м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1436/14 06.03.14
За позовом ТОВ "Т+Т"
до ТОВ "КФІ "Енергія Плюс"
про стягнення 28 532,81 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Від позивача Клименко
Р.В.(дов. від 05.03.2014)
Від відповідача не прибув
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв`язку з неналежним
виконанням умов договору про надання
транспортно-експедиційного
обслуговування № 01/02 від 01.02.2013 в
розмірі 28 532,81грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 07.02.2014 порушено провадження у
справі №910/1436/14 та призначено до
розгляду на 20.02.2014.
Розгляд справи 20.02.2014 не відбувся по
Ухвалою від 20.02.2014 розгляд справи
призначено на 06.03.2014.
В судове засідання 06.03.2014 прибув
представник позивача, надав пояснення
по справі, позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судове
засідання 06.03.2014 не з'явився, причин
неявки суд не повідомив, хоча про час та
місце розгляду був повідомлений
Ухвала суду від 20.02.2014 отримана
відповідачем 28.02.2014, що підтверджується
відміткою на звороті ухвали та
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 03 2 (в матеріалах
справи).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації -адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином.

Оскільки про час та місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 06.03.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2013 між товариством з обмеженою
відповідальністю «КФІ «Енергія Плюс»
(далі відповідач, замовник за
договором) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Т+Т»(далі позивач,
виконавець за договором) був укладений
договір на транспортно-експедиторське
обслуговування № 01/02 (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору останній визначає
порядок взаємовідносин, що виникають
між сторонами в процесі організації,
наданні та розрахунках за транспортно-
експедиторські послуги, що надаються
виконавцем замовнику, та пов'язані з
перевезенням вантажів в міжнародному
автомобільному сполученні.

Відповідно до п. 3.1 Договору замовник
інформує виконавця про об'єми
необхідних
транспортно-експедиторських послуг,
кількість та необхідний вид
автомобільного транспорту, не пізніше
48 годин до початку перевезення.
Інформація передається у вигляді
заявки, яка в обов'язковому порядку має
містити наступну інформацію: дата та
час подання автомобіля під
завантаження; точна адреса
завантаження та розвантаження вантажу,
з зазначенням контактних телефонів і
відповідальних осіб; даних про вантаж
(вага, номенклатура та загальна
вартість вантажу, а також, кількість
місць і вид упаковки); адреса
проведення митного оформлення в місцях
завантаження та розвантаження вантажу,
бажаний строк доставки вантажу
отримувачу; сума фрахту, форма і строки
оплати за транспортно-експедиторські
послуги; особливості перевезення
конкретного вантажу; пропозиції з
перегляду розміру штрафних санкцій у
зв'язку із зривом завантаження та
простоєм транспортного засобу; при
необхідності, інші додаткові
інструкції. Подання та підтвердження
заявки здійснюється шляхом
факсимільного зв'язку, що має юридичну
силу оригіналу.

З матеріалів справи вбачається, що
виконавцю замовником були направлені
факсимільним зв'язком наступні заявки:

- № 012 від 13.02.2013 (направлена 13.02.2013);
Вартість перевезення - 8000,00 грн.

- № 019 від 28.03.2013 (направлена 06.03.2013);
Вартість перевезення - 8000,00 грн.

- № 031 від 17.04.2013 (направлена 17.04.2013);
Вартість перевезення - 10000,00 грн.

Пунктом 5.1 Договору сторони обумовили,
що ціни за даним Договором попередньо
встановлюються та узгоджуються
сторонами перед кожним перевезенням у
заявці. Остаточна сума фрахту
зазначається в рахунку-фактурі на
кожну надану
транспортно-експедиторську послугу, і
може змінюватись, виходячи з важкості
виконання заявки, штрафних санкцій та
інших підтверджених витрат, понесених
виконавцем при наданні
транспортно-експедиторської послуги.

Згідно п. 5.3 Договору підставами для
оплати транспортно-експедиторської
послуги замовником є оригінал
рахунку-фактури виконавця, акту
виконаних робіт, податкової накладної
та товаросупровідних документів (CMR) з
відмітками вантажовідправника, митних
органів на шляху перевезення вантажу
та вантажовідправника. Датою
фактичного надання
транспортно-експедиторської послуги, є
дата підписання акта виконаних робіт.

Оплата транспортно-експедиторської
послуги здійснюється протягом 3 (трьох)
банківських днів з моменту надання
документів, що підтверджують доставку
вантажу, при цьому замовник
зобов'язаний оплатити виконавцю всі
суми, належні йому за Договором без
вирахувань на рахунок будь-якої
претензії чи контрпретензії або
заліку, (п. 5.6 Договору).

Матеріали справи свідчать, що
відповідачу було надано наступні
транспотно-експедиторські послуги:

- згідно акту здачі-прийняття
робіт (надання послуг) № ОУ-0000701 -
послуги з міжнародних автоперевезень
вантажу на підставі заявки № 012 від
13.02.2013 на суму 8000,00 гривень;

- згідно акту здачі-прийняття
робіт (надання послуг) № ОУ-0000742 -
послуги з міжнародних автоперевезень
вантажу на підставі заявки № 019 від
28.02.2013 на суму 8000,00 гривень;

- згідно акту здачі-прийняття
робіт (надання послуг) № ОУ-0000811 -
послуги з міжнародних автоперевезень
вантажу на підставі заявки № 031 від
17.04.2013 на суму 10000,00 гривень.

Вказані акти підписані уповноваженими
особами сторін Договору та скріплені
печатками позивача та відповідача.

Факт перевезення вантажу
підтверджується міжнародними
товарно-транспортними накладними (CMR) №
000254 від 14.02.2013, № 000312 від 14.03.2013, № 000313
від 19.04.2013.

Суд враховує, що Закон України "Про
автомобільний транспорт" та Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджені
наказом Мінтрансу України від 14.10.1997
№363, що зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 за №128/2568
визначають товарно-транспорту
накладну як обов"язковий документ, який
має оформлюватись при перевезенні
вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил
товарно-транспортна накладна є
основним документом на перевезення
вантажів та єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, а
також для розрахунків за перевезення
вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції "Про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" вантажна
накладна є первинним доказом укладання
договору перевезення, умов цього
договору і прийняття вантажу
перевізником.

Вказані CMR позивач надав суду і суд їх
приймає у якості належних та
допустимих доказів виконання
перевезення позивачем.

На підставі розділу 5 Договору
виконавцем були виставлені замовнику
рахунки- фактури № СФ-0000070 від 18.02.2013, №
СФ-0000111 від 19.03.2013, № СФ-0000181 від 23.04.2013 на
загальну суму 26000,00 грн.

Відповідач (замовник) за надані послуги
у сумі 26000,00 грн. у встановлені
Договором строки не розрахувався, в
результаті чого на його адресу була
направлена претензія від 02.12.2013 з
проханням сплатити суму
заборгованості з урахуванням пені,
однак відповідь на зазначену претензію
позивачем отримано не було, борг
відповідачем не сплачено.

Отже, в порушення умов договору
відповідач вчасно не розрахувався за
надані послуги і станом на день
розгляду справи непогашена частина
заборгованості відповідача перед
позивачем становить 26 000,00 грн.

Отже, внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено,
що за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В силу положень ч.1 ст.903 ЦК України
замовник зобов'язаний оплатити надані
йому послуги в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Загальні положення про перевезення
викладені в ст.908 ЦК України, відповідно
до котрої перевезення вантажу
здійснюється за договором перевезення.
Частиною першою статті 909 ЦК України
передбачено, що за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
довіреній їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення і видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві0, а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону
України "Про автомобільний транспорт",
організацію міжнародних перевезень
пасажирів і вантажів здійснюють
перевізники відповідно до міжнародних
договорів України з питань міжнародних
автомобільних перевезень, яким,
зокрема, є Конвенція про договір
міжнародного дорожнього перевезення
вантажів (КДГІВ) від 19.05.1956 (далі -
Конвенція), яка була ратифікована
Україною Законом "Про приєднання
України до Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця
Конвенція застосовується до будь-якого
договору автомобільного перевезення
вантажів транспортними засобами за
винагороду, коли зазначені в договорі
місце Прийняття вантажу для
перевезення і місце, передбачене для
доставки, знаходяться у двох різних
країнах, з яких принаймні одна є
договірною країною, незважаючи на
місце проживання і громадянство
сторін.

Статтею 3 Конвенції визначено, що
перевізник відповідає як за свої
власні дії та упущення, так за дії та
упущення своїх агентів і всіх інших
осіб, послуги яких він використовує для
виконання перевезення.

Згідно зі статтею 4 Конвенції, договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної.
Відсутність, неправильність чи утрата
вантажної накладної не впливають на
існування та чинність договору
перевезення, до якого й у цьому випадку
застосовуються положення цієї
Конвенції.

Частиною статті 5 Конвенції
передбачено, що вантажна накладна
складається в трьох оригінальних
примірниках, підписаних відправником і
перевізником. Ці підписи можуть бути
надруковані чи замінені печатками
відправника і перевізника, якщо це
допускається законодавством країни, в
якій складена вантажна накладна.
Перший примірник передається
відправнику, другий супроводжує
вантаж, а третій залишається у
перевізника.

Згідно з частиною 1 статті 31 Конвенції,
в усіх судових провадженнях, які
виникають у зв'язку із перевезенням,
яке здійснюється відповідно до цієї
Конвенції, позивач може звернутися до
будь-якого суду або арбітражу
договірної країни, визначеної угодою
між сторонами, і на додаток до цього, до
судів або арбітражів країни, на
території якої: а) .відповідач має
звичайне місце проживання або основне
місце розташування свого підприємства
або відділення чи агентства, за
допомогою яких був укладений договір
перевезення, або b) знаходиться місце
отримання вантажу перевізником, або
місце передбачене для його доставки, і
не може звертатися до будь-яких інших
судів або арбітражів.

Згідно з ч.4 ст.306 ГК України транспортна
експедиція є допоміжним видом
діяльності, пов'язаною з перевезенням
вантажу.

Відповідно до ст. ст. 929 ЦК України, 316 ГК
України за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу. За
цим договором може бути встановлений
обов'язок експедитора укладати від
свого імені договір перевезення
вантажу, забезпечувати відправку і
одержання вантажу, а також виконання
інших зобов'язань, пов'язаних із
перевезенням.

Положеннями Закону України «Про
транспортно - експедиторську
діяльність» встановлене, що
експедитори надають клієнтам послуги
відповідно до вимог законодавства
України та держав, територією яких
транспортуються вантажі, згідно з
переліком послуг, визначеним у
правилах здійснення транспортно -
експедиторської діяльності, а також
інші послуги, визначені за
домовленістю сторін у договорі
транспортного експедирування.

Ст. 9 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» встановлено, що
підтвердженням витрат експедитора є
документи (рахунки, накладні тощо),
видані суб'єктами господарювання, що
залучалися до виконання договору
транспортного експедирування, або
органами влади.

Відповідно до ч. 10 ст. 9 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» перевезення вантажів
супроводжується товарно-транспортними
документами, складеними мовою
міжнародного спілкування залежно від
обраного виду транспорту або державною
мовою, якщо вантажі перевозяться в
Україні.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» факт надання послуги
експедитора при перевезенні
підтверджується єдиним транспортним
документом або комплектом документів
(залізничних, автомобільних,
авіаційних накладних, коносаментів
тощо), які відображають шлях прямування
вантажу від пункту його відправлення
до пункту його призначення.

Отже, факт несплати відповідачем
позивачу винагороди за отримані
послуги належним чином доведений, а
також доведений обов'язок відповідача
оплатити позивачу винагороду за
отримані послуги, що дає суду підстави
задовольнити позов позивача в частині
стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 26 000,00 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
пеню за прострочення грошового
зобов'язання в розмірі 1850,74 грн. за
період прострочення вказаний в
розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Стаття 627 ЦК України вказує, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності
та справедливості.

У відповідності до п. 4.1.8 Договору
замовник зобов'язується своєчасно
здійснювати оплату транспортних
послуг на підставі виставлених
виконавцем рахунків.

Після завершення кожного перевезення
виконавець складає, підписує і передає
замовнику акт виконаних робіт, а
замовник, в свою чергу, повинен
підписати зазначений акт або надати
письмову вмотивовану відмову від
підписання такого акту в строк не
пізніше п'яти робочих днів з моменту
отримання акту від Виконавця.

Відповідно до п. 5.4 Договору оплата
транспортно-експедиційної послуги
здійснюється протягом 3 (трьох)
банківських днів з моменту надання
документів, підтверджуючих доставку
вантажу.

Відповідно до п. 5.7 Договору за
прострочення з оплати рахунків за
надані транспортно-експедиторські
послуги, замовник сплачує виконавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного Банку України за
кожний день прострочення платежу.

Отже, згідно з розрахунком позивача
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача пеня в сумі 1850,74 грн.
Суд вважає даний розрахунок
обґрунтованим та задовольняє позовні
вимоги в цій частині.

Також позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних в сумі 579,12 грн. та
інфляційні збитки в розмірі 102,95 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

У зв'язку викладеним, суд погоджується
з вимогами позивача про правомірність
правової природи вимоги про стягнення
3% річних та інфляційних збитків в
спірних правовідносинах, оскільки
положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо
стягнення 3% річних та інфляційних
збитків, нарахованих на суму
несвоєчасно виконаного страхового
відшкодування застосовується в разі
порушення як договірних так і
позадоговірних грошових зобов'язань, в
тому числі і до зобов'язань по
відшкодуванню шкоди, незалежно від
підстав виникнення, визначених статтею
11 ЦК України.

Відповідно до розрахунків позивача 3%
річних становить 579,12 грн., інфляційні
збитки становлять 102,95 грн., суд визнає
дані розрахунки обґрунтованими та
задовольняє позов в цій частині.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення з відповідача
заборгованості є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати по сплаті
судового збору пропорційно
задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою
відповідальністю «Т+Т» задовольнити
повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "КФІ "Енергія Плюс"
(03148, м. Київ, вул. Генерала Потапова, буд.
4, кв. 320, ) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «Т+Т» (01042, м. Київ,
Печерський район, вул. Чигоріна, буд. 61,
кв. 24, ) 26 000(двадцять
шість тисяч) грн. 00 коп. основного боргу,
1 850(одна тисяча вісімсот п'ятдесят) грн.
74 коп. пені, 102(сто дві) грн. 95 коп.
інфляційних втрат, 579(п'ятсот сімдесят
дев'ять) грн. 12 коп. 3% річних, 1 827(одна
тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. судового збору.

3. Видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене в порядку та строки,
визначені Господарським процесуальним
кодексом України.

5. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення -
11.03.2014