КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2014 р. Справа№ 927/1635/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Зеленіна В.О.

Шевченка Е.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Сусло В.О. - довіреність
від 07.03.2014:

від відповідача: Ковальчук О.О. -
довіреність №313 від 11.03.2014;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Грандвіс"

на рішення господарського суду
Чернігівської області від 28.01.2014

у справі № 927/1635/13 (суддя Моцьор В.В.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Грандвіс"

до Публічного акціонерного товариства
"Чернігівське обласне підприємство
автобусних станцій 17499"

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Приватне акціонерне
товариство "Бобровицьке АТП - 17499"

про стягнення 3 559,68 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 28.01.2014 по
справі № 927/1635/13, повний текст якого
підписано 30.01.2014, у позові Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Грандвіс" до Публічного
акціонерного товариства "Чернігівське
обласне підприємство автобусних
станцій 17499", третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Приватне акціонерне
товариство "Бобровицьке АТП - 17499" про
стягнення 3 559,68 грн. страхових платежів,
утриманих відповідачем з пасажирів під
час продажу квитків через каси власних
автостанцій - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 28.01.2014, позивач звернувся
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та
постановити нове, яким позов
задовольнити.

Доводи апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що місцевим
господарським судом при прийнятті
оскаржуваного рішення не враховано, що:

- сторони не досягли згоди на
розірвання агентської угоди №10-2/02 від
01.07.2007, оскільки позивач у
відповідності до ч. 3 ст. 188
Господарського кодексу України
відхилив пропозицію відповідача про
розірвання зазначеної угоди;

- відповідачем не доведено факт
перерахунку позивачу страхових
платежів у період з січня по квітень 2013
на виконання вимог агентської угоди
№10-2/02 від 01.07.2007 та договору №119 від
27.06.2012.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями, апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Грандвіс" у справі
№ 927/1635/13 передано на розгляд судді
Київського апеляційного
господарського суду Станіку С.Р.

Згідно розпорядження Голови
Київського апеляційного
господарського суду, було сформовано
для розгляду апеляційної скарги по
справі № 927/1635/13 колегію суддів у
складі: головуючий суддя Станік С.Р.,
судді: Шевченко Е.О. та Зеленін В.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.02.2104
апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Грандвіс" на рішення
господарського суду Чернігівської
області від 28.01.2014 по справі № 927/1635/13
прийнято до провадження та порушено
апеляційне провадження. Розгляд справи
призначено на 12.03.2014.

В судовому засіданні 12.03.2014 представник
позивача апеляційну скаргу підтримав,
просив рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове, яким
позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому
засіданні 12.03.2014 проти апеляційної
скарги заперечували, з урахуванням
поданого через відділ діловодства
Київського апеляційного
господарського суду, відзиву,
зазначали, що в 2013 році будь-яких
договірних відносин між позивачем та
відповідачем не існувало, а тому
підстави для перерахування позивачу

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що рішення місцевого
господарського суду підлягає
залишенню без змін за наступних
підстав.

Як встановлено місцевим господарським
судом та підтверджується матеріалами
справи 01.07.2007 між позивачем - Приватним
акціонерним товариством "Страхова
компанія "Грандвіс", як страховиком,
відповідачем - Публічним акціонерним
товариством "Чернігівське обласне
підприємство автобусних станцій 17499",
як агентом, та третьою особою -
Приватним акціонерним товариством
"Бобровицьке АТП-17449" (транспортне
підприємство) було укладено 3-х
сторонню агентську угоду №10-2/02,
відповідно якої позивач здійснює
обов'язкове особисте страхування
пасажирів автомобільного транспорту
від нещасних випадків відповідно до
"Положення про обов'язкове особисте
страхування від нещасних випадків на
транспорті", затвердженого Кабінетом
Міністрів України від 14 серпня 1996 року,
третя особа здійснює перевезення
пасажирів, а відповідач реалізує
проїзні документи (квитки), утримує
страхові платежі (п.1.1) та перераховує
страхові платежі, утримані з пасажирів,
за відрахуванням винагороди в розмірі
25 % на розрахунковий рахунок позивача
(п.3.1).

Пунктом 5 угоди сторони погодили, що
вона діє з 01.01.2007 по 31.12.2008. Після
закінчення строку агентської угоди, за
відсутності заяви однієї з сторін про
припинення дії даної угоди на протязі 30
днів до закінчення відповідного
календарного року, вона є
пролонгованою на кожний наступний рік.

27.06.2012 року між відповідачем, як
підприємством, та третьою особою, як
перевізником, було укладено договір
№119 про надання послуг автостанціями
відповідача.

Відповідно до умов п.п. 1.1, 2.1.4 даного
договору відповідач за дорученням
третьої особи, за агентську винагороду,
надає йому на території своїх
автостанцій комплекс обов'язкових
послуг, пов'язаних з організацією і
здійсненням процесу прийняття та
відправлення пасажирів автобусами
третьої особи, продажем проїзних
квитків, диспетчерським управлінням,
організацією прибуття і відправлення
автобусів, інформуванням водіїв щодо
умов дорожнього руху, а також інші
послуги відповідно до вимог Закону
України "Про автомобільний транспорт" і
Правил; здійснювати для третьої особи
попередній та поточний продаж квитків
на проїзд та перевезення багажу.

Згідно п.п. 2.1.6, 3.3 договору №119
відповдіач зобов'язався
перераховувати одержані кошти від
продажу квитків за проїзд в автобусі та
за перевезення багажу третій особі не
пізніше семи робочих днів з дня
відправлення відповідного рейсу,
остаточний розрахунок не пізніше 15-го
числа місяця наступного за звітним, за
вирахуванням коштів агентської
винагороди.

У відповідності до п. 2.3.5 зазначеного
договору визначено, що третя особа
зобов'язана забезпечувати в
установленому законодавством порядку
страхування пасажирів самостійно чи за
участю відповідача по попередній
домовленості.

Пунктом 3.1 зазначеного договору
передбачено, що грошові кошти від
продажу квитків на проїзд в автобусах
по відомостях касового продажу квитків
(форма 20АСС) сторони розподіляють: суму
вартості за тарифом реалізованих
квитків та ПДВ: третій особі - 90%,
відповдіачу - 10%; суму обов'язкових
страхових платежів (за винятком
комісійної винагороди 25%) відповідач
перераховує позивачу.

Доходи від реалізації багажних білетів
касами автостанцій є доходом
відповдіача, а від реалізації багажних
білетів водіями - третьої особи (п.3.2 ).

Договір набирає чинності з моменту
підписання і діє до терміну дії
договорів з замовником перевезень
(п.9.1).

Як встановлено місцевим господарським
судом та не заперечувалось на
позивачем, ні відповідачем, ні третьою
особою та підтверджується платіжними
дорученнями, витягом з особового
рахунку по розрахунках з третьою
особою, відповідачем за період з січня
по квітень 2013 в повному обсязі виконані
зобов'язання за договором №119 від 27.06.2012
щодо перерахування третій особі
коштів, одержаних від продажу квитків
за проїзд в автобусі та за перевезення
багажу.

Листом №1408 від 28.11.2012 відповідач
повідомив позивача та третю особу про
відмову від агентської угоди від 01.07.2007
№10-2/02 з 01.01.2013 та про те, що з 01.01.2013
страхові платежі, що утримуються з
пасажирів при продажі квитків
автостанціями відповідача за
дорученням третьої особи, за мінусом
агентської винагороди, передбаченої
діючим договором між відповідачем і
третьою особою, будуть
перераховуватись третій особі.

29.12.2012 між позивачем, як страховиком, та
третьою особою, як перевізником було
укладено договір доручення (агентську
угоду) №11-А/04.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 даного договору
він визначає порядок здійснення
обов'язкового особистого страхування
від нещасних випадків на транспорті на
приміських, міжміських, міжобласних
маршрутах, на маршрутних таксі, при
виконанні туристичних та екскурсійних
перевезень пасажирів по разовим
замовленням і договорам до місця
роботи. За цим договором позивач
доручає третій особі здійснювати дії
направлені на реалізацію обов'язкового
особистого страхування від нещасних
випадків на транспорті пасажирів, що
придбавають квитки на проїзд на
маршрутах третьої особи, від імені
позивача.

Відповідно до п. 3.1 договору на покриття
витрат третьої особи, що пов'язані з
виконанням умов цього договору,
позивач перераховує тртеій особі 10% від
суми отриманих страхових платежів.

Даний договір діє з 01.01.2013 по 31.12.2018
включно (п. 5.1).

Як зазначав позивач в позові, він з
01.01.2013 по 30.04.2013 не отримував від
відповідача страхові платежі, які
отримані останнім при продажу квитків
його автостанціями, в зв'язку з чим,
позивачу завдано збитки на суму 3 559,68
грн., які він і просив стягнути з
відповідача.

У відповідності до положень статті 11
Цивільного Кодексу України, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є: договори та інші
правочини.

Згідно ч.1 ст.627 Цивільного кодексу
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковим відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу
України передбачено, що господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом
обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Відповідно до ч.1 ст.979 Цивільного
кодексу України за договором
страхування одна сторона (страховик)
зобов'язується у разі настання певної
події (страхового випадку) виплатити
другій стороні (страхувальникові) або
іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.7 Закону України
"Про страхування" закріплено, що
особисте страхування від нещасних
випадків на транспорті є обов'язковим
видом страхування.

Згідно ч.1 ст.15 Закону України "Про
страхування" страхова діяльність в
Україні може провадитися за участю
страхових посередників. Страховими
посередниками можуть бути страхові або
перестрахові брокери, страхові агенти.

Страхові агенти - фізичні особи або
юридичні особи, які діють від імені та
за дорученням страховика і виконують
частину його страхової діяльності, а
саме: укладають договори страхування,
одержують страхові платежі, виконують
роботи, пов'язані із здійсненням
страхових виплат та страхових
відшкодувань. Страхові агенти є
представниками страховика і діють в
його інтересах за винагороду на
підставі договору доручення із
страховиком (ч.7 ст.15 Закону України "Про
страхування").

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частинами 1,2 ст.598 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом. Припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.651 Цивільного
кодексу України у разі односторонньої
відмови від договору у повному
обсязі або частково, якщо право на таку
відмову встановлено договором або
законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим.

Згідно ч.2 ст.653 Цивільного кодексу
України у разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються.

У відповідності до ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України та ст.193
Господарського кодексу України,
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог чинного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання не
допускається.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 224 господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про
автомобільний транспорт" страхування
на автомобільному транспорті
здійснюється відповідно до
законодавства.

Положенням про обов'язкове особисте
страхування від нещасних випадків на
транспорті", затвердженим Кабінетом
Міністрів України від 14 серпня 1996 року
визначено порядок здійснення
обов'язкового особистого страхування
від нещасних випадків на транспорті.

Відповідно до п.2 даного Положення
застрахованими вважаються: пасажири з
моменту оголошення посадки в морське
або річкове судно, поїзд, автобус або
інший транспортний засіб до моменту
завершення поїздки; водії тільки на час
обслуговування поїздки.

Відповідно до п.3 даного Положення
страховий платіж за обов'язковим
особистим страхуванням від нещасних
випадків на транспорті утримується з
пасажира перевізником, який діє від
імені страховика за винагороду на
підставі договору доручення на лініях
залізничного, морського, внутрішнього
водного, автомобільного та
електротранспорту на міжобласних і
міжміських маршрутах у межах однієї
області, Автономної Республіки Крим у
розмірі до 1,5 відсотка вартості
проїзду, на маршрутах приміського
сполучення - до 3 відсотків вартості
проїзду.

Кожному застрахованому перевізник, що
виступає агентом страховика, видає
страховий поліс. Він може видаватися на
окремому бланку або міститися на
зворотному боці квитка. Документом, що
підтверджує страхування пасажирів під
час здійснення регулярних
пасажирських перевезень автомобільним
транспортом, є квиток. У страховому
полісі зазначається: вид обов'язкового
страхування; найменування, адреса,
телефон страховика; розміри страхового
платежу та страхової суми.

У відповідності до положень п.п.2 ч.1
пункту 1 Правил наданим послуг
автомобільного пасажирського
транспорту, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України від 18
лютого 1997 року № 176, квиток па проїзд -
документ установленої форми, який
підтверджує факт укладення договору
перевезення. До вартості квитка
входить і вартість проїзду, ПДВ,
страховий платіж та автостанційний
збір.

Згідно положень п.115 названих вище
Правил, перевізники відповідно до
укладених договорів здійснюють продаж
квитків через автостанції, агентства з
продажу квитків та/або самостійно.

Відповідно до умов ст.32 Закону України
"Про автомобільний транспорт"
відносини автомобільного перевізника,
що здійснює перевезення пасажирів на
автобусних маршрутах загального
користування, із власниками
автостанцій визначаються договором,
предметом якого є надання послуг та
виконання робіт, пов'язаних з
відправленням і прибуттям пасажирів.

Наказом Міністерства транспорту
України від 28 серпня 2001 року №565 "Про
затвердження Типового технологічного
процесу надання послуг пасажирських
автостанцій та автовокзалів"
передбачено, що до обов'язкових послуг
автостанцій, що надаються перевізнику
є послуга кас автостанцій (п.1.2.2).
Відносини перевізників з власниками
автостанцій визначаються договором,
якій передбачає доручення перевізника
укладати від його імені договір з
пасажиром про перевезення та отримання
послуг (п.7.1 наказу). Аналогічні
положення містяться у Порядку
регулювання діяльності автостанцій,
затвердженого Наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 27
вересня 2010 року №700 та п. 114 Постанови
Кабінету Міністрів України від 18
лютого 1997 року №176, якою затверджено
"Правила надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту".

Враховуючи викладене, колегією суддів
Київського апеляційного
господарського суду встановлено, що
листом №1408 від 28.11.2012 відповідач
повідомив позивача та третю особу про
відмову від агентської угоди від 01.07.2007
№10-2/02 з 01.01.2013, якою передбачено, що
позивач здійснює обов'язкове особисте
страхування пасажирів автомобільного
транспорту від нещасних випадків,
третя особа здійснює перевезення
пасажирів, а відповідач реалізує
проїзні документи (квитки), утримує
страхові платежі (п.1.1), та перераховує
страхові платежі, утримані з пасажирів,
за відрахуванням винагороди в розмірі
25 % на розрахунковий рахунок позивача
(п. 3.1). Також зазначеним листом
відповідач повідомив позивача та третю
особу про те, що з 01.01.2013 страхові
платежі, що утримуються з пасажирів при
продажі квитків відповідачем за
дорученням третьої особи, за мінусом
агентської винагороди, передбаченої
діючим договором між відповідачем і
третьою особою, будуть
перераховуватись третій особі.

З огляду на те, що відповідач листом
№1408 від 28.11.2012 повідомив позивача та
третю особу про відмову від агентської
угоди від 01.07.2007 №10-2/02 з 01.01.2013, а пунктом
5 агентської угоди сторони погодили, що
вона діє з 01.01.2007 по 31.12.2008, після
закінчення строку агентської угоди, за
відсутності заяви однієї з сторін про
припинення дії даної угоди на протязі 30
днів до закінчення відповідного
календарного року, вона є
пролонгованою на кожний наступний рік,
а також враховуючи положення ст.ст. 525,
598, 651, 653 Цивільного кодексу України,
колегія суддів Київського
апеляційного гсоподарського суду
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що
агентська угода від 01.07.2007 №10-2/02 є
розірваною з 01.01.2013 та зобов'язання по
ній, зокрема, зобов'язання позивача
щодо здійснення обов'язкового
особистого страхування пасажирів
автомобільного транспорту від
нещасних випадків, як і зобов'язання
відповідача щодо перерахування
позивачу страхових платежів, утриманих
з пасажирів є припиненими з 01.01.2013.

Твердження позивача в апеляційній
скарзі про те, що підставою для
перерахування відповідачем позивачу
страхових платежів за період з 01.01.2013 по
30.04.2013 є, окрім агентської угоди від
01.07.2007 №10-2/02, договір №119 від 27.06.2012,
безпідставні, оскільки зазначений
договір укладений між відповдіаечм та
третьою особою, предметом цього
договору є надання відповідачем третій
особі комплексу обов'язкових послуг,
пов'язаних з організацією і
здійсненням процесу прийняття та
відправлення пасажирів автобусами
третьої особи, продажем проїзних
квитків, диспетчерським управлінням,
організацією прибуття і відправлення
автобусів, інформуванням водіїв щодо
умов дорожнього руху, а також інших
послуги, позивач не є стороною
зазначеного договору, і будь-які
зобов'язання у відповідача перед
позивачем за заначеним договором -
відсутні.

З огляду на викладене колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що підстави для перерахування
відповідачем позивачу страхових
внесків, утриманих з пасажирів, в сумі 3
559,68 грн. за період з 01.01.2013 по 30.04.2013 -
відсутні, а враховуючи те, що позивачем
не надано належних, в розумінні ст.ст.
32-34 Господарського процесуального
кодексу України, доказів понесення ним
з вини відповідача збитів в сумі 3 559,68
грн., відсутні підстави для стягнення з
відповідача на користь позивача 3 559,68
грн.

Крім того, колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
зазначає, що на підставі договору
доручення від 29.12.2012 року №11-А/04, за
умовами якого, позивач доручив третій
особі здійснювати дії направлені на
реалізацію обов'язкового особистого
страхування від нещасних випадків на
транспорті пасажирів, що купують
квитки на проїзд на маршрутах третьої
особи, від імені позивача, у останнього
виникли відносини страхування саме з
третьою особою, а тому і питання щодо
страхових платежів мають вирішуватись
саме між позивачем та третьою особою на
підставі зазначеного договору.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Грандвіс", викладені в
апеляційній скарзі, не спростовують
висновків господарського суду першої
інстанції, викладених в оскаржуваному
рішенні, господарський суд першої
інстанції під час вирішення спору
вірно встановив фактичні обставини
справи, належним чином дослідив наявні
докази, дав їм належну оцінку та
прийняв законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права,
а тому, рішення підлягає залишенню без
змін, а апеляційна скарга - без
задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги, у відповідності до вимог статті
49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається судом на
апелянта - Приватне акціонерне
товариство "Страхова компанія
"Грандвіс" .

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Грандвіс" на рішення
господарського суду Чернігівської
області від 28.01.2014 у справі № 927/1635/13 -
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Чернігівської області від 28.01.2014 у
справі № 927/1635/13 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/1635/13 повернути
до господарського суду Чернігівської
області.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття. Постанову апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку та строки,
передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
С.Р. Станік

Судді
В.О. Зеленін

Е.О. Шевченко