно до умов договору,
постачальник (відповідач-2)
зобов'язався передати у власність
покупця (позивача) товар, а покупець, в
свою чергу, зобов'язався прийняти
відповідний товар та оплатити його.

Право власності на товар переходить
від постачальника до покупця в момент
поставки товару (п.2.6 договору).

Датою поставки товару є дата, вказана у
видаткових накладних в момент поставки
товару (п.2.5 договору).

Згідно із п.3.3 договору, форма оплати -
100% попередня оплата, узгоджена до
поставки партії товару, протягом 3-х
банківських днів з моменту виставлення
рахунку на оплату товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач-2 виставив позивачу рахунок
на оплату №1360 від 20 серпня 2013 року на
суму 57600,00 гривень (а.с.15), який був
оплачений позивачем шляхом 100%
передоплати, що підтверджується
платіжним дорученням №375 від 22 серпня
2013 року.

Відповідач-2, в свою чергу, частково
поставив на адресу позивача товар на
суму 50054,40 гривень, що підтверджується
видатковою накладною №1438 від 27 серпня
2013 року (а.с.17). Вказана накладна була
підписана з обох сторін. Крім того, факт
поставки товару підтверджується
додатковими первинними документами, а
саме, товарно-транспортною накладною
(а.с.18) та довіреністю на отримання
цінностей за договором.

Решта товару на суму 7545,60 гривень
відповідачем-2 поставлена не була.

З метою досудового врегулювання спору,
позивач направив на адресу
відповідача-2 претензію №437 від 15
листопада 2013 року про сплату виниклої
заборгованості, але відповіді не
отримав.

Суд, проаналізувавши обставини,
вказані у позовній заяві, дійшов
висновку про те, що позивач виконав
свої зобов'язання за спірним договором
поставки належним чином та у повному
обсязі. Проте, відповідач-2, в свою
чергу, зобов'язання за договором
поставки не виконав в повному обсязі, у
зв'язку з чим, утворилась
заборгованість перед позивачем у
розмірі 7545,60 гривень, яка до цього часу
залишається непогашеною.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином, відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч.2 ст.693 Цивільного кодексу
України, якщо продавець, який одержав
суму попередньої оплати товару, не
передав товар у встановлений строк,
покупець має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази погашення відповідачем
заборгованості або поставки товару на
суму заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача-2
суми основної заборгованості у розмірі
7545,60 гривень, нормативно та
документально обґрунтованою, та такою,
що підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до п.6.4 спірного договору
поставки, відповідач-2 повинен сплатити
позивачу 10% штрафу за повну або
часткову відмову від поставки товару у
встановлений договором строк.

Як вбачається з матеріалів справи, 20
серпня 2013 року між товариством з
обмеженою відповідальністю "ПФК
Содружество" (позивачем) та товариством
з обмеженою відповідальністю
"СДТ-Сталь" (відповідачем-1) було
укладено договір поруки. Даний договір
було підписано повноважними
представниками з обох сторін та
скріплено печатками.

За умовами відповідного договору,
відповідач-1 зобов'язався відповідати
перед позивачем за виконання
відповідачем-2 обов'язків за договором
поставки №20/08 від 20 серпня 2013 року,
зокрема відповідач-1 повинен сплатити
позивачу штраф в розмірі 10% від суми
заборгованості або суми
недопоставленого товару.

Згідно із ст.548 Цивільного кодексу
України, виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. Виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком (ст.546
ЦКУ).

Щодо заперечень відповідача-2 стосовно
того, що позивач не мав, на його думку,
права укладати з відповідачем-1 договір
поруки від 20 серпня 2013 року, в порушення
п.8.1 договору, та порушуючи тим самим
підсудність даної справи, суд зазначає
наступне.

Згідно із ст.553 Цивільного кодексу
України, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Відповідно до ст.554 Цивільного кодексу
України, у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, якщо інше не встановлено
договором поруки.

Вищий господарський суд України у
інформаційному листі від 21 листопада
2011 року №01-06/1624/2011 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" звернув
увагу господарських судів на те, що при
розгляді справ зі спорів про визнання
недійсним договору поруки, укладеного
між кредитором і поручителем без згоди
боржника на забезпечення виконання
останнім свого обов'язку, слід
враховувати наступне.

Договір поруки за змістом приписів
статей 553, 554 ЦК України укладається
кредитором за зобов'язанням, яке
забезпечується порукою, і поручителем.
Що ж до боржника, то він стороною
договору поруки не виступає, а є
учасником (стороною) в зобов'язанні,
забезпеченому порукою. Законодавством
України не передбачено і не випливає зі
змісту правовідносин поруки обов'язку
кредитора або поручителя за договором
поруки отримувати згоду боржника на
укладення такого договору (див.
постанови Вищого господарського суду
України від 07.09.2010 №53/86-09, від 07.09.2010
№14/212пд).

З огляду на відсутність передбаченого
законом обов'язку укладати договір
поруки лише за згодою боржника,
відсутність згоди боржника на
укладення договору поруки не порушує
умови дійсності договору поруки і не є
підставою недійсності зазначеного
правочину.

Твердження відповідача-2 щодо
порушення позивачем п.8.1 договору
поставки №20/08, а саме того, що жодна зі
сторін не має права передавати свої
права та обов'язку по даному договору
третій стороні без письмової згоди на
це іншої сторони, є помилковим. Даний
пункт договору місить заборону
кредитора переуступати право вимоги, а
боржника - передавати свій обов'язок
іншим особам, без згоди другої сторони
договору. До вищезазначеного договору
поруки дана заборона не відноситься.

Відповідно до ст.15 Господарського
процесуального кодексу України, справи
у спорах за участю кількох
відповідачів розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням одного з
відповідачів за вибором позивача.

Отже, позивач, користуючись правом
забезпечення виконання зобов'язань,
шляхом укладення договору поруки з
відповідачем-1, правомірно заявив до
стягнення з відповідача-1 754,50 гривень
штрафу, та не порушив правила
територіальної підсудності.

З урахуванням викладеного, суд,
перевіривши розрахунок штрафу,
нарахованого позивачем, дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірним, та таким, що
відповідає нормам чинного
законодавства, а тому підлягає
стягненню з відповідача-1 у повному
обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, встановивши сторону, з вини
якої справу було доведено до суду, суд
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на обох відповідачів,
пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі вищевикладеного та ст.ст.546,
548, 599, 612, 625, 629, 693 Цивільного кодексу
України, ст.ст.179, 193 Господарського
кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12,
33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "СДТ-Сталь" (61002,
м.Харків, пр.Маршала Бажанова, 21/23,
кімната 14, , р/р 7001 у
відділенні ПАТ "Південкомбанк", МФО 335946)
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "ПФК Содружество" (61153,
м.Харків, пр.50-річчя ВЛКСМ, 56, , р/р 6001 в ПАТ "Південкомбанк",
МФО 335946) 754,50 гривень штрафу та 166,08
гривень судового збору.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Авангард-Інвест" (69063,
м.Запоріжжя, вул.Ілліча/Кірова, 4/40, , р/р 2395 у ПАТ
"Універсал Банк", МФО 322001) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "ПФК Содружество" (61153,
м.Харків, пр.50-річчя ВЛКСМ, 56, , р/р 6001 в ПАТ "Південкомбанк",
МФО 335946) 7545,60 гривень заборгованості та
1660,92 гривень судового збору.

Видати відповідні накази після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11 березня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/191/14