ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

06 березня 2014 року Справа № 15/5005/4730/2012

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді
Прокопанич Г.К.

суддів
Гольцової Л.А.

Євсікова О.О.,

розглянувши касаційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ц-Л Україна" на
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
17.10.2013 року

у справі №15/5005/4730/2012 господарського
суду Дніпропетровської області

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Ц-Л Україна"

до приватного науково-виробничого
підприємства "Криоліт"

про стягнення 82 964,60 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
17.10.2013 року рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 21.06.2012
року скасовано, у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим
судовим актом, товариство з обмеженою
відповідальністю "Ц-Л Україна"
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 17.10.2013 року у
справі №15/5005/4730/2012.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 13.12.2013 року у справі №
15/5005/4730/2012 касаційну скаргу товариства
з обмеженою відповідальністю "Ц-Л
Україна" повернуто на підставі п. 1 ст.
1113 Господарського процесуального
кодексу України.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ц-Л Україна" повторно
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою на
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
17.10.2013 року у справі № 15/5005/4730/2012.

Перевіривши матеріали касаційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що подана касаційна скарга не
відповідає вимогам розділу ХІІ1
Господарського процесуального кодексу
України з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1111
Господарського процесуального кодексу
України особа, яка подала касаційну
скаргу, надсилає іншій стороні у справі
копії касаційної скарги і доданих до
неї документів, які у цієї сторони
відсутні.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України, від 24.10.2011
року № 11 "Про деякі питання практики
застосування розділу XII-1
Господарського процесуального кодексу
України" визначено, що у застосуванні п.
3 ч. 1 ст. 1113 ГПК України господарському
суду необхідно враховувати, що
належним доказом надсилання іншій
стороні у справі копії касаційної
скарги і доданих до неї документів
можна вважати розрахунковий документ
встановленої форми, що підтверджує
надання послуг поштового зв'язку
(оригінал касового чека, розрахункової
квитанції).

Разом з тим, скаржником до касаційної
скарги додано лише опис вкладення у
цінний лист, який, в свою чергу, не може
бути прийнятим судом як доказ
направлення її копії іншій стороні у
справі, оскільки він не є розрахунковим
документом, який би підтверджував факт
надання послуг поштового зв'язку.

Згідно з ч. 4 ст. 111 ГПК України до
касаційної скарги додаються докази
сплати судового збору.

Постановою правління Національного
банку України від 21.01.2004 року № 22
затверджено Інструкцію про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, якою встановлено
загальні правила, види і стандарти
розрахунків клієнтів банків та банків
у грошовій одиниці України на
території України, що здійснюються за
участю банків. Нормами інструкції
встановлені вимоги щодо заповнення
розрахункових документів, у тому числі
платіжних доручень.

Відповідно до п. 3.8 вказаної Інструкції,
реквізит "Призначення платежу"
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України. Платник відповідає за дані, що
зазначені в реквізиті платіжного
доручення "Призначення платежу".

Платіжне доручення на безготівкове
перерахування судового збору,
квитанція установи банку про прийняття
платежу готівкою додаються до позовної
заяви (заяви, скарги) і мають містити
відомості про те, яка саме позовна
заява (заява, скарга, дія) оплачується
судовим збором (п. 2.21 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України").

Скаржником у якості доказу сплати
судового збору до касаційної скарги
додано платіжне доручення від 05.11.2013
року № 260003790, в якому у графі
"Призначення платежу" зазначено: "22030004
"Судовий збір (Вищий господарський суд
України, 070)", символ звітності 254".

Таким чином, графа "Призначення
платежу" вказаного платіжного
доручення не містить відомостей про те,
по якій саме справі сплачено судовий
збір.

З огляду на викладене додане до
касаційної скарги платіжне доручення
від 05.11.2013 року № 260003790 не можна вважати
належним доказом сплати судового збору
у встановленому порядку.

Крім того в силу ст. 110 Господарського
процесуального кодексу України,
касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Оскільки оскаржена постанова
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду набрала законної
сили 17.10.2013 року, то, з урахуванням
наведених приписів закону строк
касаційного оскарження зазначеного
судового акта відповідно до частини
другої статті 51 Господарського
процесуального кодексу України
закінчився 06.11.2013 року, а вказана
касаційна скарга подана до суду 09.01.2014
року, про що свідчить штамп поштового
відділення на конверті адресованому
Дніпропетровському апеляційному
господарському суду. Таким чином,
зазначена касаційна скарга подана
після закінчення строку, встановленого
для її подання.

У касаційній скарзі заявлено
клопотання про відновлення строку на
касаційне оскарження.

За приписами частини першої ст. 53
Господарського процесуального кодексу
України за заявою сторони, прокурора чи
з своєї ініціативи господарський суд
може визнати причину пропуску
встановленого законом процесуального
строку поважною і відновити пропущений
строк.

Колегія суддів касаційної інстанції
зазначає, що у клопотанні про
відновлення пропущеного строку
повинно міститися обґрунтування
поважності причин пропуску
процесуального строку. Якщо
відновлення процесуального строку
здійснюється за клопотанням сторони чи
прокурора, заявник повинен
обґрунтувати поважність причини
(причин) пропуску строку, в разі
необхідності - з поданням доказів цього
за загальними правилами розділу V
Господарського процесуального кодексу
України.

Господарський процесуальний кодекс
України не пов'язує право суду
відновити пропущений строк з певним
колом обставин, що спричинили пропуск
строку. Отже, у кожному випадку суд з
урахуванням конкретних обставин
пропуску строку оцінює доводи, що
наведені на обґрунтування клопотання
про його відновлення та робить
мотивований висновок щодо поважності
чи неповажності причин пропуску
строку.

Касаційна інстанція зазначає, що
поважними визнаються лише ті
обставини, які є об'єктивно
непереборними і пов'язані з дійсними
істотними труднощами для вчинення
процесуальних дій.

Обґрунтовуючи клопотання про
відновлення строку на подання
касаційної скарги, заявник касаційної
скарги зазначає, що обставиною, яка
зумовила подання касаційної скарги з
пропуском встановленого строку є
усунення недоліків, зазначених в
ухвалі Вищого господарського суду
України від 13.12.2013 року.

Розглянувши вказане клопотання,
колегія суддів не знайшла підстав для
його задоволення.

Зокрема, з матеріалів справи
вбачається, що ухвала Вищого
господарського суду України від 13.12.2013
року надіслана сторонам у справі 13.12.2013
року, про що свідчить штамп Вищого
господарського суду України на
зворотній стороні ухвали.

Отже, своєчасне оскарження судового
акту є суто організаційною проблемою
скаржника.

З урахуванням викладеного колегія
суддів не знайшла підстав для
задоволення клопотання про
відновлення пропущеного строку на
касаційне оскарження.

Касаційна інстанція зазначає, що
основними засадами судочинства,
закріпленими у ст. 129 Конституції
України є, зокрема, законність,
рівність усіх учасників судового
процесу перед законом і судом,
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Принцип законності визначається тим,
що суд у своїй діяльності при вирішенні
справ повинен додержуватись норм
процесуального права.

За змістом положень ст. 107
Господарського процесуального кодексу
України сторона наділена правом
оскарження судового рішення, що є
однією з необхідних умов реалізації,
встановленого законом права на судовий
захист.

Однак, наявність права на оскарження не
є безумовною підставою для здійснення
судового захисту шляхом прийняття
касаційної скарги, поданої з
порушенням встановленого
процесуальним законом порядку.

Відповідно до п. 5 частини першої ст. 1113
Господарського процесуального кодексу
України касаційна скарга не
приймається до розгляду і
повертається, зокрема, якщо скаргу
подано після закінчення строку,
встановленого для її подання, без
клопотання про поновлення цього строку
або таке клопотання відхилено.

За таких обставин касаційна скарга не
може бути прийнята до розгляду Вищим
господарським судом України і підлягає
поверненню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 7
Закону України "Про судовий збір", ст. 53,
86, 110, п. 5 ч. 1 ст. 1113 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

У Х В А Л И В :

1. Відмовити товариству з обмеженою
відповідальністю "Ц-Л Україна" у
задоволенні клопотання про
відновлення строку на подання
касаційної скарги.

2. Повернути касаційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ц-Л Україна" на
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
17.10.2013 року у справі №15/5005/4730/2012 (з
доданими до неї документами).

3. Справу №15/5005/4730/2012 повернути до
господарського суду Дніпропетровської
області.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Судді
Л.А. Гольцова

О.О. Євсіков