ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" березня 2014 р.Справа № 916/3204/13

За позовом: Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора Одеської області, що
виступає в інтересах держави в особі,
якою є Фонд державного майна України;

До відповідача: Публічного
акціонерного товариства "ФАРМАК";

про витребування майна

Суддя Меденцев П.А.

Представники:

Від прокуратури: Доброжан Н.І. (за
службовим посвідченням).

Від позивача: Єлісєєва А.В. (за
службовим посвідченням).

Від відповідача: Ганзієнко Д.С. (за
довіреністю).

СУТЬ СПОРУ: 20.11.2013р. за вх. №4905/13
заступник Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора Одеської
області, що виступає в інтересах
держави в особі, якою є Фонд державного
майна України (далі - позивач) звернувся
до господарського суду Одеської
області з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
"ФАРМАК" (далі - відповідач) про
витребування нерухомого майна бази
відпочинку „Смуглянка" у власність
держави Україна.

Ухвалою суду від 22.11.2013 року
провадження у справі було порушено
суддею Меденцевим П.А. та присвоєно
справі №916/3204/13.

09.12.2013 року за вх. №37622/13 відповідач
надав до суду заяву про припинення
провадження по справі на підставі п. 2 ч.
1 ст. 80 ГПК України, в задоволенні якої
суд відмовив у судовому засіданні від
12.03.2014 року.

Відповідно до положень норми ст. 69 ГПК
України строк розгляду справи було
продовжено до 04.02.2014 року Ухвалою суду
від 23.12.2013 року.

Відповідно до розпорядження голови
господарського суду Одеської області
Волкова Р.В. від 24 січня 2014 року у
зв'язку із знаходженням судді
Меденцева П.А. у відпустці, справу
№916/3204/13 було прийнято до провадження
суддею Власовою С.Г. ухвалою суду від
24.01.2014 року.

У зв'язку з виходом судді Меденцева П.А.
з відпустки, розпорядженням голови
суду від 03.02.2014 року, ухвалою суду від
03.02.2014 року справу №916/3204/13 було
прийнято до провадження суддею
Меденцевим П.А.

11.02.2014 року за вх. №2-563/14 Фонд державного
майна звернувся до суду із заявою про
вжиття заходів до забезпечення позову,
у задоволенні якої у судовому
засіданні від 03.03.2014 року суд відмовив,
через необґрунтованість.

03.03.2014 року за вх. №5416/14 Публічне
акціонерне товариство "ФАРМАК" подало
суду заяву про застосування строків
давності при вирішенні спору, проти
якої заперечувала прокуратура в
письмових поясненнях від 12.03.2014 року за
вх. №6256/14 та 13.03.2014 року за вх. №6363/14, яку
судом було розглянуто, досліджено та
долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні, в порядку ст. 77
ГПК України проголошувалась перерва з
12.03.2014р. до 17.03.2014р.

Прокуратура та позивач на позовних
вимогах наполягають.

Відповідач надав суду відзив 12.03.2014
року за вх. №6255/14 на позов в якому
позовні вимоги не визнає та просить суд
відмовити позивачу в задоволенні
позову, так як вважає вимоги
необґрунтованими та безпідставними з
підстав викладених у відзиві.

У судовому засіданні 17.03.2014р. було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду в порядку статті
85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд встановив наступне:

Перевіркою Білгород-Дністровської
міжрайонної прокуратури було
встановлено, що Державне підприємство
„Завод „Тіра" приватизовано у 1995 році
відповідно до вимог Закону України
„Про приватизацію державних
підприємств", Указу Президента України
№ 699/94 від 26.11.1994 року „Про заходи щодо
забезпечення прав громадян на
використання приватизаційних майнових
сертифікатів" шляхом перетворення його
у ВАТ та продажу акцій акціонерного
товариства. Продаж акцій ВАТ завершено
у 1999 році відповідно до наказу
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Одеській
області від 19.01.1999 року № 34.

У процесі приватизації до статутного
капіталу ВАТ „Тіра" не увійшла база
відпочинку „Смуглянка". Згідно
розшифровки вартості об'єктів
соціально-побутового призначення
вартість об'єктів бази відпочинку
„Смуглянка", що не увійшла до
статутного капіталу ВАТ, становить 189 072
тис. крб.

Таким чином, база відпочинку
„Смуглянка" залишилась у державній
власності, так як об'єкти
соціально-побутового призначення на
той час не підлягали приватизації
відповідно до п. 2 ст. З Закону України
„Про приватизацію майна державних
підприємств". На підставі статті 7
вказаного закону тільки державні
органи приватизації у межах своєї
компетенції могли здійснювати
повноваження власника державного
майна у процесі приватизації.

На думку позивача, ВАТ „Завод „Тіра", в
порушення вимог чинного законодавства,
здійснило продаж бази відпочинку
„Смуглянка" Товариству з обмеженою
відповідальністю „СПИЛЛЕ" за
договором купівлі-продажу від 29.03.1996
року, внаслідок чого майно вибуло із
володіння держави за відсутності
волевиявлення Фонду державного майна
України, як державного органу
приватизації.

Рішенням Арбітражного суду Одеської
області від 26.05.2000 року, залишеним без
змін постановою Вищого арбітражного
суду України від 11.12.2000 року по справі №
01-1/17-7/253 за позовом прокурора Одеської
області в інтересах держави в особі
Регіонального відділення ФДМУ по
Одеській області до ВАТ „Завод „Тіра",
ТОВ „СПИЛЛЕ" про визнання договору
купівлі-продажу бази відпочинку
„Смуглянка" від 29.03.1996 року недійсним,
спірний договір був визнаний
недійсним.

Проте, ТОВ „СПИЛЛЕ" перепродало
зазначену базу відпочинку ВАТ „ФАРМАК"
за договором купівлі-продажу від 12.03.1998
року, про що Фонду стало відомо тільки у
2012 році.

Фонд державного майна звертався до
господарського суду Одеської області
із позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства „ФАРМАК" та
Товариства з обмеженою
відповідальністю „СПИЛЛЕ", в якій
просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від
12.03.1998 року, витребувати від ПАТ
„ФАРМАК" у власність держави в особі
Фонду державного майна України
нерухоме майно, а саме, базу відпочинку
„Смуглянка".

Однак, рішенням господарського суду
Одеської області від 27.01.2013 року по

справі №916/12/13-г у позові було
відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 04.06.2013 року по
справі №916/12/13-г рішення господарського
суду Одеської області від 27.02.2013 року по
справі № 916/12/13-г - скасовано, прийнято
нове рішення, яким позов Фонду
державного майна України задоволено,
визнано недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від
12.03.1998 року, укладеного між ТОВ „СПИЛЛЕ"
та ПАТ „ФАРМАК"; витребувано у ПАТ
„ФАРМАК" у власність держави в особі
Фонду державного майна України бази
відпочинку „Смуглянка".

Проте, постановою Вищого
господарського суду України від 20.08.2013,
року задоволено касаційну скаргу ТОВ
„ФАРМАК", скасовано постанову
Одеського апеляційного суду від 04.06.2013
року, а рішення господарського суду
Одеської області від 27.02.2013 року
залишено в силі.

Таким чином, база відпочинку
«Смуглянка» вибула із володіння Фонду
без його волі, тобто позивачем у період
1995-1998 років рішення про розпорядження
базою відпочинку „Смуглянка" на
приймались.

В листі КП „Білгород-Дністровське БТІ"
від 31.05.2012 року зазначено, що у частку
бази відпочинку „Смуглянка", яка
належить Фонду, відносяться наступні
споруди: прохідну літ. „Б", побутовий
корпус літ. „В", спальний корпус літ.
„Г", їдальня літ. „Д", будівля
холодильнику літ. „Є", будинок для
літнього приживання робітників літ.
„Ж", склад літ. „З", допоміжна будівля
літ. „К".

На підставі вищевикладеного, заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора Одеської області, що
виступає в інтересах держави в особі,
якою є Фонд державного майна України
просить суд витребувати від ПАТ
„ФАРМАК" у власність держави Україна в
особі Фонду державного майна України
нерухоме майно бази відпочинку
„Смуглянка", розташованої за адресою:
бульвар Золотий берег, 113 в смт. Затока,
Лиманського району, Одеської області, а
саме: прохідну літ. „Б", побутовий
корпус літ. „В", спальний корпус літ.
„Г", їдальня літ. „Д", будівля
холодильнику літ. „Є",

будинок для літнього приживання
робітників літ. „Ж", склад літ. „З",
допоміжна

будівля літ. „К".

Досліджуючи матеріали справи,
аналізуючи норми чинного
законодавства, що стосується суті
спору, суд дійшов наступних висновків:

Стаття 41 Конституції України, ст. 319 ЦК
України гарантують право власника на
свій розсуд володіти, користуватися та
розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

У відповідності до ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Стаття 15 ЦК України встановлює, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, якщо
цивільні відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності. Спірне майно, база відпочинку
"Смуглянка", була набута відповідачем у
1998 році, а саме 12.03.1998р. Оскільки спірні
правовідносини виникли у 1998р., суд
застосовує приписи закону, які діяли на
час укладення спірного договору.

Позивач у своїй заяві стверджує, що
відповідач не є добросовісним
набувачем майна, а право власності на
майно набув безпідставно. Таке
твердженнями позивача є помилковим,
зважаючи на наступне.

Судом було встановлено, що в
провадженні господарського суду
Одеської області вже перебувала на
розгляді справа між тими ж сторонами,
про той же предмет № 916/12/13-г (суддя
Цісельський О.В.) за позовом Фонду
державного майна України до ПАТ
"ФАРМАК" про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
витребування нерухомого майна.
Рішенням господарського суду Одеської
області від 27.02.2013р. у задоволенні
позовних вимог відмовлено. Рішення
залишено в силі за результатом
перегляду його судом касаційної
інстанції (постанова Вищого
господарського суду України від
20.08.2013р.).

Ч. 2 ст. 35 ГПК України передбачає, що
факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму ВГСУ № 18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" передбачено, що не
потребують доказування преюдиціальні
факти, тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи, в якій
беруть участь ті самі сторони, в тому
числі і в тих випадках, коли в іншому
спорі сторони мали інший процесуальний
статус (наприклад, позивач у даній
справі був відповідачем в іншій, а
відповідач у даній справі - позивачем в
іншій).

Рішенням господарського суду Одеської
області від 27.02.2013р. по справі № 916/12/13-г
було встановлено, що ПАТ "ФАРМАК" є
добросовісним набувачем спірного
майна. Як було встановлено в рамках
справи № 916/12/13-г (суддя Цісельський
О.В.), договір купівлі-продажу між ВАТ
"Завод "Тіра" та ТОВ "СПИЛЛЕ", укладений
29.03.1996 року було визнано недійсним лише
у 2000 році. Натомість, оспорюваний
договір між ТОВ "СПИЛЛЕ" та ВАТ "ФАРМАК"
було укладено 12.03.1998 року. Тобто, на
момент укладення оспорюваного
договору, договір від 29.03.1996 року не
оспорювався, а отже був дійсним. До того
ж, в рішеннях арбітражних судів, на які
посилається позивач, не визначено, з
якого саме моменту договір від 29.03.1996
року вважається недійсним. Більше того,
в цих судових рішеннях не має жодного
посилання на застосування наслідків
недійсності правочину шляхом
повернення майна або визнання права
власності на нього, або відшкодування
його вартості, як то передбачено ст. 48
ЦК УРСР. А отже на сьогоднішній день,
відповідач є належним набувачем
спірного майна, придбаного за
договором, який є дійсним. Дана
обставина вже була встановлена і
повторному доведенню не підлягає.

Судом також було встановлено, що
відповідачем на законних підставах та
у встановленому ЦК УРСР порядку було
придбане майно - база відпочинку
"Смуглянка". Ст. 145 ЦК УРСР визначає,
якщо майно за плату придбане у особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не повинен був
знати (добросовісний набувач), то
власник вправі витребувати це майно
від набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій
майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи
іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза їх волею.

Позивачем не надано до суду доказів,
які б підтверджували неможливість
звернення до суду з позовною заявою про
витребування майна в період з 1998 року
по 2012р. не надано доказів того, що
власником спірного майна відповідно до
закону є саме держава Україна.
Позивачем не надано доказів того, що
спірне майно було загублено, викрадено
у нього, або вибуло з його володіння
іншим шляхом поза його волею.

Натомість на підтвердження
правомірності набуття права на базу
відпочинку "Смуглянка", Позивачем було
надано Договір купівлі-продажу від
12.03.1998 року та акт прийому-передачі бази
відпочинку "Смуглянка".

Згідно зі ст. 128 ЦК УРСР, право власності
(право оперативного управління) у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або
договором.12.03.1998 року, на виконання
вимог ст. 128 ЦК УРСР між ВАТ "ФАРМАК" та
ТОВ "СПИЛЛЕ", як сторонами договору
купівлі-продажу від 12.03.1998 року,
укладено Акт прийому-передачі бази
відпочинку "Смуглянка" від ТОВ "СПИЛЛЕ"
до ВАТ "ФАРМАК". Відповідно до даного
акту ВАТ "ФАРМАК" отримало від ТОВ
"СПИЛЛЕ" об'єкти нерухомого майна, які
знаходяться за адресою: бульвар
Золотий Берег, 113 в смт. Затока
Лиманського району Одеської області.
Перелік об'єктів, який наводиться в
акті: їдальня з 4-х будиночків з
електрообладнанням та холодильниками;
санітарно-гігієнічний корпус; житловий
будинок двоповерховий; будівля
прохідної; кабінет адміністрації.

Таким чином, ПАТ "ФАРМАК" на підставі ст.
128 ЦК УРСР набуло право власності на
зазначене нерухоме майно.

Позивач, як на підставу своїх вимог
посилається на ст. 388 ЦК України, яка
передбачає, що якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо:
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом. Майно не може бути витребуване
від добросовісного набувача, якщо воно
було продане в порядку, встановленому
для виконання судових рішень. Якщо
майно було набуте безвідплатно в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

В свою чергу, згідно вимог ст. 387 ЦК
України власник майна має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним.

Положеннями ст. 33 ГПК України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Позивачем не надано
доказів на підтвердження того, що ПАТ
"ФАРМАК" у 1998р. незаконно, без
відповідної правової підстави
отримало у власність будівлі та
споруди бази відпочинку "Смуглянка". Не
надано доказів того, що ПАТ "ФАРМАК"
знало або могло знати, що у ТОВ "СПИЛЛЕ"
немає законних підстав для продажу
спірного нерухомого майна.

В п. 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" зазначається, що
відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК України добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна. Подібні
положення містились і в ч. 1 ст. 145 ЦК
УРСР.

Як вже було встановлено при розгляді
справи № 916/12/13-г (суддя Цісельський
О.В.), на момент укладення договору
купівлі-продажу від 12.03.1998 року, договір
від 29.03.1996 року, укладений між ВАТ
„Завод Тіра" та ТОВ „СПИЛЛЕ" був
дійсним. ВАТ "ФАРМАК" не було стороною
по справі про визнання цього договору
недійсним, а отже не знало і не могло
знати про недійсність договору від
29.03.1996 року. Тож, ВАТ "ФАРМАК" є
добросовісним набувачем спірного
майна, що в розумінні ст. 35 ГПК України є
правовою преюдицією.

Постановою Верховного Суду України від
12 лютого 2013р. у справі № 3-3гс13
передбачено, що вирішуючи спір про
витребування майна з чужого
незаконного володіння в порядку ст. 388
ЦК України, суд має встановити, чи
вибуло спірне майно із володіння
власника або особи, якій він передав
його у володіння, за наявності на це
згоди законного розпорядника такого
майна. Позивачем не надано доказів
того, що Фонд державного майна України
є законним розпорядником майна, яке він
вимагає витребувати.

В обґрунтування своїх вимог, позивач
посилається на незаконне отримання
відповідачем у власність і
користування нерухомим майном, що
належить державі Україна, але такі
аргументи позивача не можуть бути
взяті до уваги, оскільки позивачем не
надано належних і допустимих доказів
(зокрема, правовстановлюючих або
правопідтверджуючих документів) того,
що саме держава Україна, в особі
позивача, є власником спірних об'єктів
нерухомості.

Судом також встановлено, що позивач
просить витребувати нерухоме майно,
яке відповідачу за договором
купівлі-продажу від 12.03.1998р. не
передавалось. Так предметом договору
купівлі-продажу від 12.03.1998р. укладеного
між ТОВ "СПИЛЛЕ" до ВАТ "ФАРМАК" є б/в
"Смуглянка". Перелік об'єктів, які
входять до б/в "Смуглянка" наведений в
акті прийому-передачі, який є
невід'ємною частиною договору. До таких
об'єктів належать зокрема: їдальня з 4-х
будиночків з електрообладнанням та
холодильниками;санітарно-гігієнічний
корпус; житловий будинок
двоповерховий; будівля прохідної;
кабінет адміністрації.

Натомість в своїй позовній заяві
позивач вимагає витребувати у
власність держави Україна: прохідну
літ. "Б"; побутовий корпус літ. "В";
спальний корпус літ. "Г"; їдальню літ. "Д";
будівлю холодильнику літ. "Є"; будинку
для літнього проживання робітників
літ. "Ж"; склад літ. "З"; допоміжну будівлю
літ. "К".

Позивач як на підставу для
витребування переліченого в
прохальній частині позову майна
посилається на лист КП
Білгород-Дністровського БТІ від
31.05.2012р., в якому зазначено, що до частки
бази відпочинку "Смуглянка", яка
належить Фонду, відносяться наступні
споруди: прохідна літ. "Б", побутовий
корпус літ. "В", спальний корпус літ. "Г",
їдальня літ. "Д", будівля холодильнику
літ. "Є", будинок для літнього
проживання робітників літ. "Ж", склад
літ. "З", допоміжна будівля літ. "К".

Ч. 2 ст. 34 ГПК України визначає, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до Постанови КМУ від 22
червня 2011р. № 703 "Про затвердження
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно"
правовстановлюючими документами на
нерухоме майно можуть бути: свідоцтво
про право власності, договір
купівлі-продажу, дарування, тощо, витяг
з реєстру прав на нерухоме майно.

Оскільки лист БТІ не є
правовстановлюючим документом, а отже
не може підтвердити чи спростувати
приналежність права власності на те чи
інше нерухоме майно, в даному випадку -
б/в "Смуглянку", в розумінні ст. 34 ГПК
такий доказ є неналежним і судом до
уваги не береться. Позивачем
підтверджено право власності на
споруди: прохідна літ. "Б", побутовий
корпус літ. "В", спальний корпус літ. "Г",
їдальня літ. "Д", будівля холодильнику
літ. "Є", будинок для літнього
проживання робітників літ. "Ж", склад
літ. "З", допоміжна будівля літ. "К", не
надано також доказів приналежності
вказаних споруд саме відповідачу.

Таким чином суд дійшов висновку, що
нерухомі об'єкти, які отримало у
власність ПАТ "ФАРМАК" у 1998р. не
співпадають з об'єктами, які вимагає
витребувати позивач. Позивачем не
надано пояснень та доказів на якій
правовій підставі зазначені об'єкти
витребовуються позивачем, оскільки в
обґрунтування позовних вимог
покладено договір купівлі-продажу від
12.03.1998 р., за яким наведені у прохальній
частині позову об'єкти нерухомості не
передавались. Позивачем також не
надано доказів того, що він є власником
саме цих об'єктів, а відповідач їх
фактичним володільцем.

За викладених обставин, суд вважає, що
позовні вимоги Білгород-Дністровської
міжрайонної прокуратури в інтересах
держави України в особі Фонду
державного майна України про
витребування нерухомого майна бази
відпочинку "Смуглянка" у власність
держави Україна в особі Фонду
державного майна України, є
необґрунтованими, не підтвердженими
належними доказами, а також такими, що
спростовані поданими з боку
відповідача доказами.

Щодо посилання Фонду державного майна
України на те, що йому стало відомо про
порушення його права лише у 2011р., суд
звертає увагу на наступне.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Спільним Наказом Фонду державного
майна України та Міністерства
економіки України "Про управління
державним майном, яке не увійшло до
статутних фондів господарських
товариств у процесі приватизації, але
перебуває на їх балансі" від 19.05.1999 року
№ 908/68 було затверджено "Положення про
управління державним майном, яке не
увійшло до статутних фондів
господарських товариств у процесі
приватизації, але перебуває на їх
балансі".

Згідно із п. 1.3. Положення управління
державним майном, яке не увійшло до
статутних фондів господарських
товариств у процесі приватизації, але
перебуває на їх балансі, полягає у
виборі та забезпеченні уповноваженим
органом (державні органи приватизації)
способу та умов подальшого
використання майна у межах чинного
законодавства відповідно до таких
принципів: забезпечення ефективності
використання та збереження державного
майна, здійснення заходів контролю;
сприяння підвищенню ефективності
діяльності підприємств, зокрема -
покращення фінансового стану
господарських товариств, на балансі
яких перебуває державне майно, яке не
увійшло до статутних фондів; наявність
альтернативних (залежно від груп майна
у межах чинного законодавства)
способів забезпечення управління
державним майном, яке не увійшло до
статутних фондів господарських
товариств у процесі приватизації, але
перебуває на їх балансі;
пріоритетність вибору способів
управління державним майном, яке не
увійшло до статутних фондів
господарських товариств у процесі
приватизації, але перебуває на їх
балансі, дотримання якого забезпечує
надходження коштів до Державного
бюджету України.

Пункт 1.4. Положення встановлює способи
управління державним майном, яке не
увійшло до статутних фондів
господарських товариств у процесі
приватизації, але перебуває на їх
балансі, є такими: здійснення
приватизації відповідно до Законів
України "Про приватизацію державного
майна", "Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)", Державної програми
приватизації на 1999 рік, затвердженої
Указом Президента України від 27.02.99 №
209/99, та інших нормативно-правових актів
про приватизацію; передача майна в
оренду відповідно до Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна"; передача майна у комунальну
власність у порядку, передбаченому
Законом України "Про передачу об'єктів
права державної та комунальної
власності"; передача майна в управління
центральних та місцевих органів
виконавчої влади у порядку,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 21.09.98 року № 1482;
передача майна господарським
товариствам на умовах договору схову.

У відповідності до приписів п.3.1.
зазначеного Положення
відповідальність за збереження та
ефективне використання державного
майна, яке не увійшло до статутних
фондів господарських товариств у
процесі приватизації, але перебуває на
балансі господарських товариств,
визначається Законом України "Про
власність" - щодо захисту права
власності, та розділом III Цивільного
кодексу Української РСР - щодо
зобов'язань, які виникають внаслідок
заподіяння шкоди.

Оскільки відповідно до п. 1 "Концепції
розподілу між центральними і місцевими
органами виконавчої влади повноважень
з управління об'єктами державної
власності", затвердженої Постановою
КМУ від 28 жовтня 1998р. № 1703 Фонд
державного майна здійснює
повноваження з управління: майном
державних підприємств, які з метою
приватизації перетворюються в
господарські товариства; державним
майном, яке не ввійшло до статутних
фондів господарських товариств у
процесі приватизації та
корпоратизації; цілісними майновими
комплексами, переданими в оренду.

Щодо об'єктів державної власності, які
перебувають в його управлінні, Фонд
державного майна: здійснює
повноваження власника державного
майна в процесі приватизації, крім
повноважень з управління державними
корпоративними правами; змінює
організаційну форму державних
підприємств у процесі приватизації;
приймає рішення щодо подальшого
використання державного майна, яке не
ввійшло до статутних фондів
господарських товариств, тощо.

Доказів прийняття рішення щодо
розпорядження базою відпочинку
"Смуглянка" у 1995 р. позивач суду не
надав.

Підсумовуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
у задоволенні позовних вимог
Білгород-Дністровської міжрайонної
прокуратури в інтересах держави
України в особі Фонду державного майна
України слід відмовити повністю.

Згідно п. 4.6 Постанови Пленуму "Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" від
21.02.2013р. за №7, приймаючи рішення зі
справи, провадження в якій порушено за
заявою прокурора, господарський суд у
разі повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягує з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору, та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України.

На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 1 147,00 грн. покладаються судом на
визначеного прокурором позивача у
справі.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

2. Стягнути з Фонду державного майна
України (01601, м. Київ, вул. Кутузова 133, 18/9,
код ЄРДПОУ 00032945) на користь Державного
бюджету України на п/р 3008,
одержувач ГУДКСУ у Одеській області,
, банк одержувача ГУ
ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, КБК
22030001, символ звітності банку 206 -
судовий збір в сумі 1 147 (одна тисяча сто
сорок сім) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 18
березня 2014 року.

Суддя
Меденцев П.А.