донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

12.03.2014 справа №905/8141/13

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддівТатенко В.М.
Ломовцева Н.В., Попков Д.О.

за участю представників сторін:
від
позивача:не з'явивсявід відповідача:не
з'явивсярозглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донецька будівельна
компанія», м. Донецьк на рішення
господарського судуДонецької області
від20.01.2014р. по справі№ 905/8141/13 (суддя:
Сажнева М.В.)за позовомФізичної особи -
підприємця ОСОБА_4, м. Рава Руська,
Львівська областьдо відповідача:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донецька будівельна
компанія», м. Донецьк простягнення 556'
077,22 грн.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
(далі - «Позивач») звернувся до
господарського суду Донецької області
з позовом про стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Донецька
будівельна компанія» (далі -
«Відповідач») 824' 453,24 грн., яка
складається з заборгованості за
наданні транспортні послуги у розмірі
698' 375,99 грн., інфляційних витрат у
зв'язку із несплатою зазначеної суми
боргу за період 21.10.2010р - 31.05.2011р. у
розмірі 46' 077,45 грн., 3% річних у розмірі 79'
999,80 грн..

Заявою від 25.12.2013р. № 56 Позивач, у
зв'язку із частковою оплатою суми
основного боргу зменшив розмір
позовних вимог щодо суми основного
боргу на 268' 376,02 грн. Відтак, просив суд
стягнути з відповідача 429' 999,97 грн. -
основної заборгованості за надані
транспортні послуги, 46' 077,45 грн. -
інфляційні витрати за період несплати
21.10.2010р - 31.05.2011р., 79' 999,80 грн. - 3% річних та
судових витрат. Тобто, предмет та
підстави позову в частині стягнення
інфляційних та річних залишились в
межах первісно заявлених позовних
вимог.

Зменшення розміру позовних вимог було
прийнято судом першої інстанції, у
подальшому справа розглядалася у межах
суми 556' 077,22 грн., що відповідає приписам
ст. 22 ГПК України.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 20.01.2014р. у справі
№ 905/8141/13 позовні вимоги були
задоволені частково, стягнуто з
відповідача 429' 999,97 грн. заборгованості,
79' 999,80 грн. 3% річних, 27' 243,04 грн.
інфляційних. В решті позовних вимог
відмовлено. Повернуто з Державного
бюджету України на користь позивача
судовий збір у розмірі 5' 367,52 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову у
частині інфляційних місцевий
господарський суд послався на
невірність розрахунку, у зв'язку із
наявністю арифметичних помилок та
нарахування інфляційних за деякі
місяці, в яких заборгованість (частина
заборгованості) існувала менше місяця.

Не погодившись з прийнятим рішенням
Відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що
при ухваленні рішення судом першої
інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясуванні та досліджені
докази, та обстави справи, які мають
значення для справи, а наслідком є
невірно зроблені висновки.

Сторони були належним чином
повідомленні про дату, час та місце
слухання справи, у судове засідання не
з'явилися, поважність не явки не
повідомили.

Позивач надіслав відзив, у якому
звернувся з проханням рішення суду
першої інстанції залишити без змін,
апеляційну скаргу без задоволення, а
справа розглядати без його участі.

Враховуючи ті обставини, що в
апеляційній скарзі заявник
посилається лише на ті документи, які
вже досліджувались судом, приймаючи до
уваги те, що явка представників сторін
у судове засідання не була визнана
обов'язковою, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
без участі представників сторін.

Відповідно до статей 44, 811
Господарського процесуального кодексу
України фіксацію судового процесу
технічними засобами здійснено не було,
складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає рішення
господарського суду винесеним зі
з'ясуванням усіх обставин справи,
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

16.07.2010р. між Позивачем, як виконавцем, та
Відповідачем, як замовником, був
укладено договір «про надання послуг»
№164/07-10 (далі - «Договір»).

Предмет Договору передбачає, що
виконавець приймає на себе
зобов'язання за плату надавати послуги
з перевезення сипучих матеріалів (далі
- «вантаж») на підставі замовлень
останнього, а замовник зобов'язується
прийняти та оплатити надані виконавцем
послуги. Обсяг та характер послуг
визначається у заявках замовника (п.1
Договору).

Підпункти 2.1, 2.2 та 2.4 Договору
передбачають, що ціна 1тн/км складає 0,40
грн. (з ПДВ). Ціна послуг, яка є предметом
даного договору, може бути змінена по
узгодженню сторін. Виконавець
пред'являє Замовнику підписані
останнім товарно-транспортні накладні,
акти наданих послуг, реєстр
перевезення та рахунок-фактуру.

За підпунктом 2.5 Договору,
Замовник зобов'язаний оплати отримані
від Виконавця послуги впродовж 10
календарних днів зі дня підписання
сторонами акту наданих послуг.

Здача-приймання наданих послуг
здійснюється один раз у 10 днів шляхом
складання акту наданих послуг. У разі
виникнення претензій до якості наданих
Виконавцем послуг, сторонами
складається Акт з переліком претензій
Замовника (п.п.3.1 п.3 договору).

Які-небудь зміни та доповнення до
даного договору мають силу в разі, якщо
вони оформлені у письмовій формі та
підписані обома сторонами (п.п.7.1 п.7
договору).

Строк дії даного договору - з 16.07.2010р. до
31.12.2010р., але в будь-якому випадку до
остаточного розрахунку за надані
послуги.

Додатковими угодами № 1 від 01.08.2010р. , № 3
від 11.10.2010р., № 4 від 20.11.2010р., №6 від
08.02.2011р., № 6 від 31.03.2011р., № 8 від 01.07.2011р.
сторонами погоджено внесення змін до
Договору в частині ціни за надані
послуги.

Додатковою угодою № 5 від 20.12.2010р.
сторони узгодили продовжити строк дії
договору до 31.12.2011р., додатковою угодою
№ 8 від 30.12.2011р. сторони узгодили
продовжити строк дії договору до
31.12.2012р..

Протягом липня 2010 року - серпня 2012 року
позивачем надано позивачу послуги з
перевезення вантажів, що
підтверджується матеріалами справи,
зокрема, товарно-транспортними
накладними, реєстрами наданих
автомобільних послуг, податковими
накладними та актами здачі-прийняття
робіт (надання послуг), які підписано
представниками позивача та
відповідача і скріплено печатками
сторін без заперечень.

Сумарна кількість наданих послуг,
згідно актів здачі-прийняття робіт
(надання послуг), складає 13' 097' 306,33 грн.,
які відповідач оплатив не в повному
обсязі, що призвело до виникнення
заборгованості, як стверджує позивач у
розмірі 698' 376,02 грн. Адже, листом № 0503-13/02
від 05.03.2013 відповідач визнав наявність
заборгованості перед позивачем на
загальну суму 798' 376,02 грн. та гарантував
її погашення згідно доданого графіку.
Однак, погашення заборгованості у
терміни, зазначені в листі та у повному
обсязі, здійснено не було.

Станом на час розгляду справи
заборгованість відповідача за
отримані послуги становить 429' 999,97 грн.,
іншого відповідачем не доведено.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань, що призвело до утворення
заборгованості розмірі та
застосування правових наслідків
порушення зобов'язання, у вигляді
нарахування 3% річних та індексу
інфляції.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести певними
засобами доказування ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509
Цивільного кодексу України (далі - «ЦК
України»), зобов'язанням - є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Приписи статті 11 ЦК України
передбачають, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ст.193 ГК України, ст.ст. 525,
526 ЦК України, суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлено строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається та
Відповідачем не спростовується
належними доказами, що за період з
липня 2010 року - серпня 2012 року
відповідачем було отримано від
позивача транспорті послуги саме за
договором № 164/07-10 від 16.07.2010р.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 614 ЦК
України відсутність своєї вини у
порушенні зобов'язання доводить особа,
яка його (зобов'язання) порушила.

Аналізуючи зміст Договору та - наявні у
матеріалах справи докази Колегія
апеляційного господарського суду
приходить до висновку, що зазначений
Договір за своєю правовою природою є
договором перевезення. Відтак висновок
місцевого господарського суду у
мотивувальній частині щодо правової
природи Договору є помилковим. Втім,
така помилка не є такою, що зумовлює
скасування рішення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.909 ЦК України, за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Договори перевезення відносяться до
договорів про надання послуг,
особливість яких полягає в тому, що
надання послуг невіддільне від
діяльності особи, яка їх надає.

Відповідно до ст.599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

В порушення умов договору, відповідач
оплату за надані послуги здійснив не в
повному обсязі, у зв'язку з чим
заборгованість відповідача за
отримані послуги на день розгляду
справи становить 429' 999,97 грн.

Оскільки, матеріалами справи та
позивачем доведений факт наявності
заборгованості з боку відповідача у
сумі 429' 999,97 грн., то цілком
обґрунтованими є підстави для
застосування правових наслідків
порушення зобов'язань.

Стаття 625 ЦК України встановлює, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Колегія суду погоджується з судом
першої інстанції, що підставою оплати
за надані послуги є підписані
сторонами акти виконаних робіт, які
частково Відповідачем були оплачені, а
частково були погашені взаємозаліком,
що підтверджується матеріалами справи
та Відповідачем належними доказами не
спростовується.

Перевіривши розрахунок річних та
інфляційних, з урахуванням приписів
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» від
17.12.2013р. № 14 - судова колегія вважає
обґрунтованим висновок місцевого
господарського суду щодо необхідності
стягнення з Відповідача 3% річних у
сумі 79' 999,80 грн. та інфляційних у сумі
27' 243,04 грн.

Оскільки доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку, що під час
розгляду справи місцевим
господарським суд допущені порушення
норм матеріального або процесуального
права, які передбачені ст.ст. 103, 104 ГПК
України як підстави для скасування
рішення, колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає за
необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати за подання апеляційної скарги
покладають на Відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Донецька
будівельна компанія» - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Донецької
області від 20.01.2014року у справі № 905/8141/13
- залишити без змін

Головуючий суддя: В.М. Татенко Судді:
Н.В. Ломовцева Д.О. Попков

Надруковано примірників: 1 - позивачу; 3 -
відповідачам; 1 - у справу; 1 - ГСДО; 1 -
ДАГС