ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року Справа № 903/638/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. (головуючого), Катеринчук
Л.Й. (доповідача), Коваленка
В.М.розглянувши касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Західінкомбанк"на постанову
Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.12.2013 рокуу
справі господарського суду№ 903/638/13
Волинської областіза
позовомПідприємства з іноземними
інвестиціями у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
"Телерадіокомпанія "НБМ"до Публічного
акціонерного товариства
"Західінкомбанк"третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача Товариство з
обмеженою відповідальністю "Сентез
чагри меркезі, тахсілат, дагитим
лімітед шіркеті" в особі ліквідатора
Дорошенка Ярослава Валерійовичапро
стягнення 22 206, 09 грн.у судовому
засіданні взяли участь представники:

Публічного акціонерного товариства
"Західінкомбанк":не
з'явилися,Підприємства з іноземними
інвестиціями у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
"Телерадіокомпанія "НБМ": Грабєжов О.Е.
(довіреність від 10.01.2014 року),Товариство
з обмеженою відповідальністю "Сентез
чагри меркезі, тахсілат, дагитим
лімітед шіркеті": не
з'явилися.ВСТАНОВИВ :

ухвалою господарського суду
Волинської області від 27.06.2013 року
порушено провадження у справі №903/638/13
за позовом Підприємства з іноземними
інвестиціями у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
"Телерадіокомпанія "НБМ" (далі -
позивача) до Публічного акціонерного
товариства "Західінкомбанк" (далі -
відповідача) за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сентез чагри
меркезі, тахсілат, дагитим лімітед
шіркеті" в особі ліквідатора Дорошенка
Ярослава Валерійовича про стягнення
грошових коштів в розмірі 22 206, 09 грн.,
які не були перераховані відповідачем,
як уповноваженим банком третьої особи,
на користь позивача, як конкурсного
кредитора боржника, на підставі
поданого ліквідатором третьої особи
Дорошенком Я.В. платіжного доручення
про перерахування спірної суми (а.с. 1).

Рішенням господарського суду
Волинської області від 31.07.2013 року
(суддя Вороняк А.С.) у задоволенні
позову відмовлено з підстав
недоведення позивачем належними та
допустимими доказами у справі
порушення відповідачем його прав та
охоронюваних законом інтересів, за
захистом яких він звернувся до суду
(а.с. 84-85).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просив
скасувати рішення суду першої
інстанції від 31.07.2013 року та прийняти
нове про задоволення позову та
стягнення з відповідача судових
витрат, обґрунтовуючи неповнотою
дослідження судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
та невідповідністю висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.12.2013 року
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя - Саврій В.А., судді: Дужич С.П.,
Мамченко Ю.А.) апеляційну скаргу
задоволено, рішення господарського
суду Волинської області від 31.07.2013 року
у даній справі скасовано, прийнято нове
рішення про задоволення позову,
стягнено з відповідача на користь
позивача грошові кошти на суму 22 206, 09
грн., 1 720, 50 грн. судових витрат за
подання позовної заяви та 860, 25 грн.
витрат за подання апеляційної скарги.
Задовольняючи позов апеляційний суд
зазначив про обрання позивачем
належного способу захисту своїх
майнових прав з огляду на порушення
відповідачем законодавства про
переказ коштів в Україні та про
належність спірних грошових коштів
позивачу, оскільки третя особа, яка
перебувала у процедурі ліквідації
правомірно переказала йому спірну суму
в ході провадження у справі про
банкрутство (а.с. 159 - 161).

Не погоджуючись з винесеною
постановою, відповідач звернувся до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову апеляційного
господарського суду від 03.12.2013 року, а
рішення суду першої інстанції від
31.07.2013 року залишити в силі,
аргументуючи порушенням апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, зокрема, статей
16, 626, 1066, 1068 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), статті 20
Господарського кодексу України (далі -
ГК України), статей 2, 55 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
пункту 14 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні, затвердженої
Постановою Правління Національного
банку України №22 від 21.01.2004 року, статей
32 - 36, 43, 101, 105 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України). Скаржник зазначав про те,
що у позивача відсутні будь-які правові
підстави для звернення до суду з
позовом про стягнення з відповідача
спірних грошових коштів, оскільки між
позивачем та відповідачем не існує
жодних договірних відносин, а
власником зазначених коштів є
підприємство-боржник, який є учасником
провадження у даній справі в якості
третьої особи, та не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, переглянувши у
касаційному порядку постанову
Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.12.2013 року на
підставі встановлених фактичних
обставин справи, вивчивши матеріали
справи, перевіривши застосування
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, вислухавши
представника позивача Грабєжова О.Е.,
дійшла висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 ЦК
України, за договором банківського
рахунка банк зобов'язується приймати і
зараховувати на рахунок, відкритий
клієнтові (володільцеві рахунка),
грошові кошти, що йому надходять,
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк не має права
визначати та контролювати напрями
використання грошових коштів клієнта
та встановлювати інші, не передбачені
договором або законом, обмеження його
права розпоряджатися грошовими
коштами на власний розсуд.

Згідно з частинами 1, 3 статті 1068 ЦК
України, банк зобов'язаний вчиняти для
клієнта операції, які передбачені для
рахунків даного виду законом,
банківськими правилами та звичаями
ділового обороту, якщо інше не
встановлено договором банківського
рахунка. Банк зобов'язаний за
розпорядженням клієнта видати або
перерахувати з його рахунка грошові
кошти в день надходження до банку
відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
передбачений договором банківського
рахунка або законом.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що
банк може списати грошові кошти з
рахунка клієнта на підставі його
розпорядження. Грошові кошти можуть
бути списані з рахунка клієнта без його
розпорядження на підставі рішення
суду, а також у випадках, встановлених
законом чи договором між банком і
клієнтом.

Відповідно до статі 1073 ЦК України, у
разі несвоєчасного зарахування на
рахунок грошових коштів, що надійшли
клієнтові, їх безпідставного списання
банком з рахунка клієнта або порушення
банком розпорядження клієнта про
перерахування грошових коштів з його
рахунка банк повинен негайно після
виявлення порушення зарахувати
відповідну суму на рахунок клієнта або
належного отримувача, сплатити
проценти та відшкодувати завдані
збитки, якщо інше не встановлено
законом.

Статтями 20, 22 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні" передбачено, що ініціатором
переказу може бути платник, а також
отримувач у разі ініціювання переказу
за допомогою платіжної вимоги при
договірному списанні та в інших
випадках, передбачених законодавством,
і стягувач, що отримує відповідне право
виключно на підставі визначених
законом виконавчих документів у
випадках, передбачених законом.
Ініціювання переказу здійснюється за
такими видами розрахункових
документів: платіжне доручення;
платіжна вимога-доручення;
розрахунковий чек; платіжна вимога;
меморіальний ордер. Клієнт банку має
право самостійно обирати види
розрахункового документа (крім
платіжної вимоги), які визначені цим
Законом, для ініціювання переказу.

Згідно зі статтею 21 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні", ініціювання переказу
проводиться, зокрема, шляхом: подання
ініціатором до банку, в якому відкрито
його рахунок, розрахункового
документа; подання ініціатором до
відповідної установи - учасника
платіжної системи документа на
переказ, що використовується у
відповідній платіжній системі для
ініціювання переказу; подання
отримувачем платіжної вимоги при
договірному списанні; надання клієнтом
банку, що його обслуговує, належним
чином оформленого доручення на
договірне списання.

Відповідно до частини 30.1. статті 30
Закону України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні", переказ
вважається завершеним з моменту
зарахування суми переказу на рахунок
отримувача або її видачі йому в
готівковій формі.

Частинами 32.1., 32.2, 32.8. статті 32 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" передбачено,
що банк, що обслуговує платника, та
банк, що обслуговує отримувача, несуть
перед платником та отримувачем
відповідальність, пов'язану з
проведенням переказу, відповідно до
цього Закону та умов укладених між ними
договорів. У разі порушення банком, що
обслуговує платника, встановлених цим
Законом строків виконання доручення
клієнта на переказ цей банк
зобов'язаний сплатити платнику пеню у
розмірі 0,1 відсотка суми простроченого
платежу за кожний день прострочення, що
не може перевищувати 10 відсотків суми
переказу, якщо інший розмір пені не
обумовлений договором між ними.
Отримувач має право на відшкодування
банком, що обслуговує платника, шкоди,
заподіяної йому внаслідок порушення
цим банком строків виконання документа
на переказ. Спори, пов'язані із
здійсненням банками переказу,
розглядаються у судовому порядку.

Отже, законодавцем передбачено
можливість захисту цивільного права
отримувачем грошових коштів шляхом
безпосереднього звернення до банку,
який обслуговує платника (особу, що
ініціювала грошовий переказ).

Згідно з частиною 1 статті 33 та частиною
2 статті 34 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, згідно з пунктом 4
резолютивної частини ухвали
господарського суду Київської області
від 17.12.2012 року у справі Б8/040-11
ліквідатора ТОВ "Сентез чагри меркезі,
тахсілат, дагитим лімітед шіркеті" -
арбітражного керуючого Дорошенка Я.В.
зобов'язано перерахувати кредитору -
Підприємству з іноземними
інвестиціями у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
"Телерадіокомпанія "НБМ" (позивач у
даній справі) грошові кошти в розмірі 22
206, 09 грн. на задоволення грошових вимог
останнього (а.с. 20 - 39).

Судами встановлено, що на виконання
зазначеної ухвали господарського суду,
ТОВ "Сентез чагри меркезі, тахсілат,
дагитим лімітед шіркеті" в особі
ліквідатора Дорошенка Я.В. подало до
другої Київської філії ПАТ
"Західінкомбанк" платіжне доручення №2
від 16.04.2013 року про перерахування
позивачу 22 206, 09 грн., яке було прийнято
відповідачем до виконання (а.с. 40).

Однак, як встановлено судами, станом на
даний час переказ відповідачем коштів
на поточний рахунок позивача здійснено
не було.

Також апеляційним судом встановлено,
що позивач звернувся до суду з позовом
про стягнення з банку-відповідача
спірних грошових коштів, з посиланням
на завдання йому фінансових збитків
такими діями відповідача та зазначивши
у позовній заяві, як правову підставу
для задоволення позову статтю 32 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" (а.с. 2 - 44).

Розглянувши позовні вимоги у судовому
засіданні, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову з
огляду на те, що позивачем не доведено
обставин порушення його прав та
охоронюваних законом інтересів
відповідачем, оскільки договір
банківського рахунку №67-ОВ від 12.12.2007
року укладався між відповідачем та
третьою особою у справі (а.с. 72 - 74). А
відтак, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що позивачем не
доведено причинно-наслідкового зв'язку
між діями відповідача та порушенням
прав позивача у справі .

Переглянувши справу в повному обсязі,
апеляційний суд скасував рішення суду
першої інстанції та прийняв у справі
нове рішення про задоволення позову у
зв'язку з встановленням обставин
належного перерахування позивачу
спірних грошових коштів на виконання
ухвали господарського суду Київської
області від 17.12.2012 року у справі про
банкрутство №Б8/040-11 про зобов'язання
ліквідатора третьої особи здійснити
перерахування спірної суми позивачу у
справі .

Також суд апеляційної інстанції
встановив порушення прав позивача
відповідачем, яке полягало у
невиконанні відповідачем, як особою,
яка згідно договору банківського
рахунку №67-ОВ від 12.12.2007 року взяла на
себе зобов'язання щодо надання третій
особі послуг з переказу коштів
юридичним та фізичним особам за її
платіжними дорученнями та керуючись
статтею 32 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні"
дійшов висновку про неперерахування
відповідачем позивачу згідно
доручення №2 від 16.04.2013 року спірної
суми та необхідність захисту
порушеного права шляхом стягнення
зазначеної суми.

З огляду на встановлені апеляційним
судом обставини справи, колегія суддів
Вищого господарського суду України
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції про наявність
правових підстав для стягнення з
банку-відповідача на користь позивача
належних йому грошових коштів на суму 22
206, 09 грн., які в порушення приписів
статей 1066, 1068 ЦК України, статей 20, 21, 22,
30, 32 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні" не
були перераховані банком на вимогу
платника та не були зараховані на
рахунок позивача впродовж строків
виконання документа на переказ.

Доводи відповідача про недоведення
позивачем порушення його прав з
посиланням на відсутність договірних
відносин між позивачем та
відповідачем, спростовуються
положеннями статті 32 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні", яка дозволяє позивачу, як
особі, яка є отримувачем коштів за
банківським переказом, стягнути шкоду
з банку, що обслуговує платника
(відповідача в даній справі), заподіяну
йому внаслідок порушення цим банком
строків виконання документа на
переказ.

З огляду на зазначене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
погоджується з правильністю висновків
апеляційного суду та не вбачає
правових підстав для зміни чи
скасування прийнятої ним постанови від
03.12.2013 року.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Західінкомбанк" залишити без
задоволення.

2. Постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від
03.12.2013 року у справі №903/638/13 залишити
без змін.

Головуючий
Н.Г. Ткаченко

Судді
Л.Й. Катеринчук

В.М. Коваленко