ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року Справа № 6/152 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого Грейц К.В.,суддів
:Бакуліної С.В. (доповідач), Глос
О.І.розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали касаційної
скаргиФізичної особи - підприємця
ОСОБА_4на постановувід 10.12.2013 року
Київського апеляційного
господарського судуу справі№
6/152господарського суду міста Києваза
позовомФізичної особи - підприємця
ОСОБА_4доДержавної податкової
інспекції у Оболонському районі міста
Києватретя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідачаТовариство з
обмеженою відповідальністю
"Росичі"проповернення вилученого
майнав судовому засіданні взяли участь
представники :від позивача: від
відповідача:ОСОБА_5 (довіреність № 584
від 09.04.2013р.) ОСОБА_6 (довіреність
№537/9/26-54-10-034 від 08.02.2014р.); Решетілов К.В.
(довіреність №961/9/28-54-10-034 від
06.03.2014р.)від третьої особи:не з'явилисьВ
С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.08.2013 року (суддя Ковтун С.А.),
залишеною без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 10.12.2013 року
(головуючий суддя - Сулім В.В., судді -
Рєпіна Л.О., Тарасенко К.В.), у справі №
6/152 відмовлено ФОП ОСОБА_4 у задоволенні
заяви про зміну способу та порядку
виконання рішення Господарського суду
міста Києва № 6/152 від 10.11.2011 року.

В касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені по справі судові
акти та прийняти постанову, якою заяву
про зміну способу виконання рішення
Господарського суду міста Києва від
10.11.2011 року задовольнити, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, а саме: ст.13
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, яку
ратифіковано Законом України від 17
липня 1997 року №475/97-ВР, ст.56 Конституції
України, ст.ст.12, 1173 ЦК України, ч.1 ст.121
ГПК України.

Відзиву на касаційну скаргу сторони у
справі не надіслали.

Третя особа не скористалася наданим
процесуальним правом на участь у
засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши пояснення по касаційній
скарзі представника позивача, який
підтримав викладені в ній доводи,
заперечення на касаційну скаргу
представників відповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки в постанові
апеляційного господарського суду,
колегія суддів Вищого господарського
суду України приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Рішенням Господарського суду міста
Києва (суддя Ковтун С.А.) від 10.11.2011 року,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду (головуючий суддя
Зеленін В.О., судді: Синиця О.Ф.,
Іоннікова І.А.) від 21.05.2012 року, у справі
№ 6/152 позов задоволено частково;
зобов'язано Державну податкову
інспекцію у Оболонському районі міста
Києва у п'ятиденний строк з моменту
набрання рішенням суду законної сили
повернути суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_4 майно, вилучене на
підставі протоколу огляду місця події
від 15 червня 2006 року, а саме 123 (сто
двадцять три) хутряні вироби; в іншій
частині позову відмовлено; стягнуто з
відповідача на користь позивача 11 183,40
грн. державного мита та 208,15 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Постановою Вищого господарського суду
України від 01.08.2012 року постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 21.05.2012 року у
справі № 6/152 залишено без змін.

На виконання вказаного рішення
Господарським судом міста Києва 12.12.2011
року було видано накази.

Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з заявою про зміну
порядку та способу виконання рішення
суду шляхом стягнення з відповідача 1 148
618 грн., що є визначеною у рішенні про
повернення вартістю 123 хутряних
виробів, оскільки виконання
зобов'язання в натурі неможливе.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суди
виходили з такого. Позовні вимоги
позивача задоволені, виходячи з
положень ст.387 ЦК України, відповідно до
яких власник має право реалізувати
своє право на захист шляхом звернення
до суду з вимогою про витребування
свого майна з чужого незаконного
володіння з дотриманням вимог,
передбачених Цивільним кодексом
України. Вимога про повернення
вартості майна не пов'язана з
віндикацією, а ґрунтується на інших
підставах - заподіяння шкоди
неправомірними діями, яка (шкода)
підлягає відшкодуванню позивачу за
рахунок Державного бюджету України,
розпорядником якого є Державна
казначейська служба України. У зв'язку
з цим, вимоги про відшкодування шкоди
носять самостійний позовний характер і
не можуть бути розглянуті в рамках
зміни порядку і способу виконання
рішення, винесеного за результатами
розгляду віндикаційного позову.

Проте погодитись з такими висновками
не можна з огляду на таке.

Порядок вирішення судом питання про
зміну способу та порядку виконання
судового рішення встановлюється
статтею 121 ГПК України, відповідно до
якої, суд може змінити спосіб та
порядок виконання судового рішення
лише при наявності обставин, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим.

Зробивши висновок стосовно того, що
відшкодування шкоди позивачу підлягає
за рахунок Державного бюджету України,
розпорядником якого є Державна
казначейська служба України, у зв'язку
з чим, вимоги про відшкодування шкоди
носять самостійний позовний характер і
не можуть бути розглянуті в рамках
зміни порядку і способу виконання
рішення, винесеного за результатами
розгляду віндикаційного позову,
господарські суди не врахували
наступних обставин.

Особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд. Нездійснення
особою своїх цивільних прав не є
підставою для їх припинення, крім
випадків, встановлених законом (ч.ч.1, 2
ст.12 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК
України).

Відповідно до вищенаведених норм
цивільне право використовується в
розумінні суб'єктивного цивільного
права, тобто юридичної можливості
визначеного суб'єкта впливати на
конкретне благо (майнове чи немайнове),
із закріпленням права кожної особи на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання органами, які здійснюють
захист цивільних прав, зокрема, судом.

Таким чином, існування у позивача права
на звернення до суду з окремим позовом
про захист права на відшкодування
завданої шкоди не може бути підставою
для відмови у задоволенні його заяви
про зміну способу виконання рішення,
якщо доведено існування обставин, які
підтверджують неможливість виконання
цього рішення.

Що стосується відмови у задоволенні
заяви з тих підстав, що відшкодування
шкоди позивачу підлягає за рахунок
Державного бюджету України,
розпорядником якого є Державна
казначейська служба України, то:
по-перше, заява про зміну способу
виконання рішення з повернення майна
на стягнення вартості цього майна,
зазначеної у резолютивній частині
рішення, не є вимогою про стягнення
шкоди; по-друге, рішення про стягнення
коштів з державних органів, державного
та місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами, що
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів (ч.2
ст.3 Закону України "Про виконавче
провадження"), що не передбачає
залучення цих органів в якості
відповідачів у справі, оскільки в силу
наведеної норми та ч.1 ст.25 Бюджетного
кодексу України вони лише здійснюють
безспірне списання коштів державного
бюджету та місцевих бюджетів на
підставі рішення суду.

Крім того, відповідно до статті 6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і неупередженим судом. У
рішенні Європейського суду з прав
людини від 20 липня 2004 року по справі
"Шмалько проти України" (заява N 60750/00)
зазначено, що для цілей статті 6
виконання рішення, ухваленого будь -
яким судом, має розцінюватися як
невід'ємна частина "судового розгляду".
У рішенні від 17 травня 2005 року по справі
"Чіжов проти України" (заява N6962/02)
Європейський суд з прав людини
зазначив, що позитивним обов'язком
держави є організація системи
виконання рішень таким чином, щоб
переконатися, що неналежне зволікання
відсутнє та що система ефективна і
законодавчо, і практично, а нездатність
державних органів ужити необхідних
заходів для виконання рішення
позбавляє гарантії параграф 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод.

Господарські суди першої та
апеляційної інстанцій, усупереч
ст.ст.43, 43 ГПК України, не встановили
наявність або відсутність, обставин на
які посилався у заяві позивач, щодо
неможливості виконати ухвалене по
справі судове рішення; не оцінили
додані до заяви матеріали, які останній
додав на підтвердження існування цих
обставин; не зробили висновків чи
гарантує обраний позивачем спосіб
виконання судового рішення ефективне
та без зволікання його виконання.

Обґрунтованим визнається рішення суду,
в якому повно відображені обставини, що
мають значення для справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Оскільки зазначеним вимогам
оскаржувані судові акти не
відповідають, вони не можуть
залишатись без змін та підлягають
скасуванню, а справа із заявою Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 про зміну
способу виконання ухваленого у справі
рішення - направленню на новий розгляд.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, ч.1 ст.11110, 11111,
ст.11113 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський
суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 10.12.2013 року та
ухвалу Господарського суду міста Києва
від 08.08.2013 року у справі № 6/152 -
скасувати.

Справу № 6/152 направити на новий розгляд
до Господарського суду міста Києва.

Головуючий-суддя К.Грейц

Судді
С.Бакуліна

О.Глос