КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2014 р. Справа№ 910/19085/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Корсакової Г.В.

при секретарі судового засідання -
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Токарь Є.А. - представник
за дов. № 01-11/4357 від 16.04.2013р.;

від відповідача: Старчик А.А. -
представник за дов. № 14-27 від 25.02.2014р.;

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" на рішення
Господарського суду міста Києва від
05.11.2013р.

у справі № 910/19085/13 (суддя - Стасюк С.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Полтаваобленерго"

до Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"

про визнання договору недійсним.

В судовому засіданні 11.03.2014 р. оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Полтаваобленерго" (далі - ПАТ
"Полтаваобленерго", позивач) звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ
"НАК "Нафтогаз України", відповідач) про
визнання недійсним договору № 2676 - БО
купівлі - продажу природного газу,
укладеного 31.07.2012 року між позивачем та
відповідачем. При цьому, зазначив
наступні підстави позову: по-перше,
договір було підписано з боку
відповідача неуповноваженою особою;
по-друге, при укладенні договору було
відсутнє вільне волевиявлення сторін;
по-третє, умови договору містять
декілька видів штрафних санкцій, через
що суперечать нормам чинного
законодавства.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013р. у задоволенні позову
ПАТ "Полтаваобленерго" відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ПАТ "Полтаваобленерго" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013р. у даній справі та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Полтаваобленерго"
задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставин
справи, зокрема, дійшов помилкового
висновку стосовно того, що при
укладенні спірного договору сторони
були вільними у виборі контрагентів та
визначенні умов договору, у зв'язку з
чим, немає підстав вважати, що на момент
укладення спірного договору
волевиявлення апелянта було вільним.
Також позивач зазначив, що спірний
договір суперечить нормам
законодавства, зокрема, в частині
визначення декількох видів штрафних
санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.12.2013р.,
апеляційну скаргу ПАТ
"Полтаваобленерго" прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 21.01.2014р.

У судовому засіданні 21.01.2014р. було
оголошено перерву до 11.02.2014р. на
підставі ст. 77 ГПК України.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
10.02.2014р. у зв'язку з перебуванням
головуючого судді Коротун О.М. на
лікарняному, змінено склад судової
колегії: головуючий суддя -
Кропивна Л.В., судді - Гаврилюк О.М.,
Корсакова Г.В., яка прийняла справу до
свого провадження та призначила до
розгляду на 11.03.2014р.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
05.03.2014р. у зв'язку з виходом головуючого
судді Коротун О.М. з лікарняного,
змінено склад судової колегії:
головуючий суддя - Коротун О.М., судді -
Гаврилюк О.М., Корсакова Г.В., яка
прийняла справу до свого провадження
та ухвалила дану постанову.

У судовому засіданні 11.03.2014 р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу, просив скасувати
рішення місцевого суду у даній справі
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 11.03.2014р заперечував проти
доводів апеляційної скарги, зазначив,
що вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
оглянувши оригінали документів,
заслухавши пояснення представників
сторін, Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 31.07.2012 року між НАК "Нафтогаз
України" (продавець за умовами
договору) та ПАТ "Полтаваобленерго"
(покупець за умовами договору) було
укладено договір № 2676-БО на купівлю -
продаж природного газу (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2012 року році
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та
природний газ, видобутий на території
України підприємствами, які не
підпадають під дію сатті 10 Закону
України «Про засади функціонування
ринку природного газу», а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
цей природний газ (далі - газ), на умовах
цього договору.

Газ, що продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями та іншими споживачами
(пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 2.1. договору продавець
передає покупцеві з 01 серпня 2012 року по
31 грудня 2012 року газ обсягом до 3473
тис.куб.м., у тому числі по місяцях
кварталів.

У відповідності до пункту 3.3. договору
приймання - передачі газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання - передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Згідно з пунктом 5.2. договору ціна за 1000
куб.м. газу становить 3509,00 грн. з
урахуванням збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу. До сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 3884,78 грн., крім того
ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 4661,74 грн.

Відповідно до пункту 6.1. договору
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Як в місцевому суді, так і в суді
апеляційної інстанції позивач
зазначав, що з боку відповідача договір
було підписано неуповноваженою особою,
що, на думку апелянта, є підставою для
визнання договору недійсним.

Суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про відсутність
обставин для визнання правочину
недійсним, виходячи з трьох наведених
позивачем підстав, з урахуванням
наступного.

З тексту спірного договору вбачається,
що від імені відповідача він
підписаний Тріколічем В.П., який діяв на
підставі довіреності від 28.12.2011 року №
14-281 (далі - довіреність), виданої
Національною акціонерною компанією
"Нафтогаз України" в особі голови
правління Бакуліна Є.М., який діяв на
підставі статуту Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (далі - статут).

Згідно з положеннями статті 78 статуту,
управління поточною діяльністю
компанії здійснює правління, яке є
колегіальним виконавчим органом
компанії.

Відповідно до статті 89 статуту голова
правління має право без довіреності
вчиняти юридичні дії від імені
компанії відповідно до законодавства.

Голова правління, зокрема, укладає
договори (контракти) та вчиняє інші
правочини від імені компанії, видає
довіреності на вчинення юридичних дій
від імені компанії (стаття 90 статуту).

Положеннями частини 2 статті 203
Цивільного кодексу України визначено,
що особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою (частина 2 статті
207 ЦК України).

Зі змісту довіреності вбачається, що
Тріколіч В.П. уповноважений вести
переговори з представниками інших
сторін, вчиняти дії, пов'язані з
підготовкою, укладенням та виконанням
господарських договорів (контрактів) з
питань закупівлі та реалізації
природного газу, а також підписувати
будь-які угоди (договори, контракти) з
усіх питань, що стосуються предмета
діяльності відповідача, акти
приймання-передачі, акти виконаних
робіт, тощо.

Статтею 239 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними",
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи вищевикладене, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про те, що з боку відповідача договір
було підписано уповноваженою особою,
крім того, у судовому засіданні сторони
підтвердили, що ними виконувалися
умови договору, а відтак вчинялися дії,
які свідчать про схвалення правочину в
розумінні ст. 241 Цивільного кодексу
України.

Як визначено статтею 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

За змістом статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Приписами статті 215 Цивільного кодексу
України визначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції не приймає, як підставу для
скасування рішення місцевого суду,
доводи позивача про неправомірне
підписання договору з боку
відповідача, через необґрунтованість
та недоведеність таких доводів.

Щодо посилання позивача на те, що умови
пункту 7.2 договору, суперечать статті 61
Конституції України та статті 3
Цивільного кодексу України, суд
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Судом першої інстанції правомірно
встановлено, що пунктом 7.2. договору
сторони погодили, що у разі невиконання
покупцем умов пункту 6.1. цього договору
продавець має право не здійснювати
поставку газу покупцю або обмежити
поставку пропорційно до кількості
несплачених обсягів з наступною
поставкою цих обсягів при умові їх
оплати та наявності технічної
можливості. Уразі невиконання покупцем
пункту 6.1. умов цього договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити продавцю крім суми
заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174
Господарського кодексу України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частина 1 статті 231 Господарського
кодексу України зазначає, що законом
щодо окремих видів зобов'язань може
бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається

Частиною 2 статті 231
Господарського кодексу України
передбачено можливість одночасного
стягнення пені та штрафу за порушення
окремих видів господарських
зобов'язань.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 Цивільного
кодексу України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не
суперечить статті 61 Конституції
України, оскільки згідно зі статтею 549
Цивільного кодексу України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 Господарського кодексу
України - видами штрафних санкцій,
тобто не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності. У
межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій (аналогічна позиція викладена
в постанові Вищого господарського суду
України від 04.12.2013р. по справі № 924/532/13).

Враховуючи вищевикладене, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком місцевого суду про те, що п.
7.2. договору відповідає вимогам
законодавства України, зокрема, ч. 1 ст.
230, ч. 2 статті 231 Господарського кодексу
України.

Разом з цим, при вирішенні спорів про
стягнення вищенаведених санкцій суди
не позбавлені права на їх зменшення, з
урахуванням конкретних обставин
справи, виходячи з вимог чинного
законодавства.

В статті 627 Цивільного кодексу України
закріплено що, відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет, умови, що визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
господарського суду про те, що сторони
при укладенні спірного договору були
вільні у виборі контрагентів та
визначенні умов договору, на свій
розсуд приймали даний правочин на
певних встановлених умовах, узгодили
ці умови і підписали договір № 2676-БО на
купівлю - продаж природного газу від
31.07.2012 року, крім того, вчинили дії, які
свідчать про його схвалення, тому
відсутні підстави вважати, що при
укладенні договору, волевиявлення
позивача не було вільним і не
відповідало його внутрішній волі.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду рішення в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції, які
могли б бути прийняті та дослідженні
судом апеляційної інстанції в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.
При цьому, мотиви апелянта про його
звернення до антимонопольного
комітету України не розглядаються
судом апеляційної інстанції, а в разі
встановлення зазначеним органом
фактів, які можуть бути підставою для
перегляду рішення за нововиявленими
обставинами, апелянт не позбавлений
права звернутися до суду в порядку в ст.
112 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції по даній справі в
розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги покладаються на апелянта в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" на рішення
Господарського суду міста Києва від
05.11.2013р. у справі № 910/19085/13 залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013р. у справі № 910/19085/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19085/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

Г.В. Корсакова