ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р.
Справа № 911/14/14

Господарський суд Київської області в
складі судді Скутельника П.Ф., при
секретарі Каплі А.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
матеріали справи №911/14/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія", ідентифікаційний код: 37535394,
місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул.
Мельникова, 12, адреса для листування:
03058, м. Київ, вул. Борщагівська, 204, К1,

до приватного сільськогосподарського
підприємства "Шевченківське",
ідентифікаційний код: 30796166,
місцезнаходження: 08114, Київська обл.,
Києво-Святошинський р-н, с. Гореничі,
вул. Леніна, 205,

про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

від позивача: Щудла А.М., який діє на
підставі довіреності від 01.11.2013 року
б/н;

від відповідача: Сахацький С.О., який
діє на підставі довіреності від 10.07.2012
року б/н, -

Обставини справи:

товариство з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія" (далі за текстом: Позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовною заявою до
приватного сільськогосподарського
підприємства "Шевченківське" (далі за
текстом: Відповідач) про стягнення
заборгованості за договором
фінансового лізингу від 24.04.2008 року
№01-70/1/08-обл у сумі 31 889,52 грн. (тридцять
одна тисяча вісімсот вісімдесят
дев'ять гривень 52 коп.).

Позовні вимоги Позивач обґрунтовує
тим, що Відповідач не виконав належним
чином зобов'язання за договором
фінансового лізингу від 24.04.2008 року
№01-70/1/08-обл та не сплатив у повному
обсязі лізингові платежі, у зв'язку з
чим за Відповідачем утворилась
заборгованість у сумі 31 889,52 грн.
(тридцять одна тисяча вісімсот
вісімдесят дев'ять гривень 52 коп.).

Ухвалою господарського суду Київської
області від 08.01.2014 року порушено
провадження у справі №911/14/14, розгляд
якої призначено на 27.01.2014 року.

27.01.2014 року через відділ діловодства
господарського суду Київської області
від Відповідача надійшов відзив на
позовну заяву б/н, б/д (вх. №1361 від 27.01.2014
року), у якому Відповідач просить
застосувати до позовних вимог строк
позовної давності; в задоволенні
позову відмовити, обґрунтовуючи це тим,
що 03.12.2009 року ТОВ «Українська
лізингова компанія» вилучила предмет
лізингу, про що був складений
відповідний акт, у зв'язку з чим саме з
03.12.2009 року припиняються усі
нарахування по сплаті лізингових
платежів та починає свій перебіг строк
позовної давності за ймовірним боргом
Відповідача.

27.01.2014 року в судове засідання з'явився
Відповідач, який виконав вимоги ухвали
суду від 08.01.2014 року, надав пояснення,
проти позову заперечував та просив в
його задоволенні відмовити. Позивач в
судове засідання не з'явився, вимоги
ухвали суду від 08.01.2014 року в повному
обсязі не виконав. Ухвалою
господарського суду Київської області
від 27.01.2014 року розгляд справи
відкладено на 17.02.2014 року.

17.02.2014 року через відділ діловодства
господарського суду Київської області
від Позивача надійшло клопотання про
зміну підстав позову та зменшення
позовних вимог б/н, б/д (вх. № 1851/14 від
17.02.2014 року), у якому Позивач,
посилаючись на положення ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, просить стягнути з
Відповідача суму заборгованості в
розмірі 30 255,34 грн., що становить різницю
між сумою заборгованості за договором
фінансового лізингу №01-70/1/08-обл. від
24.04.2008 року та вартістю вилученого
предмету лізингу.

У судове засідання 17.02.2014 року з'явився
представник позивача та надав
пояснення у справі. Відповідач у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, будучи
належним чином повідомленим про час та
місце розгляду справи. Ухвалою
господарського суду Київської області
від 17.02.2014 року розгляд справи
відкладено на 03 березня 2014 року;
зобов'язано позивача надіслати
відповідачу копію заяви про зміну
підстав позову та зменшення позовних
вимог, та надати суду докази
надіслання.

03.03.2014 року через відділ діловодства
господарського суду Київської області
від Позивача надійшло клопотання про
долучення додаткових доказів від 03.03.2014
року б/н (вх. № 3638/14 від 03.03.2014 року) з
доданими до нього доказами надіслання
відповідачу копії заяви про зміну
підстав позову та зменшення позовних
вимог.

03.03.2014 року в судове засідання з'явився
Позивач, який виконав вимоги ухвали
суду від 17.02.2014 року, надав пояснення,
позов підтримав та просив
задовольнити. В судове засідання
з'явився Відповідач, який вимоги ухвали
суду від 17.02.2014 року не виконав, надав
пояснення, проти позову заперечував та
просив у його задоволенні відмовити. У
зв'язку з цим, спір розглядався за
наявними у справі матеріалами, після
дослідження яких та врахування наданих
пояснень Позивача та Відповідача, суд
видалився до нарадчої кімнати для
прийняття рішення у справі, оголошення
якого призначено на 03.03.2014 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Згідно п. 3.10. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 року за №18, передбачені частиною
четвертою статті 22 ГПК права позивача
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову можуть
бути реалізовані до прийняття рішення
судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Згідно з частиною третьою
статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач. Отже, у разі прийняття судом
зміни (в бік збільшення або зменшення)
кількісних показників, у яких
виражається позовна вимога, має місце
нова ціна позову, виходячи з якої й
вирішується спір, - з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній, так і
в описовій частині рішення. При цьому
питання щодо повернення зайво
сплаченої суми судового збору у
зв'язку із зменшенням позовних вимог
вирішується господарським судом на
загальних підставах і в порядку,
визначеному законодавством. Якщо ж до
заяви про збільшення розміру позовних
вимог не додано доказів сплати суми
судового збору у встановленому порядку
та розмірі (з урахуванням такого
збільшення), то відповідна заява
повертається господарським судом на
підставі пункту 4 частини першої статті
63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки
виявлено після прийняття
господарським судом заяви про
збільшення розміру позовних вимог, суд
стягує несплачені в установленому
порядку та розмірі суми судового збору
за результатами розгляду справи на
підставі статті 49 ГПК.

Відповідно до абз. 4 п. 3.10. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року за №18,
підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Детально дослідивши клопотання
Позивача про зміну підстав позову та
зменшення позовних вимог б/н, б/д, судом
встановлено що вказане клопотання по
суті є клопотаням про зменшення
розміру позовних вимог. Попри те, що у
назві вказаного клопотання Позивачем
зазначено «Клопотання про зміну
підстав позову та зменшення позовних
вимог», Позивачем у вказаному
клопотанні не змінено підстав позову, а
лише зменшено розмір позовних вимог.

Таким чином, справа розглядалась у
редакції позовних вимог, з урахуванням
клопотання Позивача про зміну підстав
позову та зменшення позовних вимог б/н,
б/д, а саме про стягнення з Відповідача
на користь Позивача заборгованості за
договором фінансового лізингу від
24.04.2008 року №01-70/1/08-обл у сумі 30 255,34 грн.
(тридцять тисяч двісті п'ятдесят п'ять
гривень 34 коп.).

Згідно ч. 2 ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення приймається господарським
судом за результатами оцінки доказів,
поданих сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Детально розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
Позивача та Відповідача, з'ясувавши
фактичні обставини, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, дослідивши подані докази, суд -

Встановив:

відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу
України встановлено, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правововідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утримуватися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

24.04.2008 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" (лізингодавець) та
приватним сільськогосподарським
підприємством "Шевченківське"
(лізингоодержувач) укладено договір
фінансового лізингу від 24.04.2008 року
№01-70/1/08-обл (далі за текстом: Договір),
згідно п. 1.1. якого, лізингодавець на
підставі договору купівлі-продажу
(поставки) зобов'язується набути у свою
власність і передати на умовах
фінансового лізингу у тимчасове
володіння та користування майно,
найменування, модель, рік випуску, ціна
одиниці, кількість і загальна вартість
якого наведені в специфікації і умовах
передачі предмету лізингу, а
лізингоодержувач зобов'язується
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі на умовах цього
договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору, строк
користування лізингоодержувачем
предметом лізингу складається з
періодів (місяців) лізингу зазначених в
графіку сплати лізингових платежів та
починається з дати підписання
сторонами акту приймання-передачі
лізингу, але в будь-якому випадку не
може бути менше одного року.

Пунктом 3.2. Договору визначено, що
лізингоодержувач виплачує
лізингодавцю лізингові платежі
відповідно до графіку та умов ст. 3
Загальних умов. Лізингові платежі
складаються з авансового лізингового
платежу, який включає суму, яка
відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмету лізингу, а також
чергових лізингових платежів кожен з
яких включає: суму, яка відшкодовує
(компенсує) частину вартості предмету
лізингу; винагороду (комісію)
лізингодавцю за отриманий у лізинг
предмет лізингу.

Згідно п. 7.2. Договору, всі додатки
(додаток №1 - графік сплати лізингових
платежів, додаток №2 - специфікація і
умови передачі предмету лізингу,
додаток №3 - довідка про технічний стан
предмета лізингу, додаток №4 - загальні
умови фінансового лізингу) до договору
є невід'ємними його частинами.

Відповідно до п. 9.1. Договору, даний
договір набирає чинності (вважається
укладеним) після його підписання
сторонами з моменту сплати
лізингоодержувачем авансового
лізингового платежу згідно п. 3.2.
загальних умов і діє до моменту повного
та належного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

Договором у п. 9.4. визначено, що
лізингодавець має право уступати свої
права за цим договором третім особам
повністю або частково, про що
повідомляє лізингоодержувач.

Згідно додатку №1 до Договору «Графік
сплати лізингових платежів» до
Договору, сторони погодили терміни
сплати та розмір лізингових платежів.

Згідно додатку №2 до Договору
«Специфікація та умови передачі
предмету лізингу» до Договору, сторони
погодили найменування, модель, рік
випуску, вартість предмету лізингу,
умови та порядок його передачі.

Відповідно до п. 1.1. Додатку №4
«Загальні умови фінансового лізингу»
до Договору, приймання
лізингоодержувачем предмета лізингу в
лізинг оформлюється шляхом складання
акту, що підтверджує якість,
комплектність, справність, належний
стан предмета лізингу і відповідність
предмета лізингу техніко-економічним
показникам, встановленим
лізингоодержувачем умовам і
специфікаціям та умовам договору. Акт
підписується повноваженими
представниками сторін і скріплюється
печатками сторін.

Пунктом 3.1. Додатку №4 «Загальні умови
фінансового лізингу» визначено, що усі
платежі за договором лізингоодержувач
зобов'язаний здійснювати в
національній валюті України (гривнях)
відповідно до графіку та загальних
умов шляхом перерахування грошових
коштів на поточний рахунок
лізингодавця.

Згідно п.п. 8.1.1. Додатку №4 «Загальні
умови фінансового лізингу» до
Договору, лізингодавець має право
вилучити предмет лізингу в таких
випадках: лізингоодержувач не сплатив
лізинговий платіж (частково або в
повному обсязі) та прострочення
становить більше 30 днів з дня настання
строку платежу, встановленого в
загальних умовах.

Відповідно до п.п. 8.4., 8.5. Додатку №4
«Загальні умови фінансового лізингу»
до Договору, вилучення предмета
лізингу не звільняє лізингоодержувача
від сплати всіх несплачених платежів
до дати вилучення предмета лізингу,
передбачених договором, в тому числі
несплаченої суми комісій, штрафних
санкцій і відшкодування заподіяної
шкоди. У випадку вилучення предмету
лізингу, зобов'язання
лізингоодержувача по сплаті
лізингових платежів припиняються з
моменту вилучення предмету лізингу,
окрім сплати простроченої та поточної
заборгованості за лізинговими
платежами до моменту вилучення
предмету лізингу, сплати комісій,
штрафних санкцій та відшкодування
збитків (за їх наявності).

Судом встановлено, що 04.09.2008 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" та приватним
сільськогосподарським підприємством
"Шевченківське" укладено додаткову
угоду №1 від 04.09.2008 року до Договору,
згідно якої сторони погодили терміни
сплати та розмір лізингових платежів.

30.01.2009 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" та приватним
сільськогосподарським підприємством
"Шевченківське" укладено додаткову
угоду №2 від 30.01.2009 року до Договору,
згідно якої сторони погодили терміни
сплати та розмір лізингових платежів.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачає, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
визначено, що договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу
України, лізинг - це господарська
діяльність, спрямована на інвестування
власних чи залучених фінансових
коштів, яка полягає в наданні за
договором лізингу однією стороною
(лізингодавцем) у виключне
користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Статтею 806 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг», фінансовий лізинг -
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 10, п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
визначено, що лізингодавець
зобов'язаний: у передбачені договором
строки надати лізингоодержувачу
предмет лізингу у стані, що відповідає
його призначенню та умовам договору.
Лізингоодержувач зобов'язаний
прийняти предмет лізингу та
користуватися ним відповідно до його
призначення та умов договору.

Судом встановлено, що 04.09.2008 року
товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" та приватним
сільськогосподарським підприємством
"Шевченківське" підписано акт
приймання-передачі від 04.09.2008 року,
згідно якого товариство з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" передало, а
Відповідач прийняв у володіння та
користування Початкозбирач Конспід 8-70
FC з підбарабанням для кукурудзи, 2008
року випуску, заводський номер 90701688,
загальна вартість якого становить 383
658,15 грн. з ПДВ.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
лізингоодержувач зобов'язаний,
зокрема, своєчасно сплачувати
лізингові платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
«Про фінансовий лізинг», сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.

Як вказує Позивач, у зв'язку з
неналежним виконанням Відповідачем
зобов'язань за Договором зі сплати
лізингових платежів, на підставі п. 8.1.
Додатку №4 «Загальні умови фінансового
лізингу» до Договору, лізингодавцем -
товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" вилучено предмет
лізингу, про що товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" та Відповідачем
складено акт приймання-передачі від
03.12.2009 року, згідно якого Відповідач
передав, а товариство з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" прийняло
Качанозбирач (кукурудзяна жатка)
Конспід 8-70 FC, заводський номер 90701688, 2008
року випуску, загальна вартість якого
складає 366 483,31 грн. з ПДВ.

Як встановлено судом, п.п. 8.4., 8.5. Додатку
№4 «Загальні умови фінансового
лізингу» до Договору визначено, що
вилучення предмета лізингу не звільняє
лізингоодержувача від сплати всіх
несплачених платежів до дати вилучення
предмета лізингу, передбачених
договором, в тому числі несплаченої
суми комісій, штрафних санкцій і
відшкодування заподіяної шкоди. У
випадку вилучення предмету лізингу,
зобов'язання лізингоодержувача по
сплаті лізингових платежів
припиняються з моменту вилучення
предмету лізингу, окрім сплати
простроченої та поточної
заборгованості за лізинговими
платежами до моменту вилучення
предмету лізингу, сплати комісій,
штрафних санкцій та відшкодування
збитків (за їх наявності).

Як вказує Відповідач у відзиві на
позовну заяву б/н, б/д, саме з 03.12.2009 року
припиняються усі нарахування по сплаті
лізингових платежів.

З вказаними твердженнями Відповідача
суд погоджується, оскільки саме з
моменту підписання товариством з
обмеженою відповідальністю
"Українська лізингова компанія" та
Відповідачем акту приймання-передачі
від 03.12.2009 року та вилучення предмету
лізингу, в силу п. 8.5. Додатку №4
«Загальні умови фінансового лізингу»
до Договору, зобов'язання Відповідача,
як лізингоодержувача, по сплаті
лізингових платежів за Договором
припинились 03.12.2009 року. Проте, зважаючи
на положення п. 8.4. Додатку №4 «Загальні
умови фінансового лізингу» до
Договору, Відповідач зобов'язаний
сплатити всі несплачені ним лізингові
платежі, строк сплати яких настав до
03.12.2009 року.

Як вказує Позивач, Відповідач належним
чином не виконав зобов'язань за
Договором зі сплати лізингових
платежів до дати вилучення предмета
лізингу - 03.12.2009 року, у зв'язку з чим
станом на дату подачі позову
заборгованість Відповідача за
Договором становить 30 255,34 грн.

Детально дослідивши матеріали справи,
судом встановлено, що 29.03.2013 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю «АНСУ» (фактор) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" (клієнт) укладено
договір факторингу від 29.03.2013 року №29-13
(далі за текстом: Договір факторингу),
згідно п. 2.1. якого, в порядку та на
умовах, визначених в цьому договорі,
фактор зобов'язується передати грошові
кошти в розпорядження клієнта за плату,
а клієнт зобов'язується відступити
факторові право вимоги за договорами
фінансового лізингу, визначеними в
додатку №1.

Відповідно до п. 2.3. Договору
факторингу, фактору відомо, що за
договорами фінансового лізингу,
визначеними в додатку №1 клієнт
вилучив у боржників усе майно, що
передавалося клієнтом у фінансовий
лізинг таким боржником. Вилучене
клієнтом майно при відступлені
факторові права вимоги за цим
договором факторингу не передається
фактору.

Згідно п. 5.3.2. Договору факторингу,
фактор має право розпоряджатися правом
вимоги на свій власний розсуд, в тому
числі відступати право вимоги на
користь третіх осіб.

Пунктом 8.1. Договору факторингу
визначено, що цей договір набуває
чинності з моменту укладення та діє до
повного виконання сторонами взятих на
себе зобов'язань.

Згідно реєстру боржників до Договору
факторингу, підписаного товариством з
обмеженою відповідальністю «АНСУ» та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія", товариство з
обмеженою відповідальністю
"Українська лізингова компанія"
передало, а товариство з обмеженою
відповідальністю «АНСУ» прийняло на
умовах, визначених договором, право
вимоги до Відповідача у сумі 31 889,52 грн.

Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу
України визначено, що за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного
кодексу України, предметом договору
факторингу може бути право грошової
вимоги, строк платежу за якою настав
(наявна вимога), а також право вимоги,
яке виникне в майбутньому (майбутня
вимога).

Згідно ст. 1079 Цивільного кодексу
України, сторонами у договорі
факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом
у договорі факторингу може бути
фізична або юридична особа, яка є
суб'єктом підприємницької діяльності.
Фактором може бути банк або інша
фінансова установа, яка відповідно до
закону має право здійснювати
факторингові операції.

На підтвердження статусу товариства з
обмеженою відповідальністю «АНСУ» як
фінансової установи та наявності у
товариства з обмеженою
відповідальністю «АНСУ» права на
здійснення фінансових послуг, зокрема,
факторингу, Позивачем надано суду
копії свідоцтва про реєстрацію
фінансової установи серії ФК №284,
виданого 26.05.2011 року та додатку до
свідоцтва про реєстрацію фінансової
установи серії ФК №284.

Таким чином, судом встановлено, що до
товариства з обмеженою
відповідальністю «АНСУ» перейшло
право грошової вимоги за договором
фінансового лізингу від 24.04.2008 року
№01-70/1/08-обл.

01.04.2013 року між товариством з обмеженою
відповідальністю «АНСУ» та Позивачем
укладено договір відступлення права
вимоги від 01.04.2013 року №04/2013-1, згідно п.
2.1. якого в порядку та на умовах,
визначених в цьому договорі новий
кредитор зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження
первісному кредитору, а первісний
кредитор зобов'язується відступити
новому кредитору право вимоги за
договорами фінансового лізингу,
визначеними в додатку №1.

Відповідно до п. 2.3. договору
відступлення права вимоги від 01.04.2013
року №04/2013-1, новому кредитору відомо,
що за договорами фінансового лізингу,
визначеними в додатку №1 ТОВ
"Українська лізингова компанія"
вилучило у боржників усе майно, що
передавалося ТОВ "Українська лізингова
компанія" у фінансовий лізинг таким
боржником. Вилучене майно при
відступлені первісним кредитором
права вимоги за цим договором не
передається новому кредитору.

Пунктом 8.1. договору відступлення права
вимоги від 01.04.2013 року №04/2013-1 визначено,
що цей договір набуває чинності з
моменту укладення та діє до повного
виконання сторонами взятих на себе
зобов'язань.

Згідно реєстру боржників до договору
відступлення права вимоги від 01.04.2013
року №04/2013-1, підписаного товариством з
обмеженою відповідальністю «АНСУ» та
Відповідачем, товариство з обмеженою
відповідальністю «АНСУ» передало, а
товариство з обмеженою
відповідальністю «АНСУ» прийняло на
умовах, визначених договором, право
вимоги до Відповідача у сумі 31 889,52 грн.

Згідно ст. 510 ЦК України сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу
України визначено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного
кодексу України, правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу
України, до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Цивільним кодексом України у ст. 516
визначено, що заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

Цивільним кодексом України у ч. 1 ст. 1083
визначено, що наступне відступлення
фактором права грошової вимоги третій
особі не допускається, якщо інше не
встановлено договором факторингу.

Судом встановлено, що на підтвердження
письмового повідомлення Відповідача
про відступлення права вимоги,
Позивачем надано суду копії
повідомлення про відступлення права
вимоги від 21.05.2013 року №001/05, про
відступлення прав вимог від 04.04.2013 року
№73 та фіскального чеку від 21.05.2013 року
№9901.

Враховуючи те, що згідно п. 5.3.2. Договору
факторингу, фактор має право
розпоряджатися правом вимоги на свій
власний розсуд, в тому числі відступати
право вимоги на користь третіх осіб,
суд дійшов висновку, що товариство з
обмеженою відповідальністю «АНСУ»
правомірно відступило Позивачу право
вимоги до Відповідача за Договором.
Таким чином, до Позивача перейшло право
грошової вимоги за договором
фінансового лізингу від 24.04.2008 року
№01-70/1/08-обл.

В ході розгляду справи судом
досліджено матеріали справи з метою
перевірки обґрунтованості визначення
Позивачем суми боргу Відповідача за
Договором у розмірі 30 255,34 грн., за
наслідками чого суд погоджується з
наведеними у позові доводами Позивача
щодо підстав виникнення та розміру
вказаної суми заборгованості
Відповідача. Перевіркою достовірності
та правильності зазначеного
розрахунку суд приходить до висновку,
що останній являється обґрунтованим та
вірним і відповідає умовам Договору. Як
свідчать матеріали справи, основна
заборгованість Відповідача перед
Позивачем за Договором складає 30 255,34
грн. (тридцять тисяч двісті п'ятдесят
п'ять гривень 34 коп.). Доказів повної чи
часткової оплати вказаної суми
заборгованості Відповідачем суду не
надано.

Поряд з цим, Відповідач у відзиві на
позовну заяву б/н, б/д, просить
застосувати до позовних вимог строк
позовної давності, обґрунтовуючи це
тим, що саме з 03.12.2009 року починає свій
перебіг строк позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 256 Цивільного
кодексу України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу
України встановлено, що перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу
України, заміна сторін у зобов'язанні
не змінює порядку обчислення та
перебігу позовної давності.

Як встановлено судом, позовну заяву
Позивачем здано до поштового
відділення 29.12.2013 року.

Таким чином, детально дослідивши
матеріали справи, судом встановлено, що
строк позовної давності за вимогами
про стягнення з Відповідача
заборгованості за Договором є таким, що
сплив 04.12.2012 року.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Згідно даних Єдиного державного
реєстру судових рішень, рішенням
господарського суду міста Києва від
10.11.2011 року у справі №30/289, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
26.01.2012 року у справі №30/289 та постановою
Вищого господарського суду України від
04.04.2012 року у справі №30/289, в задоволенні
позову приватного
сільськогосподарського підприємства
"Шевченківське" до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Українська лізингова компанія" про
визнання недійсним п. 3.9. додатку №4 до
договору від 24.04.2008 року №01-70/08-обл,
відмовлено.

Поряд з цим, судом встановлено, що
ухвалою господарського суду Київської
області від 18.08.2011 року порушено
провадження у справі №6/097-11 за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" до приватного
сільськогосподарського підприємства
"Шевченківське" про стягнення
заборгованості за договором
фінансового лізингу від 24.04.2008 року
№01-70/08-обл.

Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 267 Цивільного
кодексу України, заява про захист
цивільного права або інтересу має бути
прийнята судом до розгляду незалежно
від спливу позовної давності. Якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Абзацом 3 п. 2.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» від 29.05.2013 року
№10, позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу
України визначено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Таким чином, враховуючи те, що
товариство з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" неодноразово
зверталось до суду за захистом своїх
порушених прав з Договором до
закінчення строку позовної давності,
враховуючи оскарження Відповідачем
умов договору фінансового лізингу від
24.04.2008 року №01-70/08-обл та наявність
рішення господарського суду міста
Києва від 10.11.2011 року у справі №30/289,
яким в задоволенні позову приватного
сільськогосподарського підприємства
"Шевченківське" відмовлено, а також
враховуючи те, що пропущений строк
позовної давності є незначним та не
може свідчити про позбавлення Позивача
права на захист свого порушеного права,
суд визнає поважною причину пропуску
Позивачем позовної давності, у зв'язку
з чим, право Позивача щодо стягнення з
Відповідача заборгованості за
Договором у сумі 30 255,34 грн. підлягає
захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що Позивач довів суду та Відповідач не
спростував належними і допустимими
доказами те, що у Відповідача перед
Позивачем наявна заборгованість за
договором фінансового лізингу від
24.04.2008 року №01-70/1/08-обл у сумі 30 255,34 грн.
(тридцять тисяч двісті п'ятдесят п'ять
гривень 34 коп.), у зв'язку з чим вимоги
Позивача про стягнення з Відповідача
заборгованості за договором
фінансового лізингу від 24.04.2008 року
№01-70/1/08-обл у сумі 30 255,34 грн. (тридцять
тисяч двісті п'ятдесят п'ять гривень 34
коп.) є обґрунтованими та доведеними
суду за допомогою належних і
допустимих доказів, та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Господарський процесуальний кодекс
України у ст. 36 встановлює, що
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про те, що копії документів,
які знаходяться в матеріалах справи та
надавались суду сторонами у справі в
якості доказів, є належними та
допустимими письмовими доказами, які
стосуються предмету спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

Надані Позивачем докази не
спростовані, проте заперечувались
Відповідачем протягом розгляду справи.

Поряд з цим, Позивач у позовній заяві
просить суд стягнути з Відповідача
судовий збір у сумі 1 720,50 грн. (одна
тисяча сімсот двадцять гривень 50 коп.),
сплачений за подання позовної заяви.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, - на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з
задоволенням позовних вимог у повному
обсязі, витрати по сплаті судового
збору у сумі 1 720,50 грн. (одна тисяча
сімсот двадцять гривень 50 коп.),
відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
Відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія" до приватного
сільськогосподарського підприємства
"Шевченківське" про стягнення
заборгованості за договором
фінансового лізингу від 24.04.2008 року
№01-70/1/08-обл, - задовольнити.

2. Стягнути з приватного
сільськогосподарського підприємства
"Шевченківське", ідентифікаційний код:
30796166, місцезнаходження: 08114, Київська
обл., Києво-Святошинський р-н, с.
Гореничі, вул. Леніна, 205, на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія", ідентифікаційний код: 37535394,
місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул.
Мельникова, 12, заборгованість за
договором фінансового лізингу від
24.04.2008 року №01-70/1/08-обл у сумі 30 255,34 грн.
(тридцять тисяч двісті п'ятдесят п'ять
гривень 34 коп.) та судовий збір у сумі 1
720,50 грн. (одна тисяча сімсот двадцять
гривень 50 коп.).

3. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Суддя
Скутельник П.Ф.

Повний текст рішення складено та
підписано 07 березня 2014 року