м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25500/13 06.03.14

За позовом Приватного підприємства
«Стевлалі»

До Приватного акціонерного
товариства «Рамбурс»

Про визнання договору №
107/-(2)-13 від 21.03.2013 недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

Від позивача не з'явився

Від відповідача Пустовіт Ю.В. - по
дов. № 002/2014 від 22.01.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Приватного
підприємства «Стевлалі» до Приватного
акціонерного товариства «Рамбурс» про
визнання недійсним договору поставки
сільгосподарської продукції № 107/-(2)-13
від 21.03.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що сторонами не
досягнуто згоди щодо такої істотної
умови договору як предмет, зокрема
зазначає, що предметом договору не
визначено призначення сої. Також
вказує на відсутність волевиявлення
позивача на укладення договору, а саме
зазначає, що директор позивача Мунтян
І.М. договір не підписував.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.12.2013 порушено провадження у
справі № 910/25500/13 та призначено справу
до розгляду на 23.01.2014.

Відповідач у поданому в судовому
засіданні 23.01.2014 відзиві проти позову
заперечує та зазначає, що позивач з
моменту укладення договору жодного
разу не заперечив укладення ним
договору та частково виконав свої
зобов'язання за договором, а отже тим
самим визнав що договір між сторонами
укладено. Факт укладення та дійсності
договору поставки, а також факт
вчинення позивачем дій на часткове
виконання зобов'язань за договором
підтверджено рішенням Господарського
суду Херсонської області від 23.09.2013,
залишеним в силі постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
14.11.2013. Крім цього, рішенням
Господарського суду Херсонської
області від 23.09.2013 підтверджено, що
сторони погодили усі істотні умови
договору, включаючи предмет, ціну та
строк його дії. У своїй позовній заяві
позивач не наводить доказів того, що
директор ПП «Стевлалі» Мунтян Ігор
Миколайович не підписував договір
поставки. Відсутність волевиявлення
постачальника є недоведеною, а навпаки
спростовується фактом вчинення
позивачем дій спрямованих на часткове
виконання своїх зобов'язань за
договором та прийняття виконання
зобов'язань за укладеним договором
поставки від відповідача.

В судовому засіданні 23.01.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 20.02.2014.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 20.02.2014 справу №
910/25500/13 передано на розгляд судді
Трофименко Т.Ю., в зв'язку перебуванням
судді Сівакової В.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/25500/13 від 20.02.2014 (суддя
Трофименко Т.Ю.) справу призначено до
розгляду на 06.03.2014.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 24.02.2014 справу №
910/25500/13 передано судді Сіваковій В.В., в
зв'язку з виходом судді з відпустки.

Позивач в судове засідання 06.03.2014 не
з'явився.

Однак, від позивача до суду 05.03.2014
надійшла телеграма, в якій позивач
просить відкласти розгляд справи. При
цьому позивачем не зазначено жодної
причини для відкладення розгляду
справи.

Суд розглянувши клопотання позивача
про відкладення розгляду справи
відмовляє в його задоволенні оскільки

Відповідно до ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених ст. 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Позивачем обставин, які можуть бути
підставою для відкладення розгляду
справи не наведено.

Суд вважає, що відсутні обставини, які
перешкоджають розгляду справи в даному
засіданні.

Відповідач в судовому засіданні 06.03.2014
проти задоволення позовних вимог
заперечував повністю.

Оскільки наявних в матеріалах справи
документів достатньо для її розгляду,
суд вважає, що неявка представника
позивача не перешкоджає розгляду
справи по суті.

В судовому засіданні 06.03.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

21.03.2013 між Приватним підприємством
«Стевлалі» (продавець) та Приватним
акціонерним товариством «Рамбурс»
(покупець) було укладено договір
поставки сільськогосподарської
продукції № 107/-(2)-13 (далі - договір).

Поставка даного товару має
здійснюватися на умовах DAP згідно з
Правилами «Інкотермс 2010р.», адреса
місця поставки - м. Херсон, проспект
Ушакова, 4.

Вказаний товар згідно розділом 4
договору за якістю має відповідати
вимогам ДСТУ 4964:2008 для сої, окрім цього,
сторони договору обумовили особливі
вимоги до якості товару, а саме:
вологість не більше 12 %, вміст сирого
протеїну не менше 31 %, сміттєва домішка
не більше 2 %, олійна домішка не більше 23
%, вміст олії в перерахунку на сиру
речовину не менше 18,5 %, а також, у товарі
не має бути живих карантинних
шкідників.

Відповідно до розділу 6 «Умови та
строки поставки» договору, у разі, якщо
якісні показники поставленого товару
не відповідають вказаним вище вимогам
до якості товару відповідач має право
відмовитися від прийняття товару, а
позивач, якщо відповідач скористався
таким своїм правом, зобов'язаний
протягом 2 (двох) днів замінити неякісну
партію товару.

Відповідно до розділу 7 «Умови оплати»
договору відповідач зобов'язався
здійснити оплату товару протягом 3
(трьох) банківських днів з дати
поставки товару та надання покупцю
факсових або сканованих копій
документів.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного
кодексу України та частини 2 статті 180
Господарського кодексу України
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами досягнуто згоди щодо усіх
його істотних умов.

Істотними є умови, визнані такими за
законом чи необхідні для договорів
даного виду, а також умови, щодо яких на
вимогу однієї із сторін повинна бути
досягнута згода.

Відповідно до п. 3 ст. 180 Господарського
кодексу України при укладені
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму (п.
1 ст. 712 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (п. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Згідно з п. 1 ст. 656 Цивільного кодексу
України предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до умов договору (розділи 4,
5, 6) позивач зобов'язався передати у
власність відповідачу, а відповідач, в
свою чергу, зобов'язався прийняти від
позивача та оплатити сою (без класу)
врожаю 2012 року, у кількості 800 метричних
тон +/- 10% залікової ваги, ціною 4 450,00 грн.
за 1 метричну тону та загальною
вартістю 3 559 996,80 грн., у строк до 04.05.2013
включно.

Отже, сторонами предмет договору
погоджено, тому помилковим є
твердження позивача, що сторонами не
досягнуто такої істотної умови як
предмет договору.

Необхідність зазначення в договорі
призначення товару не передбачено
вимогами чинного законодавства
України.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Як вбачається з преамбули договору
(розділ 1) та з розділу 13 договору
«Адреси та реквізити сторін» договір з
боку Приватного підприємства
«Стевлалі» укладено та підписано
директором Мунтян І.М. та скріплено
печаткою Приватного підприємства
«Стевлалі».

Стаття 241 Цивільного кодексу України
визначає, що правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

23.09.2013 Господарським судом Херсонської
області було прийнято рішення у справі
№ 923/970/13, яке залишене без змін
постановою Одеського апеляційного
Господарського суду від 14.11.2013, яким
встановлено наступне

На виконання договору позивачем за
період з 30.03.2013 по 04.05.2013 поставлено
відповідачу товар на загальну суму 2 519
854,73 грн., згідно видаткових накладних №
РН-0000074 від 30.03.2013 на суму 267 355,76 грн., №
РН-0000076 від 02.04.2013 на суму 125 044,88 грн., №
РН-0000077 від 03.04.2013 на суму 261 036,77 грн., №
РН-0000078 від 04.04.2013 на суму 124 421,89 грн., №
РН-0000079 від 06.04.2013 на суму 396 672,65 грн., №
РН-0000080 від 11.04.2013 на суму 144 268,87грн., №
РН-0000082 від 11.04.2013 на суму 407 619,64 грн., №
РН-0000088 від 17.04.2013 на суму 126 379,88 грн., №
РН-0000091 від 21.04.2013 на суму 258 010,76грн., №
РН-0000095 від 25.04.2013 на суму 134 211,88 грн., №
РН-0000098 від 27.04.2013 на суму 138 394,87 грн., №
РН-0000100 від 04.05.2013 на суму 136 436,88 грн.

При цьому, відповідачем була здійснена
попередня оплата, у загальній сумі 3 203
997,12 грн., товару, якій підлягав поставці
за договором, наступними платежами:
22.03.2013 - 889 999,20 грн., 05.04.2013 - 889 999,20 грн.,
11.04.2013 - 889 999,20 грн., 30.04.2013 - 533 999,52 грн.

Отже, зазначеним рішенням
Господарського суду Херсонської
області встановлено факт поставки
позивачем товару на підставі договору,
отримання такого товару відповідачем,
та його часткової оплати відповідачем.

Відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти
встановлені рішенням господарського
суд (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи не
доводяться знову при вирішенні інших
справ, в яких беруть участь ті самі
сторони.

З урахуванням вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що позивач
своїми діями щодо виконання договору
шляхом поставки товару та прийняття
його часткової оплати, тим самим
схвалив договір № 107/-(2)-13 від 21.03.2013.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договір
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Стосовно посилань позивача на те, що
договір не містить істотної умови, що
на думку позивача є підставою для
визнання його недійсним, суд відзначає
таке.

По-перше, непогодження сторонами всіх
істотних умов договору згідно ст.ст. 180,
181 Господарського кодексу України, ст.
638 Цивільного кодексу України може
свідчити про неукладеність такого
договору, тобто непородженням ним
цивільних прав та обов'язків. За таких
умов у суду відсутні правові підстави
для визнання його недійсним.
Аналогічний висновок міститься в п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009.

По-друге, із безпосереднього змісту
договору та враховуючи часткове
виконання сторонами умов договору,
відсутні підстави для висновку про
неукладеність договору.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання недійсним договору №
107/-(2)-13 від 21.03.2013 відсутні.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги Приватного підприємства
«Стевлалі» є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню
повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.03.2014.

Суддя
В.В. Сівакова