РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

18 березня 2014 року
Справа № 906/16/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Маціщук А.В.

судді
Петухов М.Г. ,

судді
Василишин А.Р.

за участю представників сторін:

позивача - пред-ка Бонтлаб В.В. (пост.
дов. б/н від 25.11.2013 р.)

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача на
рішення господарського суду
Житомирської області від 21.01.14 р. у
справі № 906/16/14

за позовом приватного підприємства
"Адлєр"

до товариства з обмеженою
відповідальністю
"Сільськогосподарське підприємство
"Спіка"

про стягнення 640755,72 грн.

в с т а н о в и в :

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 21.01.2014 р. у
справі № 906/16/14 (суддя
Сікорська Н.А.) задоволено позов
приватного підприємства «Адлєр» до
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське підприємство
«Спіка» про стягнення 640755,72 грн.
Підлягає стягненню з товариства з
обмеженою відповідальністю
"Сільськогосподарське підприємство
«Спіка» на користь приватного
підприємства «Адлєр» 513302,10 грн.
заборгованості, 7495,62 грн. пені, 17297,58 грн.
30 % річних, 102660,42 грн. штрафу, 12815,11 грн.
судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
відповідач товариство з обмеженою
відповідальністю
"Сільськогосподарське підприємство
«Спіка» подало апеляційну скаргу, у
якій просить скасувати оскаржуване
рішення в частині стягнення пені, 30 %
річних, штрафу та інфляційних
нарахувань.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що підставою
для застосування штрафних санкцій є
вимога управленої сторони. Скаржник
вважає, що позивачем не надано, а судом
не встановлено доказів направлення
вимоги про стягнення штрафних санкцій,
що свідчить про неправильне
застосування норм матеріального права
судом та є підставою для скасування
рішення.

Скаржник доводить також, що
відповідальність у вигляді 30 відсотків
від суми боргу позивач фактично
застосував не за прострочення
виконання грошового зобов'язання (ст.625
ЦК України), а як за користування
коштами продавця (як це передбачає ст.536
ЦК України), що не є тотожними поняттями
в розумінні цивільного законодавства.

Скаржник вважає, що ч.3 ст.692 ЦК України
фактично конкретизовано передбачений
ст.536 ЦК України обов'язок боржника
сплачувати встановлений договором або
законом розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
та передбачене ст.625 ЦК України право
продавця вимагати від покупця сплати 3%
річних за весь час прострочення, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. У розумінні
зазначених статей проценти є не
відповідальністю, а платою за весь час
користування грошовими коштами, що не
були своєчасно сплачені боржником.
Тому договором може бути може бути
встановлено лише інший розмір
процентів річних, а не інший спосіб їх
обчислення.

Посилаючись на ст.549 ЦК України
скаржник зазначає, що грошовою сумою,
яку боржник повинен передати кредитору
у разі порушення зобов'язання, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного виконання
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, є пеня. На
думку скаржника, зазначене дає
можливість дійти висновку про те, що
умовами договору передбачено подвійне
стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання покупцем, що не
узгоджується з нормами статті 61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач заперечує її доводи, вважає
оскаржуване рішення законним та
обґрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення. На підтвердження своєї
правової позиції зазначає, що пунктом
5.3 договору поставки № 32/Н від 05.02.2013 р.,
сторони визначили та погодили порядок
та строки виконання оплати. Враховуючи
умови п.5.3. договору, роз'яснення п.1.7., 1.8.
постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» та ч.1
ст.530 ЦК України, приватне підприємство
«Адлєр» не зобов'язане надсилати
будь-яких вимог на адресу відповідача,
адже строки оплати вартості товару,
сторони погодили, ще при укладенні
договору. Позивач зазначає, що оплата
трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший розмір не
встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір процентів
річних. Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру процентів у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів. Крім
того позивач зазначає, що п.8.2. договору
сторони передбачили можливість
нарахування пені, що узгоджується з
ст.549 ЦК України та Законом України «Про
відповідальність за невиконання
грошових зобов'язань» та постановою
пленуму Вищого господарського суду
України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань», а п.8.6.
договору сторони передбачили
можливість нарахування 30% річних, що
узгоджується зі ст.625 ЦК України. Таким
чином, посилання відповідача на
подвійне стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання є
необґрунтованим та таким, що не
узгоджується з нормами чинного
законодавства.

Представник позивача в судовому
засіданні 18.03.2014 р. заперечив проти
задоволення апеляційної скарги і
просить рішення господарського суду
Житомирської області від 21.01.2014 р. у
справі № 906/16/14 залишити без змін.

Відповідач не забезпечив явку
представника в судове засідання і не
повідомив про причини неявки.

Зважаючи, що судом вжито необхідних
заходів для завчасного повідомлення
сторін про час і місце розгляду справи
(зокрема, підтверджено повідомленнями
про вручення поштового відправлення
відповідачеві - а.с.106, 109), явка
представників сторін в судове
засідання обов'язковою не визнавалась
та додаткові докази судом не
витребовувались, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги без участі
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню. При цьому
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 05.02.2013 р.
приватне підприємство «Адлєр» та
товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське підприємство
«Спіка» уклали договір поставки № 32/Н,
яким визначені умови купівлі-продажу
насіння.

За умовами п.2.1 договору асортимент
товару, його кількість, ціна
визначається у додатках та/або
накладних документах відпуску товару,
що є невід'ємною частиною цього
договору. У випадку розбіжності даних у
додатках щодо найменування, кількості
і ціни товару в порівнянні з даними у
відповідній видатковій накладній
перевагу має видаткова накладна.
Згідно з п.2.4 та п.3.3 сторони погодили, що
підписанням видаткових накладних, що
виписані в період дії даного договору,
засвідчується факт прийому-передачі
товару від постачальника покупцю та
передачі разом з товаром усієї
необхідної документації, в тому числі
сертифікату якості, інструкції щодо
використання товару.

Відповідно п.4.1. договору приймання
товару по кількості і якості
проводиться покупцем в момент його
передачі від продавця.

Згідно з п.5.2. договору товар
оплачується на розрахунковий рахунок
продавця в національній валюті, за
цінами, вказаними у відповідних
додатках до договору, скоригованих
пропорційно зміні долара США на
міжбанківському валютному ринку
України до гривні на дату оплати
товару.

За п.5.3 договору оплата товару
проводиться наступним чином:

- 50 % вартості товару оплачується
покупцем в строк до 01.05.2013 р.;

- 50 % вартості товару оплачується
покупцем в строк до 15.11.2013 р. без
виставлення рахунку-фактури.

Пунктом 8.2. договору сторони визначили,
що за прострочення виконання
зобов'язання покупець зобов'язаний
сплатити на користь продавця пеню в
розмірі подвійної ставки НБУ від
вартості неоплаченого товару за кожен
день прострочення.

Відповідно до п.8.4. договору визначено,
що покупець у випадку порушення умов
оплати вартості товару сплачує на
користь продавця штраф в розмірі 20% від
вартості неоплаченого товару.

За умовами п.8.6 договору сторони
погодили, що згідно з п.2 ст. 625 ЦК
України покупець у випадку
прострочення оплати товару за
користування коштами продавця сплачує
на користь останнього 30% річних (п. 8.6.
договору).

Додатком №1 до договору № 32/Н від
05.02.2013р. сторони визначили вартість та
асортимент товару на загальну суму
1113302,10грн.

Договір та додаток № 1 підписані
представниками сторін та скріплені їх
печатками /а.с.16-19/.

Матеріалами справи підтверджено, що на
підставі довіреності № 47 від 18.04.2013 р.
за накладною № РН-0000185 від 18.04.2013 р. та
актом приймання-передачі від 18.04.2013 р.
відповідач одержав від позивача товари
на суму 835192,10 грн.; на підставі
довіреності № 63 від 29.04.2013 р. за
накладною № РН-0000320 від 29.04.2013 р. та
актом приймання-передачі від 29.04.2013р.
товариство з обмеженою
відповідальністю
«Сільськогосподарське підприємство
«Спіка» через представника Колодюка
Ю.К. прийняло від приватного
підприємства «Адлєр» товари на суму
278110 грн., а всього - на загальну суму
1113302,10 грн. Накладні містять посилання
на договір № 32/Н від 05.02.2013 р. Товар
прийнятий відповідачем без зауважень
/а.с.20-26/.

Перелічені первинні документи мають
необхідні реквізити відповідно до
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (з подальшими
змінами), затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від 24.05.95
р. № 88, зареєстрованого Мінюстом
України 05.06.1995 р. за № 168/704, тому є
належними доказами того, що фактично
відбулась господарська операція (в
даному випадку - передача/прийняття
товарів за договором поставки) і,
відповідно, - є доказами зобов'язання
відповідача перед позивачем за ст.509 ЦК
України та ст.ст.173-174,193 ГК України.

В період з 28.02.2013 р. по 08.05.2013 р.
відповідач виконав оплату одержаного
товару частково, перерахувавши на
розрахунковий рахунок позивача
загалом 600000 грн. /а.с.27-30/ і на час
звернення позивача з позовом до суду
заборгованість становила 513302,10 грн.

Отже, на умовах договору № 32/Н від 05.02.2013
р. між сторонами відбулись
правовідносини з поставки, які
регулюються нормами пар.1-3 гл.54
Цивільного кодексу України та пар.1 гл.30
Господарського кодексу України. За
договором поставки продавець, який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Відповідно до
норм ст.530 ЦК України зобов'язання має
бути виконане у встановлений строк
(термін).

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин. Згідно з ч.2 ст.692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Колегія суддів
звертає увагу, що умови п.п.3.3, 5.1, 5.3
відповідають наведеній нормі.

Оскільки відсутні докази сплати 513302,10
грн. відповідачем позивачеві, позовна
вимога про стягнення боргу в цій сумі є
підставною і підлягає задоволенню з
урахуванням умов розд.5 договору та
наведених вище норм.

Відповідно до ст.216, ч.1 ст.218 ГК України
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання має наслідком
застосування штрафних санкцій
(неустойки, штрафу, пені) відповідно до
норм ст.ст.230-232 ГК України та ст.ст.549-551
ЦК України.

Пунктом 8.2. договору сторони визначили,
що за прострочення виконання
зобов'язання покупець зобов'язаний
сплатити на користь продавця пеню в
розмірі подвійної ставки НБУ від
вартості неоплаченого товару за кожен
день прострочення, і така умова
договору відповідає наведеним нормам
та Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань».

За умовами п.8.4. договору визначено, що
покупець у випадку порушення умов
оплати вартості товару сплачує на
користь продавця штраф в розмірі 20% від
вартості неоплаченого товару. Така
умова договору не суперечить
вищенаведеним нормам законодавства та
узгоджується із свободою договору,
встановленою ст.627 ЦК України, коли
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Поскільки має місце прострочення
виконання оплати, є підставними і
правомірно, відповідно до наведених
умов договору і ст.ст.230-232 ГК України,
ст.ст.549-551 ЦК України задоволені судом
першої інстанції вимоги про стягнення
7495,62 грн. пені, обрахованої позивачем за
період прострочення з 16.11.2013 р. по 26.12.2013
р. від вартості неоплаченого товару в
сумі 513302,10 грн. та 102660,42 грн. штрафу,
обрахованого як 20% від вартості
неоплаченого товару 513302,10 грн.

Оскільки несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання має місце, також
є підставною і підлягає задоволенню
позовна вимога про стягнення з
відповідача 30% річних в сумі 17297,58 грн.,
обрахованих за період прострочення з
16.11.2013 р. по 26.12.2013 р. на підставі п.8.6
договору та ст.625 ЦК України.

Доводи скаржника про те, що позивач
застосував 30% річних не як за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, а як за користування
коштами продавця колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки звертаючись
до суду з відповідною позовною заявою,
позивач здійснив нарахування 30% річних
саме на підставі п.2 ст.625 ЦК України у
зв'язку з простроченням боржником
виконання грошового зобов'язання, а не
на підставі ст.536 чи 692 ЦК України.
Стаття 625 ЦК України регулює
зобов'язальні правовідносини, тобто
поширюється на порушення грошового
зобов'язання, яке існувало між
сторонами.

Також безпідставними є твердження
скаржника про на подвійне стягнення
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання, оскільки п.8.2. договору
сторони визначили, що за прострочення
виконання зобов'язання покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
ставки НБУ від вартості неоплаченого
товару за кожен день прострочення, а
п.8.6. договору встановлено, що покупець
у випадку прострочення оплати товару
за користування коштами продавця
сплачує на користь останнього 30%
річних.

Так, за умовами п.8.6 договору сторони
погодили, що згідно з п.2 ст.625 ЦК України
покупець у випадку прострочення
оплати товару за користування коштами
продавця сплачує на користь останнього
30% річних.

Частиною другою статті 625 ЦК України
визначено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК
України, не є штрафними санкціями.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а -
особливою мірою відповідальності
боржника (спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності) за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, а тому
ці кошти нараховуються незалежно від
вини боржника та незалежно від сплати
ним неустойки (пені) за порушення
виконання зобов'язання. Така правова
позиція викладена у постановах
Верховного Суду України від 06 червня 2012
року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011
року у справі № 6- 38цс11).

Стаття 625 ЦК України, між іншим, надає
можливість кредитору боржника, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, встановити інший, ніж 3 %
річних розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами,
який і було визначено сторонами у
пункті 8.6. договору поставки - в розмірі
30 % річних від суми заборгованості.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення
господарського суду Житомирської
області від 21.01.2014 р. у справі № 906/16/14
прийняте на підставі матеріалів
справи, відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Доводи скаржника, викладені ним в
апеляційній скарзі, висновків
місцевого господарського суду не
спростовують, а відтак, не є такими, що
можуть бути підставою згідно зі ст.104
ГПК України для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до ч.1 ст.49 ГПК
України.

Колегією суддів враховано при цьому, що
відповідач/скаржник, звертаючись з
апеляційною скаргою, сплатив судовий
збір в розмірі 6410 грн., що є більшим
розміром, ніж встановлено законом.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про
судовий збір» в разі внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом, зайво сплачена
сума судового збору 5135,46 грн. підлягає
поверненню, про що колегією суддів
приймається ухвала.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача
товариства з обмеженою
відповідальністю
"Сільськогосподарське підприємство
"Спіка" залишити без задоволення,
рішення господарського суду
Житомирської області від 21.01.2014 р. у
справі №906/16/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
Маціщук А.В.

Суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Василишин А.Р.