ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2014 р.
Справа № 907/1157/13

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

Головуючого-судді:
Данко Л.С.,

Суддів:
Давид Л.Л.,

Юрченко Я.О.,

При секретарі судового засідання:
Кіт М.В.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Карат Буд», від
12.02.2014 р. № 21 (вх. № 01-05/754/14 від 17.02.2014 р.),

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 29 січня 2014
року

у справі № 907/1157/13 (суддя Г.Й.Бобрик),

порушеній за позовом

Позивача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Авто люкс» (вул.
Кірова, 35, село За видово, Мукачівського
району, Закарпатської області, 89667),

До відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Карат Буд» (село
Солочин, Свалявського району,
Закарпатської області, 89321),

Про: стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості в сумі 163743,14
грн. та стягнення судового збору.

За участю представників сторін :

від апелянта/відповідача: Дахно С.О. -
п/к за довіреністю № 28 від 11.03.2014 р.,

від позивача: Маркусь М.І. - п/к за
довіреністю б/н від 11.12.2013 р.

Права та обов'язки сторін визначені ст.
ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань
про відвід суддів - не надходило.

Представники апелянта/відповідача та
позивача, подали спільне письмове
клопотання про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу розподілу
справ КП "Документообіг господарських
судів" від 17.02.2014 р., дану справу
розподілено до розгляду судді -
доповідачу Данко Л.С.

Розпорядженням Голови Львівського
апеляційного господарського суду від
18.02.2014 р. у склад колегії для розгляду
справи № 907/1157/13 господарського суду
Закарпатської області введено суддів -
Л.Л. Давид та Я.О. Юрченка.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 18.02.2014 року
прийнято апеляційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю «Карат
Буд», від 12.02.2014 р. № 21 (вх. № 01-05/754/14 від
17.02.2014 р.) до провадження та розгляд
скарги призначено на 26.02.2014 року, про що
сторони були належним чином
повідомлені рекомендованою поштою
(докази - оригінали повідомлень про
вручення знаходяться в матеріалах
справи).

З підстав зазначених в ухвалі
Львівського апеляційного
господарського суду від 26.02.2014 р.
розгляд справи було відкладено на
12.03.2014 р., про що сторони були належним
чином повідомлені про день, час та
місце розгляду справи рекомендованою
кореспонденцією, згідно Інструкції з
діловодства у господарських судах
України.

В судове засідання, яке відбулось 12.03.2014
р. представник апелянта/відповідача
прибув, надав пояснення аналогічні
викладеним в апеляційний скарзі,
доводи наведені в апеляційній скарзі
підтримав, просить рішення
господарського суду Закарпатської
області від 29.01.2014 р. по справі № 907/1157/13
скасувати та прийняти нове, яким у
задоволенні позовних вимог ТзОВ «Авто
люкс» про стягнення 163743,14 грн. -
відмовити.

Представник позивача в судове
засідання прибув, через канцелярію
суду позивачем подано відзив на
апеляційну каргу № 01/03 від 07.03.2014 р. (вх.
№ 01-04/1440/14 від 12.03.2014 р.), в якому просить
апеляційну скаргу відхилити, рішення
господарського суду Закарпатської
області від 29.01.2014 р. - залишити без змін.
Представник позивача надав пояснення
аналогічні викладеним у відзиві на
апеляційну скаргу, доводи наведені у
відзиві на апеляційну скаргу
підтримав, просить рішення місцевого
суду залишити без змін, а апеляційну
каргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України,
про прийняття апеляційної скарги до
провадження господарський суд
виносить ухвалу, в якій повідомляється
про час і місце розгляду скарги.
Питання про прийняття апеляційної
скарги до провадження або відмову у
прийнятті до провадження апеляційний
господарський суд вирішує не пізніше
трьох днів з дня надходження
апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України
визначено, що апеляційна скарга на
рішення місцевого господарського суду
розглядається у двомісячний строк з
дня постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Враховуючи, що сторін не було
позбавлено конституційного права на
захист охоронюваних законом
інтересів, а також, що сторони
своєчасно та належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для відкладення розгляду
апеляційної скарги по справі № 907/1157/13.

Відповідно до ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи та наявні в ній докази,
перевіривши правильність застосування
матеріального та процесуального
законодавства, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення місцевого суду залишити без
змін, апеляційну скаргу - без
задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 29.01.2014 року у
справі № 907/1157/13 (суддя Г.Й.Бобрик)
вирішено: позов задоволити частково
(пункт перший резолютивної частини).
Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Карат Буд» (с.
Солочин Свалявського району (санаторій
«Квітка Полонини»); код 32787071) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Авто люкс» (с.
Завидово Мукачівського району, вул.
Кірова, 35; код 30764988) суму 162475,36 грн. боргу
та 3249,51 грн. витрат на відшкодування
судового збору (пункт другий
резолютивної частини рішення). В решті
позовних вимог - відмовити (пункт
третій резолютивної частини рішення)
(а. с. 164-168).

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду апелянт/відповідач (Товариство з
обмеженою відповідальністю «Карат
Буд») звернувся до Львівського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, просить рішення
господарського суду Закарпатської
області від 29.01.2014 р. у справі № 907/1157/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог ТзОВ
«Авто люкс» про стягнення 163743,14 грн. -
відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що
місцевим господарським судом при
прийнятті рішення, порушено норми
матеріального та процесуального права,
так як судом першої інстанції при
прийнятті рішення, неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи.

Вважає, що місцевим судом не було взято
до уваги те, що між сторонами існують
договірні зобов'язання, як за договором
поставки матеріалів, в якому існує
заборгованість за поставлений товар на
суму 162475,36 грн., так і за договором про
капітальне будівництво згідно якого,
заборгованість позивача за виконані
роботи відповідачем складають 309453,87
грн., однак, місцевий суд не визнав
припиненим зобов'язання на суму 162475,36
грн. за договором поставки з огляду на
неоднорідність вимог, враховуючи
юридичну природу, характер відносин та
підстави їх виникнення, відсутність
волі позивача на зарахування
зустрічної вимоги та факту прийняття
підрядних робіт на дану суму згідно
актів приймання-передачі за січень -
серпень 2013 р., що на думку апелянта
суперечить ст. 601 Цивільного кодексу
України, оскільки
апелянтом/відповідачем у серпні 2013 р.
на адресу позивача було направлено
заяву про зарахування зустрічних
однорідних вимог.

Колегією суддів встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
апелянт/відповідач: Товариство з
обмеженою відповідальністю «Карат
Буд» (надалі - ТзОВ «Карат Буд»), є
юридичною особою, ,
місцезнаходження юридичної особи: п. і.
89321, Закарпатська обл., Свалявський р-н,
с. Солочин, Санаторій «Квітка
Полонини», що підтверджується витягом
з Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
серії АГ № 995720 (а. с. 44), випискою з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
серії АА № 995720 (а. с. 114) та свідоцтвом
про державну реєстрацію юридичної
особи серія А00 № 338169 (а. с. 115).

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Авто люкс» (надалі -
ТзОВ «Авто люкс»), є юридичною особою,
ідентифікаційний код юридичної особи:
30764988, місцезнаходження юридичної
особи: п. і. 89667, Закарпатська обл.,
Мукачівський р-н, с. Завидово, вул.
Кірова, 35, що підтверджується
свідоцтвом про державну реєстрацію
юридичної особи серія А00 № 388518 (а. с. 26)
та довідкою з ЄДРПОУ № 091 (а. с. 27).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим судом, позивач
звернувся до відповідача з позовом про
стягнення коштів у розмірі 163743,14 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач перерахував відповідачу 664 320,84
грн. платіжними дорученнями № 323 від
25.06.12р., № 433 від 31.07.12р., № 517 від 17.09.12 р. №
696 від 30.10.12 р. № 625 від 08.11.12 р., № 719 від
08.11.12 р., № 177 від 14.03.2013 р. за поставку
бетонних блоків «Architektur» на підставі
виставлених рахунків № 30/07 від 30.07.12р. №
31/07 від 31.07.12р., № 20/06 від 20.06.12 р. та № 17/09
від 17.09.12р., що підтверджується
накладними: № 1 від 28.12.2012 р.; № 2 від
29.01.2013 р.; № 1 від 27.03.2013 р.; № 1 від серпня
2013 р., при цьому письмовий договір
поставки в розумінні статті 181
Господарського кодексу України між
сторонами не укладався, тобто мало
місце укладення договору у спрощений
спосіб.

Згідно із частиною першою статті 181
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо,
якщо законом не встановлено
спеціальної вимоги до форми та порядку
укладання даного виду договорів.

Тобто, виставлення відповідачем
позивачу на підставі накладних,
виставлених рахунків та оплати коштів,
шляхом їх перерахування позивачем на
рахунок відповідача, свідчить про
укладення між сторонами у даній справі
договору поставки у спрощений спосіб, і
цей договір є підставою для виникнення
у його сторін майново-господарських
зобов'язань.

Як встановлено місцевим господарським
судом та підтверджується матеріалами
справи, між позивачем (ТзОВ «Авто люкс»)
та відповідачем (ТзОВ «Карат буд») на
підставі договору поставки укладеного
у спрощений спосіб, відповідачем було
виставлено позивачу рахунки: № 20/06 від
20.06.2012 р. на суму 128 000,00 грн. з ПДВ; № 30//07
від 30.07.2012 р. на суму 200 000,00 грн. з ПДВ; №
31/07 від 31.07.2012 р. на суму 50 000,00 грн. з ПДВ;
№ 17/09 від 17.09.2012 р. на суму 56 000,00 грн. з
ПДВ; на загальну суму 434 000,00 грн. з ПДВ
(а. с. 12-15).

Позивачем, в свою чергу, на рахунок
відповідача було перераховано кошти,
що підтверджується доданими до
позовної заяви платіжними дорученнями:
№ 323 від 25.06.2012 року на суму 128 000,00 грн., №
433 від 31.07.2012 року на суму 200 000,00 грн., № 517
від 17.09.2012 року на суму 56 000,00 грн., № 696
від 30.10.2012 року на суму 100 000,00 грн., № 625
від 08.11.2012 року на суму 50 000,00 грн., № 719
від 08.11.2012 року на суму 70 320,84 грн., № 177
від 14.03.2013 року на суму 60 000,00 грн., на
загальну суму 664 320,84 грн. (а. с. 16-22).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач, отримавши суму попередньої
оплати, поставив позивачу блоки
бетонні, стінові, дрібно-штучні,
неармовані марки «LEIER ARCHITEKYR», 20*20*40,
колір «ARKTIS»; блоки бетонні, стінові,
дрібно-штучні, неармовані марки «LEIER
ARCHITEKYR», 20*20*40, колір: димовий кристал, на
загальну суму 501 845,48 грн., що
підтверджується накладними: № 1 від
28.12.2012 р. на суму 220320,84 грн. з ПДВ; № 2 від
29.01.2013 р. на суму 169 250,63 грн. з ПДВ; № 1 від
27.03.2013 р. на суму 54 091,78 грн. з ПДВ; № 1 від
серпня 2013 р. на суму 58 182,23 грн. з ПДВ (а. с.
23-24).

Видатковою накладною (повернення) №
ВП-0000001 від 30.08.2013 р. позивачем було
повернуто відповідачу частину товару
(блоки бетонні (кришка) марки «LEIER Modus»)
на суму 1267,78 грн. з урахуванням ПДВ (а. с.
25).

Місцевим господарським судом
встановлено, що всього, за мінусом 1267,78
грн. - повернутий товар, відповідачем
поставлено позивачу товар на загальну
суму 501 845,48 грн. Жодних інших поставок
відповідач не здійснював, кошти не
повернув.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено місцевим
господарським судом, що відповідачем
не виконано в повному обсязі
зобов'язання з поставки бетонних
блоків на суму 162 475,36 грн. (664 320,84 грн. - 501
845,48 грн.), а не 163 743,14 грн., як помилково
вказав позивач, що не заперечується
апелянтом/відповідачем.

З метою врегулювання спору, відповідно
до статті 530 ЦК України, позивачем на
адресу відповідача 17.10.2013 р. було
надіслано лист-ВИМОГУ, яким вимагав від
відповідача виконання в строк до 23.10.2013
р. взятих на себе зобов'язань з поставки
в повному обсязі бетонних блоків марки
«ARCHITEKYR». В протилежному випадку
повернути ТзОВ «Авто люкс» кошти в сумі
163 743,14 грн. на рахунок № 4 код банку
380805 АТ «Райфайзен Банк Аваль» м. Київ,
що підтверджується описом вкладення у
цінний лист та повідомленням про
вручення поштового відправлення (а. с.
31-32).

Однак, лист-вимога позивача від 17
жовтня 2013 року залишена відповідачем
без реагування.

Місцевим судом було встановлено, що
станом на листопад місяць 2013 року
відповідач, ні не поставив позивачу у
строк до 23.10.2013 р. товару (строк
встановлений у листі-Вимозі) та не
повернув самих коштів, що слугувало
підставою для звернення до суду за
захистом порушеного права та інтересу,
з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Відносини, що виникли між сторонами у
справі за своїм змістом є договором
поставки, що є господарськими
зобов'язаннями, тому, згідно зі ст. 4,
173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих
відносин мають застосовуватися
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей передбачених
Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 712 ЦК України та ст. 265
ГК України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 193 ГК України визначено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону та інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог - відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його не
виконання або виконання з порушенням
умов, які визначені змістом
зобов'язання. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами (ст. 629 ЦК
України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем поставки товару (бетонні
блоки марки «ARCHITEKYR») на перераховані
позивачем кошти здійснено не було, а
кошти перераховані позивачем
відповідачу - не повернуті.

З матеріалів справи також вбачається,
що апелянтом/відповідачем під час
розгляду справи в суді першої
інстанції, до матеріалів справи
долучено заяву № 48 від 30.08.2013 р. (а. с. 56-57)
про зарахування зустрічних однорідних
вимог з доказами її надсилання
позивачу (а. с. 58), в якій зазначено, що у
позивача згідно Договору № 06/03/2012 на
капітальне будівництво від 06.03.2012 р.
перед відповідачем існує
заборгованість за виконані роботи в
сумі 309 453,87 грн., що підтверджує
Довідками про вартість виконаних робіт
(форми КБ-3) та Актами приймання
виконаних будівельних робіт (форми
КБ-2в) (а. с. 69-103).

Належить зазначити, що Акти приймання
виконаних підрядних робіт форми КБ-2в
не є правочином у розумінні частини
другої статті 202 Цивільного кодексу
України, вони складаються для
визначення вартості виконаних
підрядних робіт на будівництві на
основі журналу обліку виконаних робіт
(форма КБ-6) у двох примірниках і
подаються генпідрядником - замовнику
(забудовнику). Форма даного акта як
первинного облікового документа у
будівництві затверджена наказом
Держкомстату України та Держбуду
України «Про затвердження типових форм
первинних документів з обліку в
будівництві» від 21.06.2002 № 237/5.

Місцевим господарським судом
правомірно встановлено, що
зобов'язання на суму 162 475,36 грн. та є
предметом даного спору, не є
припиненими, відтак, з огляду на
неоднорідність вимог, враховуючи
юридичну природу, характер відносин та
підстави їх виникнення, відсутність
волі позивача на зарахування
зустрічної вимоги, яка викладена в
запереченнях позивача щодо наявності
грошового зобов'язання перед
відповідачем в сумі 309 453,87 грн. та факту
прийняття підрядних робіт на дану
суму, згідно актів форми КБ - 2в та форми
КБ-3 за січень - серпень 2013 року, які в
свою чергу не є правочинами (а. с. 126- 170).

З огляду на вимогу відповідача про
зарахування зустрічної вимоги, то слід
зазначити наступне.

Згідно ст. 203 ГК та ст. 601 ЦК України
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. Зарахування
зустрічних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін.

Стаття 602 ЦК України встановлює перелік
підстав за яких не допускається
зарахування зустрічних вимог: про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю; про стягнення аліментів;
щодо довічного утримання (догляду); у
разі спливу позовної давності; в інших
випадках, встановлених договором або
законом.

З наведених норм вбачається, що одним
із способів припинення господарських
зобов'язань є зарахування зустрічних
однорідних вимог. При цьому, зустрічні
вимоги мають бути однорідними за своєю
юридичною природою та матеріальним
змістом.

Колегією судів досліджено доданий
відповідачем до матеріалів справи
Договір № 06/03/2012 на капітальне
будівництво від 06.03.2012 р. (а. с. 120-127) та
встановлено, що зазначений договір за
основними та другорядними ознаками є
договором підряду на капітальне
будівництво, відповідає вимогам ст. 318
Господарського кодексу України.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду, що
вищевказані відносини між сторонами не
є однорідними, враховуючи юридичну
природу, характер відносин та підстави
їх виникнення, а також відсутність волі
позивача на зарахування зустрічної
вимоги.

Посилання апелянта/відповідача в
апеляційній скарзі на те, що наявні
підстави для проведення взаємозаліку
між сторонами в частині суми
повернення попередньої оплати за
недопоставлений відповідачем товар та
виконання зобов'язань за договором №
06/03/2012 на капітальне будівництво від
06.03.2012 р. є недоведеним належними та
допустимими доказами, а посилання на
постанови Вищого господарського суду
України від 30.11.2011 р. у справі № 22/5025/662/11,
№ 15/208-42/396-6/542-41/107 від 16.12.2013 р. та №
922/3871/13 від 14.01.2014 р. - некоректним.

Інші доводи апелянта наведені в
апеляційній скарзі до уваги не
приймаються, оскільки вони
спростовуються матеріалами даної
справи, і відповідач, при наявності
заборгованості позивача за договором
№ 06/03/2012 на капітальне будівництво від
06.03.2012 р. вправі, виходячи з умов цього
договору, чинного законодавства, за
своїм волевиявленням, звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав
та охоронюваних законом інтересів, що
стосуються правовідносин за договором
на капітальне будівництво.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, належними та
допустимими доказами (ст. 34 ГПК
України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все наведене в сукупності,
колегія суддів прийшла до висновку,
апеляційну скаргу
апелянта/відповідача залишити без
задоволення, рішення господарського
суду Закарпатської області від 29.01.2014 р.
у справі № 907/1157/13 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового
рішення в апеляційному порядку
покласти на апелянта/відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44 - 49, 89, 99, 101,
103, 105 Господарського процесуального
кодексу України, Львівський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Закарпатської області від 29.01.2014 року у
справі № 907/1157/13 - залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору
за перегляд судового рішення в
апеляційному порядку покласти на
апелянта/відповідача.

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути
господарському суду Закарпатської
області.

Головуючий суддя
Данко Л.С.

Суддя
Давид Л.Л.

Суддя
Юрченко Я.О.

В судовому засіданні 12.03.2014 р.
оголошено вступну і резолютивну часини
постанови. Повний текст постанови
складено та підписано - 17.03.2014р.