ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
Рішення

26.02.2014 р.
Справа № 907/1138/13

За позовом Приватного акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
„Укрпрофоздоровниця", м. Київ в особі
представництва ПрАТ
„Укрпрофоздоровниця" Закарпатської
області, м. Ужгород

до відповідача Солочинської сільської
ради, с. Солочин Свалявський район

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю „Санаторій
„Кришталеве джерело", с. Солочин
Свалявський район

про визнання недійсним рішення 21 сесії
3 скликання Солочинської сільської
ради від 18.10.2007 року, яким вирішено
передати в оренду Закритому
акціонерному товариству „Кришталеве
джерело" (перейменованого у Приватне
акціонерне товариство „Кришталеве
джерело") земельну ділянку площею 0,2232
га в ур. Біласовиця с. Солочин
Свалявського району та визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки, зареєстрованого в реєстрі
03.07.2008 року за №
-02, укладеного між
Солочинською сільською радою та
Закритим акціонерним товариством
„Кришталеве джерело" (перейменованого
у Приватне акціонерне товариство
„Кришталеве джерело"),

Колегія суддів у складі:

головуючого судді - Пригара Л.І.

судді - Івашкович І.В.

судді - Ушак І.Г.

представники:

Позивача - Бурак Л.І., довіреність №
11-12/01 від 11.12.2013 року

Ігнатенко С.С., довіреність
№ 16-12/01 від 16.12.2013 року

Відповідача 1 - не з'явився

Відповідача 2 - Поврозник А.П.,
довіреність б/н від 12.12.2013 року

СУТЬ СПОРУ: Приватним акціонерним
товариством лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
„Укрпрофоздоровниця", м. Київ заявлено
позов в особі представництва ПрАТ
„Укрпрофоздоровниця" Закарпатської
області, м. Ужгород до відповідача
Солочинської сільської ради, с. Солочин
Свалявський район та до відповідача
Приватного акціонерного товариства
„Кришталеве джерело", с. Солочин
Свалявський район про визнання
недійсним рішення 21 сесії 3 скликання
Солочинської сільської ради від 18.10.2007
року, яким вирішено передати в оренду
Закритому акціонерному товариству
„Кришталеве джерело" (перейменованого
у Приватне акціонерне товариство
„Кришталеве джерело") земельну ділянку
площею 0,2232 га в ур. Біласовиця с.
Солочин Свалявського району та
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки, зареєстрованого в
реєстрі 03.07.2008 року за №
-02, укладеного між
Солочинською сільською радою та
Закритим акціонерним товариством
„Кришталеве джерело" (перейменованого
у Приватне акціонерне товариство
„Кришталеве джерело"). Ухвалою
господарського суду Закарпатської
області від 17.02.2014 року здійснено
заміну відповідача 2 - Приватного
акціонерного товариства „Кришталеве
джерело", с. Солочин Свалявський район
на його правонаступника - Товариство з
обмеженою відповідальністю
„Санаторій „Кришталеве джерело", с.
Солочин Свалявський район.

Представники позивача позовні вимоги
підтримали повністю. В обґрунтування
позовних вимог вказують на те, що 18.10.2007
року Солочинською сільською радою
прийнято рішення про передачу в оренду
строком на 49 років ЗАТ „Кришталеве
джерело" (перейменованого У Приватне
акціонерне товариство „Кришталеве
джерело") земельної ділянки площею 0,2232
га в ур. Біласовиця с. Солочин
Свалявського району та укладено на
підставі даного рішення договір оренди
земельної ділянки. Вказане рішення
Солочинської сільської ради та договір
оренди земельної ділянки вважають
такими, що порушують права та інтереси
позивача та прийнятті з порушенням
норм законодавства України.
Стверджують про те, що на спірній
земельній ділянці (площею 0,2232 га в ур.
Біласовиця с. Солочин Свалявського
району) розміщені колодязі
каналізаційного колектору очисних
споруд, які є одним із конструктивних
елементів очисних споруд та належать
на праві власності позивачу. На
підтвердження своїх доводів щодо права
власності на очисні споруди (одним із
конструктивних елементів яких є
колодязі каналізаційного колектору)
посилаються на свідоцтво про право
власності на будівлі санаторію
„Квітка Полонини" від 14.02.2001 року, акт
„государственной приемки зданий
(сооружений)" від 25.12.1964 року,
паспортизацію будівель санаторію
„Квітка Полонини" від 1983 року (до
складу санаторію 17 будівель, в тому
числі очисні споруди (/пп.12 п. II/
каналізація/ пп.15 п.II), технічний
паспорт інженерних споруд від 20.03.1969
року (на стор. 3 якого значиться такий
конструктивний елемент як
„отстойники"), технічний паспорт на
станцію біологічної очистки від 30.12.2013
року та інвентарну справу на очисні
споруди № 1680.

Посилаються на те, що з приписів
Земельного законодавства України та
Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" слідує, що
Солочинська сільська рада при
прийнятті спірного рішення та
укладенні договору оренди земельної
ділянки перевищила свої повноваження
щодо передачі в оренду земельної
ділянки, на якій розміщені очисні
споруди (колодязі каналізаційного
колектору очисних споруд) належних на
праві власності позивачу, чим фактично
розпорядилася відповідними очисними
спорудами. Оскільки, Солочинська
сільська рада не мала необхідного
обсягу повноважень при прийнятті
рішення про передачу в оренду спірної
земельної ділянки, на якій розміщені
колодязі каналізаційного колектору
очисних споруд позивача, то і договір
оренди земельної ділянки також не
відповідає закону і підлягає визнанню
недійсним.

Крім того, у судовому засіданні 26.02.2014
року подав додаткові письмові
пояснення, в яких зазначає про те, що
позивач був створений в результаті
укладення 4 грудня 1991 року між
Федерацією незалежних профспілок
України (правонаступником якої є
Федерація професійних спілок України)
та Фондом соціального страхування
України Установчого договору про
створення Акціонерного товариства
"Укрпрофоздоровниця" та зареєстрований
на підставі рішення Ленінського
райвиконкому м. Києва від 23 грудня 1991
року № 971. При створенні позивача, його
засновником - Федерацією незалежних
профспілок України у власність було
передано майно територіальних
санаторно-курортних закладів,
санаторіїв, будинків відпочинку,
пансіонатів, лікувальних та
підсобно-допоміжних об'єктів, в тому
числі цілісний майновий комплекс
„Санаторій „Квітка Полонини". 24.01.1994
року актом приймання передачі майна
Федерації незалежних профспілок
України у власність закритого
акціонерного товариства лікувально -
оздоровчих закладів профспілок
України „Укрпрофоздоровниця" були
передані у власність санаторно -
курортні заклади, в тому числі і ті, які
входили до складу Закарпатського
об'єднання санаторно - курортних
закладів профспілок, зокрема, комплекс
санаторію „Квітка Полонини". Таким
чином, вважає, що ПрАТ
„Укрпрофоздоровниця" є правомірним і
законним власником цілісного
майнового комплексу „Санаторій
„Квітка Полонини", що підтверджується
свідоцтвом про право власності № 8 від
14.02.2001 року.

В зв'язку з чим, просить суд визнати
недійсним рішення Солочинської
сільської ради від 18.10.2007 року про
передачу ЗАТ „Кришталеве джерело"
(відповідач 2) в оренду земельної
ділянки площею 0,2232 га в ур. Біласовиця
с. Солочин Свалявського району та
визнати недійсним договір оренди
земельної ділянки, зареєстрований
03.07.2008 року в реєстрі за № -02,
укладений між Солочинською сільською
радою та Закритим акціонерним
товариством „Кришталеве джерело"
(перейменованого у Приватне акціонерне
товариство „Кришталеве джерело").

Представник відповідача 1 проти позову
заперечила з підстав, наведених у
письмовому відзиві. Стверджує про те,
що оспорюване рішення Солочинської
сільської ради та оспорюваний договір
оренди земельної ділянки не порушує
законні інтереси позивача, оскільки
посилання позивача на свідоцтво про
право власності на будівлі санаторію
„Квітка Полонина", яким оформлено
право власності на 17 будівель (в тому
числі очисні споруди) не передбачає
оформлення права власності окремо на
колодязі каналізаційного колектору.
Крім того, вказує на те що, твердження
позивача про те, що в 17 будівель, на які
видано свідоцтво входять очисні
споруди (колодязі каналізаційного
колектору очисних споруд) не
відповідає дійсності, так як
інвентарна справа, яка була підставою
та зазначала перелік будівель і була
подана разом із заявою в сільську раду
для вирішення питання щодо видачі
свідоцтва про право власності не
містила таких об'єктів як: /пп.12
п.II/каналізація/пп.15 п.II та три мережі -
радіофікація, електропостачання та
телефонізація.

Представником відповідача 2 подано
суду письмові пояснення, в яких проти
позову заперечує та вказує на те, що
позивачем не подано жодного
документального доказу щодо
розміщення колодязів очисних споруд на
спірній земельній ділянці, жодних
доказів про оформлення права власності
на колодязі та жодних документальних
доказів стосовно того, що зазначені
позивачем колодязі каналізаційного
колектору належать позивачу на праві
власності, а відтак позивачем не
доведено жодним чином порушення його
прав. Крім того, стверджує про те, що
вказаний спір не підвідомчий
господарському суду, оскільки вказаний
спір відноситься до публічно - правових
спорів, на які поширюється юрисдикція
адміністративних судів, а тому такий
спір повинен розглядатися в порядку
адміністративного судочинства. Разом з
тим вказує на те, що позивачем
пропущений строк позовної давності, а
відтак є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Вивчивши та дослідивши матеріали
справи, заслухавши пояснення
представників сторін,

суд встановив:

Рішенням 21 сесії 3 скликання
Солочинської сільської ради від 18.10.2007
року затверджено ЗАТ „Кришталеве
джерело" (відповідач 2) проект
відведення земельної ділянки площею
0,2232 га, яка розташована за адресою: с.
Солочин, ур. Біласовиця для розширення
бази санаторію та передано ЗАТ
„Кришталеве джерело" (відповідач 2) в
оренду земельну ділянку площею 0,2232 га
строком на 49 років за адресою:
с. Солочин ур. Біласовиця для
розширення бази санаторію.

На підставі даного рішення між
Солочинською сільською радою та ЗАТ
„Кришталеве джерело" (відповідач 2)
укладено договір оренди земельної
ділянки від 24.03.2008 року,
зареєстрованого 03.07.2008 року в Книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі за №
-02.

Позивач звернувся до суду з вимогою про
визнання недійсним вищевказаних
рішення Солочинської сільської ради та
договору оренди земельної ділянки,
зважаючи на необхідність захисту права
власності на об'єкт нерухомого майна, а
саме колодязі каналізаційного
колектору очисних споруд, які є одним
із конструктивних елементів очисних
споруд, які належать позивачу на праві
власності.

Оцінивши наявні в справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що заявлені позовні вимоги
не підлягають задоволенню, з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Кожна особа здійснює своє право на
захист на свій розсуд (ст. 20 Цивільного
кодексу України). Позивач самостійно
визначає та обґрунтовує, в чому полягає
порушення його права або інтересу та
необхідність їх захисту, обираючи при
цьому спосіб захисту задля відновлення
свого порушеного права.

Стаття 16 Цивільного кодексу України
передбачає перелік способів, у який
позивач може звернутися до суду за
захистом свого порушеного права, серед
яких, зокрема, передбачено право особи
на звернення до суду з вимогою про
визнання правочину недійсним, визнання
незаконним рішення органу місцевого
самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

За правилами ст. 33 ГПК Україна кожна
сторона повинна довести обставини, на
які посилається як на підстави своїх
вимог чи заперечень.

Виходячи з вищенаведених правових
норм, позивач в даному випадку несе
тягар доказування наявності у нього
відповідного права цивільного (права
власності на спірний об'єкт - колодязі
каналізаційного колектору очисних
споруд, які є одним із конструктивних
елементів очисних споруд), факту
порушення такого права у зв'язку з
прийняттям оспорюваного рішення та
укладенням оспорюваного договору
оренди земельної ділянки та існування
можливості відновлення такого права
саме у спосіб визнання недійсним
рішення Солочинської сільської ради
від 18.10.2007 року про передачу ЗАТ
„Кришталеве джерело" (відповідач 2) в
оренду земельної ділянки площею 0,2232 га
строком на 49 років за адресою:
Свалявський район, с. Солочин ур.
Біласовиця та договору оренди
земельної ділянки, укладеного між
Солочинською сільською радою та ЗАТ
„Кришталеве джерело" (відповідач 2).

Правовий інститут захисту права
власності відповідно до гл. 29
Цивільного кодексу України передбачає,
зокрема, що правовий акт органу
державної влади, органу влади АРК або
органу місцевого самоврядування, який
не відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається незаконним та скасовується
(ст. 393 Цивільного кодексу України).
Нормами зазначеної статті передбачено
право власника майна, права якого
порушені внаслідок видання правового
акта органу державної влади, органу
влади АРК або органу місцевого
самоврядування, вимагати відновлення
того становища, яке існувало до видання
цього акта, або право на відшкодування
майнової та моральної шкоди.

Позивачем за позовом про захист права
власності може бути власник
відповідного майна або титульний
володілець.

За приписами ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

В контексті вищенаведених правових
норм позивачем за позовом про захист
права власності, зокрема, у такий
спосіб захисту, як визнання недійсним
рішення органу місцевого
самоврядування та визнання недійсним
правочину, може бути законний власник,
який повинен підтвердити своє право
власності, надавши відповідні
правоустановчі документи або інші
докази, що підтверджують набуття ним
права власності на правомірних
підставах.

Позивач обґрунтовує набуття ним права
власності на спірний об'єкт - колодязі
каналізаційного колектору очисних
споруд, які є одним із конструктивних
елементів очисних споруд, -
стверджуючи, що такий об'єкт як
невід'ємний конструктивний елемент
водоочисних споруд передано до
статутного фонду ЗАТ лікувально -
оздоровчих закладів профспілок
України "Укрпрофоздоровниця" у складі
цілісного майнового комплексу
санаторно-лікувального закладу
„Квітка Полонини" за відповідним актом
приймання передачі майна від 24.01.1994
року.

ЗАТ лікувально - оздоровчих закладів
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця" створено 04.12.1991
року Радою Федерації незалежних
профспілок України та Фондом
соціального страхування України та
зареєстровано рішенням виконавчого
комітету Ленінської районної ради
народних депутатів м. Києва
№ 9971 від 23.12.1991 року. Відповідно до акту
приймання передачі майна Федерації
незалежних профспілок України у
власність закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" від 24.01.1994 року до
статутного фонду ЗАТ лікувально -
оздоровчих закладів профспілок
України "Укрпрофоздоровниця" передано
майно територіальних санаторно -
курортних закладів, санаторіїв,
будинків відпочинку, пансіонатів,
лікувальних та підсобно - допоміжних
об'єктів у обсягах згідно додатку до
акту.

З наведеного слідує, що формування
статутного фонду ЗАТ лікувально -
оздоровчих закладів профспілок
України "Укрпрофоздоровниця"
відбувалось шляхом передачі майна
Федерації незалежних профспілок
України.

Вказані обставини позивачем наведено в
обґрунтування та підтвердження
набуття права власності, в тому числі
на спірний об'єкт - колодязі
каналізаційного колектору очисних
споруд, які є одним із конструктивних
елементів очисних споруд, -
посилаючись при цьому на встановлені
судовими рішеннями господарського
суду Закарпатської області від 16.08.2011
року у справі № 5008/883/2011, яке набрало
законної сили відповідно до постанови
ЛАГС від 24.11.2011 року та господарського
суду міста Києва від 14.06.2010 року у
справі № 6/506, яке набрало законної сили
відповідно до постанови ЛАГС від 19.10.2010
року факти. Однак при цьому відповідні
первинні документи, в тому числі сам
акт приймання передачі майна від 24.01.1994
року, які б достовірно підтверджували,
що до статутного фонду ЗАТ лікувально -
оздоровчих закладів профспілок
України "Укрпрофоздоровниця" увійшов
спірний об'єкт (колодязі
каналізаційного колектору очисних
споруд, які є одним із конструктивних
елементів очисних споруд) у складі
цілісного майнового комплексу
санаторію „Квітка полонини" та що їх
вартість врахована у загальній
вартісній оцінці майна товариства,
позивач не надав.

Таким чином, позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження набуття ним в
установленому законодавством України
порядку та з передбачених підстав
права власності на спірний об'єкт -
колодязі каналізаційного колектору
очисних споруд, які є одним із
конструктивних елементів очисних
споруд.

З огляду на вищевикладене та оскільки
саме акт приймання передачі майна
Федерації незалежних профспілок
України у власність закритого
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" від 24.01.1994 року є
первинним документом, що підтверджує
набуття позивачем (ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця") права власності
на передане до його статутного фонду
майно, наведені позивачем посилання на
наявність технічної документації
стосовно очисних споруд, а саме,
колодязі каналізаційного колектору
очисних споруд (акт „государственной
приемки зданий (сооружений)" від 25.12.1964
року, паспортизацію будівель санаторію
„Квітка Полонини" від 1983 року (до
складу санаторію 17 будівель, в тому
числі очисні споруди (/пп.12 п. II/
каналізація/ пп.15 п.II), технічний
паспорт інженерних споруд від 20.03.1969
року (на стор. 3 якого значиться такий
конструктивний елемент як
„отстойники"), технічний паспорт на
станцію біологічної очистки від 30.12.2013
року та інвентарну справу на очисні
споруди № 1680), а також свідоцтво про
право власності на будівлі санаторію
„Квітка Полонини" від 14.02.2001 року судом
до уваги не приймається.

Окрім того, виходячи із змісту норм ч. 1.
та ч. 2 ст. 393 Цивільного кодексу України,
слід зазначити, що застосування такого
способу захисту порушених прав як
визнання недійсним акту органу
місцевого самоврядування можливе у
випадках, коли може бути відновлено те
становище, яке існувало до видання
акта, або коли за відсутності цієї
можливості вимога про визнання
незаконним акта поєднана з вимогою про
відшкодування майнової та моральної
шкоди.

Натомість, у спірному випадку такі
підстави відсутні. Заявивши вимогу про
визнання недійсними рішення 21 сесії 3
скликання Солочинської сільської ради
від 18.10.2007 року про передачу ЗАТ
„Кришталеве джерело" (відповідач 2) в
оренду земельну ділянку площею 0,2232 га в
ур. Біласовиця с. Солочин Свалявського
району Солочинської сільської ради та
договору оренди земельної ділянки від
24.03.2008 року, зареєстрованого 03.07.2008 року
в Книзі записів державної реєстрації
договорів оренди землі за №
-02, позивач жодним чином не
заявляє про спосіб відновлення своїх
прав, які вважає порушеними.

Позивач не є стороною оспорюваного
договору оренди земельної ділянки від
24.03.2008 року, зареєстрованого 03.07.2008 року
в Книзі записів державної реєстрації
договорів оренди землі за №
-02, а отже настання
передбачених ст. 216 Цивільного кодексу
України правових наслідків
недійсності договору не може призвести
до відновлення його відповідного
становища, яке існувало до укладення
такого договору. У зв'язку з цим, при
зверненні з позовом про визнання
недійсним спірного договору позивачем
обов'язково має бути доведено факти
порушення у зв'язку з укладенням такого
договору його суб'єктивного
матеріального права чи охоронюваного
законом інтересу, відновлення якого
можливе саме за рахунок припинення
чинності договору шляхом визнання його
недійсним. Натомість, у спірному
випадку такі факти позивачем належним
чином не підтверджено та не
обґрунтовано.

Судом відхилено як безпідставні
заперечення відповідача 2 щодо
непідвідомчості даної справи
господарським судам, оскільки
позивачем подано позов на захист права
власності на спірний об'єкт, а отже
правовідносини сторін мають
матеріально - правову природу.
Твердження відповідача 2 щодо
застосування позовної давності не
беруться до уваги, оскільки в позові
відмовлено з підстав його
необґрунтованості.

Судові витрати підлягають віднесенню
на позивача у відповідності до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Судовий збір покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили в
порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 03.03.2014 року

Головуючий суддя
Пригара Л.І.

Суддя
Івашкович І.В.

Суддя
Ушак І.Г.