ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2014 р.
Справа № 922/4997/13

За позовом: Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «Альфа
Страхування», м. Київ,

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ВОНА», м. Львів,

про стягнення у сумі 12' 735,00 грн.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Квик Т.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Сидор В.Д.

До господарського суду Львівської
області з господарського суду
Харківської області за підсудністю
надійшли матеріали справи №922/4997/13 за
позовом Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «Альфа
Страхування» до Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ВОНА» про стягнення коштів в
порядку регресу у сумі 12' 735,00 грн.

Згідно проведеного 28.01.2014р.
автоматичного розподілу справа
передана для розгляду судді Яворському
Б.І. Ухвалою суду від 30.01.2014 р. справу
призначено до розгляду на 18.02.2014 р. Рух
справи відображено у відповідних
ухвалах суду.

У судові засідання 18.02.2014 р, 03.03.2014 р.,
17.03.2014 р. представник позивача не
з'явився, хоча був належно повідомлений
про час і місце проведення судового
засідання, причин неприбуття не
повідомив, вимог ухвали суду не
виконав, витребуваних документів не
подав.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
позивачем виплачено страхувальнику
ОСОБА_2 страхове відшкодування на
підставі договору добровільного
страхування. Оскільки
відповідальність винної у ДТП ОСОБА_3
застрахована відповідачем, просить
стягнути з останнього суму страхового
відшкодування 12' 735,00 грн. і судовий збір
у розмірі 1' 720,50 грн.

Відповідач у судове засідання 17.03.2014 р.
з'явився, проти позову заперечив з
підстав, викладених у відзиві.
Повідомив, що в матеріали позовної
заяви та доданих до неї документів
містять розбіжності щодо дати настання
ДТП. По-друге, позивач не повідомив
відповідача про страхову подію, а
також про здійснення огляду
пошкодженого автомобіля. По-третє,
відповідач стверджує, що позивачем не
надано суду документів, які
підтверджують виплату страхового
відшкодування. По-четверте, позивач
порушив вимоги ст. 197 Податкового
кодексу, здійснивши виплату страхового
відшкодування з урахуванням ПДВ,
внаслідок чого сума страхового
відшкодування неправомірно завищена
на 20%.

У доповненні до відзиву (вх. №8489/14 від
02.03.2014 р.) відповідач зазначив, що ДПТ за
участю вказаних у позові автомобілів
відбулося 21.09.2009р., що підтверджується і
постановою Московського районного
суду м. Харкова від 15.10.2010 р. Проте
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_3 була застрахована відповідачем
лише 16.02.2010 р. Крім того, оскільки з часу
вчинення ДТП до моменту подання
позовної заяви минуло більше ніж три
роки, просить застосувати позовну
давність та відмовити у задоволенні
позову. У поданому доповненні до
відзиву (вх. №11062/14 від 14.03.2014 р.)
зазначив, що позивачем не доведено
навіть права на подання відповідного
позову, оскільки ним не наданий суду
поліс цивільно-правової
відповідальності, який би
підтверджував обов'язок здійснення
виплат відповідачем. Відповідну
інформацію від МТСБУ позивач також не
надав суду.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, повно, всебічно і
об'єктивно з'ясувавши усі обставини
справи в їх сукупності, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
судом встановлено таке.

17.08.2010 р. між Приватним акціонерним
товариством «Страхова компанія «Альфа
Страхування» (страховик, позивач по
справі) та ОСОБА_2 (страхувальник)
укладено договір добровільного
страхування ризиків, пов'язаних з
експлуатацією наземного транспортного
засобу №046.0050910.111 (далі - договір).
Забезпеченим транспортним засобом
визначено автомобіль марки «DAEWOO Lanos»,
номер кузова (шасі) НОМЕР_3, 2008 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1. Страхова сума становить 49' 400,00
грн.

21.09.2009р. на по вул. Ак. Павлова, 132/16,у м.
Харків, сталася дорожньо-транспортна
пригода, за участю транспортних
засобів «Шкода Фабія», д.н.з. НОМЕР_2,
яким керувала ОСОБА_3, та «DAEWOO Lanos», д.н.з.
НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_4 (власник
ОСОБА_2).

28.09.2010 р. оцінювачем Сльот А.В. складено
звіт про оцінку вартості матеріального
збитку, завданого власнику колісного
транспортного засобу, в якому
визначено вартість відновлювального
ремонту в сумі 17' 638,67грн., вартість
матеріального збитку з ПДВ 12' 761,34 грн.

Постановою Московського районного
суду м. Харкова від 15.10.2010 р.
встановлено, що згідно протоколу про
адміністративне правопорушення 21.09.2009
р. о 18-40 год. ОСОБА_3, керуючи автомобілем
марки «Шкода Фабія», д.н.з. НОМЕР_2 по
вул. Ак. Павлова та повертаючи ліворуч
до будинку №132/16, не надала дорогу
автомобілю «DAEWOO Lanos» д.н.з. НОМЕР_1, який
рухався прямо у зустрічному напрямку,
та вчинила зіткнення, чим порушила
вимоги п. 10.1 ПДР України. ОСОБА_3
притягнуто до адміністративної
відповідальності та накладено штраф у
розмірі 340 грн.

Позивачем надсилалась на адресу
відповідача регресна вимога №3156/182 від
14.05.2013 р. про погашення 12'735,00 грн.
виплаченого страхового відшкодування.

Листом №390 від 01.07.2013 р. відповідач
попросив надати йому для здійснення
відповідної виплати документи, які
підтверджують дату вчинення ДТП та
відповідні документи, які
підтверджують вказані обставини.

Доказів погашення суми страхового
відшкодування на день подання позову
відповідачем не надано.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України
факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

У відповідності до ст.355 ГК України
об'єкти страхування, види обов'язкового
страхування, а також загальні умови
здійснення страхування, вимоги до
договорів страхування та порядок
здійснення державного нагляду за
страховою діяльністю визначаються ЦК
України, цим кодексом, законом про
страхування, іншими законодавчими
актами.

Відповідно до ст.979 ЦК України та ст.354
ГК України за договором страхування
одна сторона (страховик) зобов'язується
у разі настання певної події
(страхового випадку) виплатити другій
стороні (страхувальникові) або іншій
особі, визначеній у договорі, грошову
суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про
страхування» предметом страхування
можуть бути майнові інтереси, що не
суперечать закону і пов'язані з
володінням, користуванням і
розпорядженням майном (майнове
страхування).

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України
«Про страхування» страхова виплата -
грошова сума, яка виплачується
страховиком відповідно до умов
договору страхування при настанні
страхового випадку.

Згідно з ч.1 ст.25 Закону України «Про
страхування» здійснення
страхувальником виплат і виплата
страхового відшкодування проводиться
страховиком згідно з договором
страхування на підставі заяви
страхувальника (його правонаступника
або третіх осіб, визначених умовами
страхування) і страхового акта
(аварійного сертифіката), який
складається страховиком або
уповноваженою ним особою (аварійним
комісаром) у формі, що визначається
страховиком.

До страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки (ст.993 ЦК України, ст.27 Закону
України «Про страхування»).

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначаються відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Відтак предметом даного спору є
наявність чи відсутність підстав для
застосування до відповідача
цивільно-правової відповідальності у
вигляді відшкодування збитків,
заподіяних майну страхувальника
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди.

Для визначення підстав застосування
такої міри відповідальності як
відшкодування заподіяних збитків суду
необхідно з'ясувати наявність всіх
елементів складу цивільного
правопорушення; при цьому на позивача
покладено обов'язок доведення факту
протиправності поведінки відповідача,
розміру завданих збитків та прямого
причинного зв'язку між порушенням та
майновими втратами; відсутність своєї
вини доводить відповідач.

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування (с. 34 ГПК України).

Ухвалами суд неодноразово
витребовував у позивача докази виплати
страхового відшкодування на суму 12' 735,00
грн., акти виконаних робіт на вказану
суму, довідку ДАІ з місця ДТП, належної
якості копію повного тексту договору
страхування №046.0050910.111, поліс №ВС/9288345
та інші докази, які підтверджують
викладені у позовній заяві обставини.
Участь представника позивача у
судовому засіданні визнавалася
обов'язковою. Зазначені документи
(зокрема, Довідка ДАІ з місця події) суд
витребовував для встановлення точної
дати ДТП, про яку йдеться в позовній
заяві, оскільки матеріали позову та
додані до нього документи містять
розбіжності (21.09.2009 р. чи 21.09.2010 р.). На
зазначену обставину звертає увагу і
відповідач у поданому відзиві. Крім
того, для підтвердження заявленої до
відшкодування страхової суми суд
зобов'язував позивача надати докази
виплати страхового відшкодування на
суму 12' 735,00 грн. (платіжні доручення,
квитанції, банківські виписка тощо),
акти виконаних робіт на вказану суму
для того, щоб можна було зробити
висновок про те, чи перейшло до нього
право вимоги згідно зі ст. 993 ЦК України
та ст. 27 ЗУ «Про страхування». Долучена
до матеріалів позову нечітка копія
договору страхування №046.0050910.111 не дає
змоги суду встановити умови укладення
цього договору, права та обов'язки
сторін, обсяг відповідальності
страховика та порядок відшкодування
заподіяної шкоди. Поліс №ВС/9288345
необхідний для підтвердження обов'язку
відповідача здійснити виплату
заявленого страхового відшкодування.

Проте, позивач проігнорував вимоги
ухвал суду, в судові засідання не
з'являвся, вимог ухвал суду не виконав,
витребуваних судом документів не
надав, і як наслідок, не виконав свого
обов'язку доказування. Позивач не довів
суду перехід до нього права вимоги
згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ
«Про страхування». Крім того, матеріали
справи не підтверджують обов'язок
відповідача нести відповідальність за
шкоду, заподіяну в результаті ДТП. А
тому позов не підлягає задоволенню.

Щодо заяви відповідача про
застосування позовної давності, суд
зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу (ст.256 ЦК України).
Загальна позовна давність
встановлюється ст. 257 ЦК України
тривалістю у три роки. Спеціальна
позовна давність до заявленого спору
не встановлена.

У частині 3 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

У пункту 2.2 постанови «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» від 29.05.2013 р. №10
Пленум Вищого господарського суду
України звертає увагу судів на таке. За
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011р. №18 якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами.

В силу вимог ст.49 ГПК України судовий
збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 4, 9, 25, 27 Закону України «Про
страхування», ст. 354, 355 Господарського
кодексу України, ст. ст. 256, 257, 267, 979, 993,
1187, 1192 Цивільного кодексу України та ст.
ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити у задоволенні позову
повністю.

У судовому засіданні 17.03.2014р. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення, повний текст
складений та підписаний 20.03.2014 р..

Суддя
Яворський Б.І.