КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2014 р. Справа№ 910/15570/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник

від відповідача: не з"явився

від 3-ої особи-1: не з"явився

від 3-ої особи-2: не з"явився

від Прокуратури м.Києва: Жовтун Н.Б. -
старший прокурор

розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на рішення

Господарського суду м.Києва

від 20.11.2013р.

у справі № 910/15570/13 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5

до Севастопольської міської ради

3-і особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору: Комунальне
підприємство "Севастопольський
комбінат благоустрою"
Севастопольської міської ради, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_7

про визнання права власності

за участю Прокуратури м. Києва

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом до Севастопольської
міської ради, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору Комунальне підприємство
"Севастопольський комбінат
благоустрою" Севастопольської міської
ради та Фізична особа-підприємець
ОСОБА_7, про визнання права власності на
1/3 частки в спільному нерухомому майні:
кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею
449,1 кв.м., розташованого за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 20.11.2013 року у справі № 910/15570/13 у
задоволенні позову Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_5 відмовлено
повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги повністю,
посилаючись на неповне з'ясування всіх
обставин справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на те, що місцевим
судом при винесенні оскаржуваного
рішення невірно та помилково
застосовано до спірних правовідносин
ст. 9,19,22,31,32 Земельного кодексу України
в редакції Закону від 18.12.1990р. Місцевий
суд не звернув увагу на ту обставину, що
правовідносини між позивачем та
Державним комунальним підприємством
«Севастопольський комбінат
благоустрою» виникли у зв»язку з
укладенням договору про спільну
діяльність від 12.03.1998р. та
безпосередньо регулювались нормами
Цивільного кодексу України в редакції
1963г., а саме ст.ст. 430-434 Кодексу «Спільна
діяльність».

Апелянт вважає, що суд першої
інстанції дав помилкову оцінку
наданим по справі доказам в частині
визначення майна (майнових прав), яке
вносилось ДКП «Севастопольський
комбінат благоустрою» (третя особа) у
спільне майно учасників угоди про
спільну діяльність, неправильно
визначив природу учасників Договору
про спільну діяльність, неправильно
визначив природу спірних
правовідносин, що призвело до
застосування норм матеріального права,
які не регулюють правовідносини, які
склались між сторонами при реалізації
Договору про спільну діяльність.

Крім того, апелянт зазначає, що
місцевий господарський суд в
результаті помилкової оцінки спірних
правовідносин не застосував вимоги
Закону України «Про інвестиційну
діяльність», а саме вимоги ст. 1, яка
встановлює можливість в якості
інвестицій вкладати в об»єкт
підприємницької та інших видів
діяльності, крім іншого, право
користування землею, а також інші
майнові права.

Апелянт вважає, що місцевим судом
помилково не було прийнято до уваги в
якості письмового доказу
Розпорядження Севастопольської
міської державної адміністрації № 1129-р
від 26.06.1998 «По усунення порушення
земельного, містобудівного та
природоохоронного законодавства при
експлуатації міських пляжів», оскільки
зазначений доказ вміщує інформацію про
обставини, які мають безпосереднє
відношення до даної справи. Зазначене
Розпорядження має похідний характер
від правовстановлюючого документа
(Рішення виконавчого комітету
Севастопольської міської ради від
19.09.1967р. № 503 «Про надання земельної
ділянки під будівництво та благоустрою
пляжу») та у своєму змісті лише
посилається на наявність у
землекористувача суб»єктивних прав та
обов»язків у відношення раніше наданої
йому земельної ділянки.

В судове засідання представники
відповідача та третіх осіб не
з»явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином,
про причини неявки суд не повідомлено,
однак не скористались своїм правом,
передбаченим статтею 22 ГПК України, та
виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою судом
апеляційної інстанції, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статті 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони,
Київський апеляційний господарський
суд вислухавши думку представників
прокуратури та позивача дійшов
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги по суті в судовому
засіданні 13.03.2014 року за відсутності
представника позивача.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
та додатково поданими доказами
повторно розглядає справу.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши наявні матеріали справи у
повному обсязі, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, заслухавши
пояснення представників позивача та
прокуратури, колегія встановила
наступне.

12.03.1998 року між ДКП „Севастопольський
комбінат благоустрою" та Приватним
підприємцем ОСОБА_5 було укладено
Договір про спільну діяльність № 6
(надалі - Договір про спільну
діяльність).

Відповідно до п.1.1 Договору про спільну
діяльність учасники договору на базі
об'єднання майна та зусиль
зобов'язуються спільно діяти для
досягнення спільних господарських
цілей, якими є організація відпочинку
громадян, їх торгівельне
обслуговування та отримання прибутку
від спільної діяльності.

Згідно із п. 2.1 Договору про спільну
діяльність ДКП "Севастопольський
комбінат благоустрою" зобов'язався
надати Приватному підприємцю ОСОБА_5
земельну ділянку для розміщення
торгового об'єкту на пляжі "Омега"
згідно з Генеральним планом забудови
загальною площею 290 кв.м.

Відповідно до п.2.2.1 Договору про
спільну діяльність Приватний
підприємець ОСОБА_5 зобов'язаний
використовувати виділені місця тільки
відповідно до основної мети спільної
діяльності, зазначеної у п.1.1 цього
договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
Приватний підприємець ОСОБА_5 збудував
об'єкт нерухомого майна - кафе-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1", який був прийнятий до
експлуатації згідно з актом державної
технічної комісії про прийом
закінченого будівництва об'єкту до
експлуатації від 15.06.1998 року,
затвердженим наказом Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю № 156 від 16.06.1998 року.

Згідно з актом державної технічної
комісії про прийом закінченого
будівництва об'єкту до експлуатації
від 15.06.1998 року, наданий до прийому в
експлуатацію об'єкт складається з
вбудованого приміщення - кафе-бару
площею 40 кв.м. та навісу площею 450 куб.м.

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами та зазначає, що кафе-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1" був побудований,
прийнятий в експлуатацію відповідно з
практичною реалізацією Договору про
спільну діяльність від 12.03.1998 року.
Таким чином, Позивач, як власник частки
в спільному нерухомому майні (кафе-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1") в порядку статті 392
Цивільного кодексу України має право
пред'явити позов про визнання його
права власності на частку в цьому майні
до особи, яка не визнає таке право.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позовна вимога позивача про
визнання за ним права власності на 1/3
частки в спільному нерухомому майні:
кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею
449,1 кв.м., розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню,
виходячи з тих підстав, що до
матеріалів справи не додано належних
та допустимих доказів на підтвердження
того, що позивачу було надано
відповідне рішення уповноваженого
органу про відведення земельної
ділянки, на якій було побудовано
спірний об'єкт нерухомості.

Крім того, місцевий суд прийшов до
висновку про те, що Позивач просить
визнати право власності не на об'єкт
нерухомого майна, який був прийнятий до
експлуатації згідно з актом державної
технічної комісії про прийом
закінченого будівництва об'єкту до
експлуатації від 15.06.1998 року,
затвердженим наказом Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю № 156 від 16.06.1998 р., оскільки
площа земельної ділянки, яка за
Договором про спільну діяльність
надавалась позивачу та відповідно до
пункту 2.1. вказаного Договору складає 290
кв.м., що не відповідає площі спірного
об'єкту нерухомого майна, яка складає
449,1 кв.м. та загальній площі земельної
ділянки, на якій розташований спірний
об'єкт, яка відповідно до журналу
зовнішніх обмірів складає 699,0 кв.м.

Також місцевий суд дійшов висновку про
те, що рішенням Господарського суду м.
Севастополя від 24.07.2012 року у справі №
5020-5/619-9/373-12/251, залишеним без змін
Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від
17.01.2013 та Постановою Вищого
господарського суду України від 24.04.2013
року встановлено, що спірний об'єкт
кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею
449,1 кв.м., розташований за адресою
АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом,
оскільки земельна ділянка, на якій
розташований об'єкт нерухомості, на час
його введення в експлуатацію у
встановленому законом порядку,
зокрема, Фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_5 у власність або користування не
відводилась

Колегія Київського апеляційного
господарського суду не може
погодитись з таким висновком місцевого
суду виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
12.03.1998р. між Державним комунальним
підприємством «Севастопольський
комбінат благоустрою» та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_5 було
укладено договір № 6 про спільну
діяльність.

Предметом укладеного договору є
правовідносини щодо об»єднання майна
та зусиль для досягнення загальної
господарської мети, Кою є організація
відпочинку громадян, їх торгівельне
обслуговування та отримання прибутку
від спільної діяльності ( п.1.1.
договору).

Виходячи із обсягу прав та обов»язків,
передбачених ст. ст. 2,5,6 укладеного
договору вбачається, що сторони
договору в якості внесків у спільну
діяльність виконують наступні внески:
Державне комунальне підприємство
«Севастопольський комбінат
благоустрою» в якості внеску у спільну
діяльність надає земельні ділянку
загальною площею 290 кв.м. (0,029 га) під
будівництво торгівельного павільйону
(п.21 договору).

Позивач, як сторона договору надає
грошові кошти та трудову участь у
будівництві торгівельного павільйону
(об»єкту нерухомості) п.п.2.2.2. договору,
п.5.3., 6.2 договору.

15.06.1998р. було підписано Акт державної
технічної комісії про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об»єкта, затвердженого Наказом по
Інспекції Держархбудконтролю у м.
Севастополі від 11.06.1998р. № 151.
Зазначеним Актом об»єкт був прийнятий
в експлуатацію на наданій земельній
ділянці об»єкт нерухомості ( кафе-бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1») побудований за кошти
позивача.

Позивач вважає, що підставою для
визнання за ним права власності на
частку в загальному нерухомому майні
(кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1») є наступні
обставини.

Відповідно до ч.2 ст. 41 Конституції
України право спільної приватної
власності набувається у порядку,
встановленому законом. Право приватної
власності є непорушним ( ч.4 ст. 41
Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії у часі.

Принцип дії норми у часі викладено в ст.
5 ЦК України, відповідно до якої акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникають з дня набрання
ними чинності.

Таким чином, право приватної власності
на майно виникає виключно у порядку,
який визначений тільки законом, і який,
в свою чергу, діяв (регулював) у момент
виникнення цивільних правовідносин,
пов»язаних з виникненням (набуттям)
права власності на нерухоме майно.

Враховуючи ту обставину, що договір про
спільну діяльність було укладено
12.03.1998р. та час прийняття нерухомого
майна в експлуатацію 16.06.1998р., до
спірних правовідносин слід
застосовувати вимоги Цивільного
кодексу УРСР в редакції 1963р., а також
інші нормативно-правові акти, які діяли
на той час.

Виходячи з природи правовідносин при
реалізації договору про спільну
діяльність від 12.03.1998р., до цих
правовідносин застосовуються вимоги
глави 38 ЦК УРСР «Сумісна діяльність» в
редакції Закону 1963р., а саме ст. ст. 430-432
ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 430 ЦК УРСР за
договором про сумісну діяльність
сторони зобов»язуються сумісно діяти
для досягнення спільної господарської
мети, як-от: будівництво і експлуатація
міжколгоспного або
держано-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т.н.

Згідно ст. 432 ЦК УРСР для досягнення
мети, зазначеної у ст. 430 цього Кодексу,
учасники договору про сумісну
діяльність роблять внески грошима чи
іншим майном або трудовою участю.
Грошові та інші майнові внески
учасників договору, а також майно,
створене або придбане в результаті їх
спільної діяльності, є їх спільною
власністю. Учасник договору про
сумісну діяльність не вправі
розпоряджатися своєю часткою у
спільному майні без згоди інших
учасників договору.

Спільна діяльність може також
здійснюватись шляхом інвестування у
відповідності Закону України «Про
інвестиційну діяльність» та Закону
України «Про режим іноземного
інвестування» ( абз. 4 п. 3 Роз»ясень
Вищого арбітражного (господарського)
суду України від 28.04.1995р. № 02-5/302 «Про
деякі питання практики вирішення
спорів, пов»язаних з укладенням угод
про спільну діяльність» із змінами від
18.11.1997р. № 02-5/445).

Згідно ст. 1 Закону України «Про
інвестиційну діяльність» в редакції
Закону від 05.03.1998р. інвестиціями є всі
види майнових та інтелектуальних
цінностей, що вкладаються в об'єкти
підприємницької та інших видів
діяльності, в результаті якої
створюється прибуток (доход) або
досягається соціальний ефект. Такими
цінностями можуть бути, зокрема, права
користування землею, водою, ресурсами,
будинками, спорудами, обладнанням, а
також інші майнові права.

Згідно ч.1 ст. 2 Закону України «Про
інвестиційну діяльність»
інвестиційною діяльністю є сукупність
практичних дій громадян, юридичних
осіб і держави щодо реалізації
інвестицій.

Відповідно до ч.5 ст. 7 вищезазначеного
Закону інвестор має право володіти,
користуватися і розпоряджатися
об'єктами та результатами інвестицій,
включаючи реінвестиції та торговельні
операції на території України,
відповідно до законодавчих актів
України.

Статтею 9 Закону України «Про
інвестиційну діяльність» визначено, що
основним правовим документом, який
регулює взаємовідносини між суб'єктами
інвестиційної діяльності, є договір
(угода). Укладання договорів, вибір
партнерів, визначення зобов'язань,
будь-яких інших умов господарських
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України, є виключною
компетенцією суб'єктів інвестиційної
діяльності.

Таким чином, основним
правовстановлюючим документом, який
регулює права та обов»язки сторін є
договір про спільну діяльність № 6 від
12.03.1998р. укладений між позивачем та
Державним комунальним підприємством
«Севастопольський комбінат
благоустрою».

Як вбачається з п.1.1. укладеного
договору про спільну діяльність № 6
від 12.03.1998р. загальною господарською
метою діяльності сторін є організація
відпочинку громадян, їх торгівельне
обслуговування та отримання прибутку
від цієї діяльності.

Виходячи із змісту прав та обов»язків
сторін, передбачених у п.2.1. договору,
загальною господарською метою є
організація будівництва торгового
об»єкту на пляжі «Омега», який повинен,
як споруда, відповідати Генеральному
плану забудови, індивідуальному
проекту (п.5.3. договору) та подальше
використання зазначеного об»єкту з
метою, зазначеною у п. 1 договору.

В якості внесків для досягнення
господарської мети, учасники договору
про спільну діяльність внесли наступне
майно ( майнові права): позивач в якості
внеску, як інвестиції вніс грошові
кошти на придбання будівельних
матеріалів для будівництва об»єкту
нерухомості, а також свою безпосередню
трудову участь у будівництві, а також
інші грошові витрати, пов»язані з
будівництвом об»єкту нерухомості.
Державне комунальне підприємство
«Севастопольський комбінат
благоустрою» в якості майнового внеску
(майнового права), як інвестиції, вніс
право на використання земельної
ділянки під будівництво.

Відповідно до вимог ст. 12 Закону
України «Про власність» (втратив
чинність 27.04.2007р. № 997-V) праця громадян
є основою створення і примноження їх
власності.

Відповідно до ч.2 ст. 12 вищезазначеного
закону громадянин набуває права
власності на доходи від участі в
суспільному виробництві,
індивідуальної праці, підприємницької
діяльності, вкладення коштів у
кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

15.06.1998р. Актом державної технічної
комісії про приймання в експлуатацію
закінченого будівництвом об»єкту,
затвердженим Наказом Інспекції про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об»єкту, затвердженим
Наказом Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
від 16.06.1998р. був прийнятий в
експлуатацію об»єкт нерухомості
(кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1»), розташований
за адресою АДРЕСА_1.

На підставі наведеного, колегія
приходить до висновку про те, що з
моменту прийняття об»єкту нерухомості
в експлуатацію, тобто з 16.06.1998р. в силу
вимог ч.2 ст. 432 ЦК УРСР, ч.5 ст. 7 Закону
України «Про інвестиційну діяльність»,
ст.ст. 31, 32 Закону України «Про
власність» у позивача та
Севастопольської міської ради виникла
спільна власність на об»єкт
нерухомості (кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1») як
створене в результаті спільної
діяльності майно (результат
інвестицій) з встановленням часток.

Згідно звіту про незалежну оцінку
майнових будівель та споруд кафе-бара
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованих за
адресою: АДРЕСА_1 ринкова вартість
об»єкта оцінки на 26.07.2013р. складає 3 100
972, 00 грн.

При цьому вартість самої будівлі та
споруди кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» 1 023 187,
00 грн. що складає 33% загальної вартості
об»єкту оцінки.

Вартість права використання земельної
ділянки площею 966, 0 кв.м. - 2 077 785, 00 грн.,
що складає 67 % загальної вартості
об»єкту оцінки.

Таким чином, доля позивача в загальному
майні (кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1») складає
1/3 частки від загального майна, а частка
Севастопольської міської Ради
відповідно складає 2/3 частки від
загального майна.

Таким чином, право власності у позивача
на долю у загальному з відповідачем
майні виникло в силу вимог Закону, який
на момент створення нерухомого майна
(1998) не пов»язував виникнення права
власності на зазначене майно з його
реєстрацією.

Крім того, відповідно до вимог ст. 105 ЦК
УРСР громадянин, який збудував будинок
чи частину його (прибудова) без
встановленого дозволу, або без належно
затвердженого проекту, або з грубим
порушенням основних будівельних норм і
правил, не вправі розпоряджатися цим
будинком чи прибудовою (продавати,
дарувати, здавати в найом тощо). За
позовом виконавчого комітету районної,
міської Ради депутатів трудящих ся
такий будинок чи прибудова до нього
можуть бути безоплатно вилучення судом
в зараховані до фонду місцевої Ради
депутатів трудящих або за рішенням
виконавчого комітету районної, міської
Ради депутатів трудящих знесені самим
громадянином, який здійснив самовільне
будівництво, або за його рахунок.

Як вбачається з матеріалів справи,
об»єкт нерухомості кафе-бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1» розташований за адресою:
АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію
Актом державної технічної комісії про
приймання в експлуатацію закінченого
будівництвом об»єкту 15.06.1998р., який був
затверджений Наказом Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю Севастополя 16.06.1998р. № 156.

Згідно п.2 Постанови Кабінету Міністрів
України від 05.08.1992р. № 449 «Про порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об»єктів, не включених в
державне замовлення встановлюється
Урядом АР Крим, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями за погодженням з
Державним комітетом по справам
містобудування та архітектури.

Із змісту Наказу інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю
(ДАБК) № 156 від 16.06.1998р. вбачається, що
затверджуючи Акт державної технічної
комісії по прийманню закінченого
будівництвом об»єкта, інспекція
керується Положенням «Про порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об»єктів, не включених до
державного замовлення по
м.Севастополю, затвердженого
Розпорядженням Севастопольської
міської державної адміністрації від
17.06.1997р.

Із змісту п.2 Положення про державний
архітектурно-будівельний контроль,
затверджений Постановою Кабінетом
Міністрів України від 25.03.1993р. № 225 (далі
по тексту Положення про ДАБК)
вбачається, що Державний
архітектурно-будівельний контроль
здійснюють у тому числі інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у складі органів
містобудування та архітектури АР Крим,
областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно п.3 Положення про ДАБК інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю виконує наступні основні
функції у тому числі 1) видача
забудовником дозволів на виконання
робіт по будівництву, реконструкції,
реставрації та капітального ремонту,
реєстрацію об»єктів, на яких
виконуються зазначені роботи в
порядку, встановленому
Держкоммістобудування; 2) участь у
встановленому порядку у роботі комісії
по прийняттю в експлуатацію закінчених
будівництвом об»єктів.

Одночасно п.1 Положення про ДАБК
встановлено, що під державним
архітектурним контролем розуміється
сукупність організаційно-технічних і
правових заходів, спрямованих на
забезпечення дотримання
законодавства, державних стандартів,
норм і правил, архітектурних вимог і
технічних умов, а також положень
затвердженої містобудівної
документації та проектів конкретних
об'єктів (далі - затверджені проектні
рішення), місцевих правил забудови
населених пунктів усіма суб'єктами
містобудівної діяльності незалежно
від форм власності під час забудови
територій і населених пунктів,
розміщення, будівництва,
реконструкції, капітального ремонту
об'єктів житлово-цивільного,
виробничого та іншого призначення,
реставрації архітектурних пам'яток,
створення інженерної та транспортної
інфраструктури, виробництва
будівельних матеріалів, виробів і
конструкцій.

Таким чином, виходячи з обставин
справи, а також вказаних
нормативно-правових актів, вбачається,
що інспекція ДАБК в м. Севастополі
затверджуючи своїм Наказом від 16.06.1998р.
Акт про прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об»єкта
(кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1») діяла в
рамках наданих їй повноважень, при
цьому реалізовуючи функції по
здійсненню Державного архітектурного
контролю, якими вона наділена, у тому
числі шляхом: надання забудовнику
дозволу на виконання робіт по
будівництву об»єкта; контроль за
здійсненням зі сторони забудовника
вимог діючого законодавства, державних
стандартів, норм та правил,
архітектурних вимог та умов, положень
затвердженої містобудівної
документації проекту споруджуваного
об»єкту нерухомості; участь у роботі
державної технічної комісії по
прийманню в експлуатацію закінченого
будівництвом об»єкту.

Із змісту самого Акту державної
технічної комісії про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об»єкту від 15.06.1998р. вбачається, що всі
члени комісії поставили свої підписи
та завірили їх печатками організацій,
які вони представляють. Тим самим
підтверджуючи не тільки свою участь в
прийнятті об»єкту нерухомості в
експлуатацію, але і відповідність
прийнятого об»єкту вимогам діючого
законодавства в тій частині, в які вони
є спеціалістами та уповноважені
здійснювати контроль.

На підставі вищевикладеного колегія
приходить до висновку про те, що норми
ст. 105 ЦК УРСР у даному випадку не
застосовуються, оскільки зазначений
об»єкт не може вважатись самовільним
будівництвом.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, Державне комунальне
підприємство "Севастопольський
комбінат благоустрою" на момент
укладення з Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 Договору про
спільну діяльність, було
землекористувачем земельної ділянки
загальною площею 10,35 га на підставі
державного Акту на право постійного
користування від 18.09.2000р., який був
виданий у відповідності до Рішення
Виконавчого комітету Севастопольської
міської ради д/т від 19.09.1967р. № 503 «Про
відведення земельної ділянки під
будівництво».

Із змісту Акту про постійного
користування від 18.09.2000 вбачається, що
зазначена земельна ділянка надана для
обслуговування будівель, споруд на
території пляжу «Омега» в районі бухти
Кругла з віднесенням зазначених земель
до категорії земель населених пунктів,
наданих для рекреаційного призначення.

Згідно архівної виписки № 97 від
16.02.2010р. з рішення виконавчого комітету
Севастопольської міської ради від
19.09.1967р. №503 «Про відведення земельних
ділянок під будівництво», вбачається,
що виконком Севастопольської міської
ради вирішив, у тому числі: п.3 відвести
комбінату комунальних підприємств
земельну ділянку площею 10,35 га,
розташовану на південному березі бухти
Кругла під будівництво та благоустрій
пляжу.

Із змісту розпорядження
Севастопольської міської державної
адміністрації від 26.06.1998р. № 1129-р «Про
усунення порушень земельного,
містобудівного та природоохоронного
законодавств при експлуатації міських
пляжів» вбачається, в тому числі:
підтверджено право землевпорядкування
ДКП «Севастопольський комбінат
благоустрою», яке виникло на підставі
Рішення Виконкому Севастопольської
міської ради № 503 від 19.09.1967р.

ДКП «Севастопольський комбінат
благоустрою» зобов»язаний до 01.07.1998р.
укласти за погодженням з районними
державними адміністраціями договори
про довгострокову спільну діяльність з
юридичними особами та суб»єктами
підприємницької діяльності по
використанню територій міських пляжів,
передбачаючи участь у розробці
проектної документації по
впорядкуванню, реконструкції та
комплексної забудови пляжних
територій, експлуатації інженерної
інфраструктури та обслуговування
відпочиваючих, благоустрою та
утримання території у відповідності з
природоохоронними, санітарними
нормами та правилами.

Відповідно до ст. 74 Земельного кодексу
України в редакції від 18.12.1990р. до
земель рекреаційного призначення
відносяться землі, визначені для
організованого масового відпочинку і
туризму населення: земельні ділянки,
зайняті територіями будинків
відпочинку, пансіонатів, кемпінгів,
туристичних баз, стаціонарних та пала
точних туристично-оздоровчих лагерів,
будинків рибалок та мисливців, дитячих
туристичних станцій, парків, зелених
зон навколо міст та інших населених
пунктів.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища» в редакції Закону від
05.03.1998р. встановлено, що на території
рекреаційних зон забороняється:

а) господарська та інша діяльність, яка
негативно впливає на навколишнє
природне середовище або може заважати
використанню за їх цільовим
призначенням.

б) зміни природного ландшафту та
проведення інших дій, які протирічать
використанню цих зон їх цільовому
призначенню.

Виходячи з вищенаведених обставин,
враховуючи вимоги земельного
законодавства, яке діяло на момент
укладення угоди, вбачається, що
земельна ділянка була надана в
постійне користування ДКП
«Севастопольський комбінат
благоустрою» з метою будівництва та
благоустрою пляжу «Омега», що випливає
з Рішення Виконкому Севастопольської
міської Ради від 19.09.1967 № 503 та
державного Акту постійного
використання від 18.09.2000р.

Враховуючи, що надана земельна ділянка
була віднесена до земель рекреаційного
призначення, відповідно, ті, що
будуються та споруджені на зазначеній
земельній ділянці будівлі та
спорудження, повинні відповідати
цільовому призначенню земельної
ділянки, а саме використовуватись для
організованого масового відпочинку та
туризму населення ( ст. 74 Земельного
кодексу України).

Як вбачається з обставин справи,
кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» був побудований
та прийнятий в експлуатацію відповідно
до практичної реалізації ДКП
«Севастопольський комбінат
благоустрою» та ФОП ОСОБА_5, Договору
про сумісну діяльність від 12.03.1998р. та
повністю відповідає цільовому
призначенню ДКП «Севастопольський
комбінат благоустрою», тобто з метою
організації масового відпочинку
населення як об»єкт загального
харчування.

В матеріалах справи відсутні будь-які
факти негативного впливу на навколишнє
природного середовища або факти, які
свідчили про вчинення перешкод у
використанні зазначеної земельної
ділянки не за цільовим призначенням к
результаті господарської діяльності
вищезазначеного об»єкту.

Таким чином, вбачається, що збудований
в результаті спільної діяльності
об»єкт нерухомості кафе-бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою
АДРЕСА_1, був збудований на земельній
ділянці наданій безпосередньо для
цільового використання відповідним
органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом; таке право
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено,
що кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення цивільного права є
результатом протиправних дій
порушника, внаслідок чого воно зазнало
зменшення або ліквідації, що позбавляє
його носія можливості здійснити,
реалізувати це право повністю або
частково.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено,
що кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі вищевикладеного, колегія
приходить до висновку про те, що
позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання
право власності на 1/3 частки в
спільному нерухомому майні: кафе-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 449,1
кв.м., розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Колегія зазначає, що місцевим судом
помилково не було прийнято до уваги в
якості письмового доказу
Розпорядження Севастопольської
міської державної адміністрації № 1129-р
від 26.06.1998 «По усунення порушення
земельного, містобудівного та
природоохоронного законодавства при
експлуатації міських пляжів» є
належним доказом підтверджуючим
наявність рішення повноважного органу
на надання земельної ділянки, оскільки
зазначене розпорядження має похідний
характер від правовстановлюючого
документу, а саме Рішення виконавчого
комітету Севастопольської міської
ради від 19.09.1967р. № 503 «Про надання
земельної ділянки під будівництво та
благоустрою пляжу».

Крім того, місцевий суд дійшов висновку
про невідповідність об»єкта,
прийнятого в експлуатацію і об»єкта у
відношенні якого позивач просить
визнати право власності на частку в
спільному майні. Зазначений висновок
суду ґрунтується на умовах договору
про спільну діяльність, згідно яких ДКП
«Севастопольський комбінат
благоустрою» взяв на себе обов»язок
надати відповідно до п.2.1 Договору 290
кв.м. земельної ділянки, а по факту
(згідно зовнішнім обмірам) загальна
площа використовуємої земельної
ділянки складає 699, 0 кв.м., у тому числі
під спірним об»єктом нерухомості - 449,1
кв.м.

Відповідно до п.2.1. Договору про спільну
діяльність було передбачено надання у
використання земельної ділянки у
розмірі 290 кв.м., одночасно відповідно
до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про
підприємства в Україні» (який діяв на
момент виникнення спірних
правовідносин), відносини підприємства
з іншими підприємствами, організаціями
і громадянами у всіх сферах
господарської діяльності здійснюється
на основі договорів. Підприємства
вільні у виборі предмета договору,
визначенні зобов»язань, будь-яких
інших умов господарських
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України.

Договір про спільну діяльність був
укладений у письмовій формі та з
моменту укладення набрав чинності ( має
вид консенсуального договору). Всі
права та обов»язки визначені на
майбутнє. Однак, при реалізації прав та
обов»язків за укладеним договором
сторони по взаємній згоді змінили
деякі його умови, а саме загальну площу
земельної ділянки, право використання
на якій використано у спільній
діяльності, а площа земельної ділянки
була збільшена з 290, 0 кв.м. до 699, 0 кв.м.

Між учасниками договору про спільну
діяльність в різні періоди з 2003-2006р.
після прийняття спірного об»єкта
нерухомості в експлуатацію (1998р.) були
укладені договори про пайову участь на
утримання пляжів міста, предметом яких
було пайова участь сторін у
фінансуванні утримання пляжу «Омега» і
організації відпочинку, дозвілля в
торгового обслуговування громадян на
вказаному пляжі через торгівельну
точку - бар «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно п. 2.1.1. договорів про пайову
участь по утриманню пляжів міста
зазначена площа земельної ділянки, яка
буде використовуватись сторонами у
спільній діяльності. При цьому в різних
договорах площа зазначеної земельної
ділянки відрізняється від 393, 0 кв.м. до
433, 0 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП
ОСОБА_5 зазначає, що виконував
зазначені угоди, сплачував свою долю у
фінансуванні утримання пляжу «Омега»
на користь ДКП «Севастопольский
комбінат благоустрою», що
підтверджується первинними
фінансовими документами (квитанції до
прибуткових касових ордерів). В свою
чергу, ДКП «Севастопольский комбінат
благоустрою» приймав зазначені
платежі, що свідчить про волевиявлення
сторін у відношенні зміни змісту п.2.1.
Договору про спільну діяльність в
частині збільшення площі земельної
ділянки для використання у спільній
діяльності.

Таким чином, зміна площі земельної
ділянки для будівництва та
експлуатації кафе-бара «ІНФОРМАЦІЯ_1»
було здійснено учасниками договору про
спільну діяльність за згодою сторін та
повністю відповідає договірним
зобов»язанням учасників, які
випливають з договору про спільну
діяльність та не протирічать
цивільному законодавству України

Не відповідає фактичним обставинам
справи висновки місцевого суду про те,
що позивач просить суд визнати право
власності на інший об»єкт нерухомості,
а не на об»єкт нерухомості, прийнятий в
експлуатацію згідно Акту державної
комісії про приймання закінченого
будівництвом об»єкта до експлуатації
15.06.1998р. Зазначений об»єкт нерухомості,
бар-кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», відноситься до
нерухомих речей (ч.1 ст.181 ЦК України).
Зазначений об»єкт нерухомості
наділений тільки йому притаманними
індивідуальними ознаками, які
відрізняють цей об»єкт нерухомості від
інших однорідних речей (ч.1 ст.184 ЦК
України).

Місцевий суд у мотивувальній частині
рішення зазначив, що об»єкт, наданий
технічній комісії для прийняття в
експлуатацію, складається з
вбудованого приміщення - кафе-бара
площею 40 кв.м. та навісу площею 450 кв.м., в
той же час позовні вимоги ФОП ОСОБА_5
про визнання право власності на 1/3
частини в спільному майні торкаються
нерухомого майна площею 449,1 кв.м., в тому
числі кафе-бару площею 294,3 кв.м.
відповідно до зовнішніх обмірів.
Зазначені обставини суд встановив на
підставі копії Акта державної
технічної комісії про приймання
закінченого об»єкта від 15.06.1998р., а
також наданих суду документів
технічної інвентаризації: експлікації
внутрішніх площ (копія) від 02.07.2005р.,
журналу зовнішніх обмірів (копія) від
02.05.2007р., копії плану, звідного
оціночного акту по домоволодінню
(копія) від 2005р.

При співставленні розмірів об»єкта
нерухомості вбачається, що загальна
площа об»єкта, що приймається, складає
490, 0 кв.м. (40кв.м. + 450 кв.м.) при цьому точні
обміри вказаного об»єкта КП БТІ не
проводились. У 2005 році при здійсненні
на місці обмірів об»єкта нерухомості
техніком БТІ Були визначені точні
зовнішні та внутрішні розміри даного
об»єкту (кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1»), а
місцевим судом було відмовлено
позивачу у призначенні судової
будівельно-технічної експертизи.

Посилання місцевого господарського
суду на рішення Господарського суду
м.Севастополя № 5020-5/619-9/373-12/251 від
24.07.2012р. в частині встановлення тієї
обставини, що спірне нерухоме майно
(кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1») є самовільним
будівництвом протирічить вимогам
процесуального права, а саме ст. 35 ГПК
України, виходячи з наступного.

Позивачем у справі № 5020-5/619-9/373-12/251 є
Фізична особа-підприємець ОСОБА_7,
відповідачем Фізична
особа-підприємець ОСОБА_5, а
Севастопольська міська рада залучена
до участі у справі в якості третьої
особи без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача.

Згідно ч.2 ст. 35 ГПК України та склад
сторін по даній справі, обставини
встановлені судом в рішенні
Господарського суду м.Севастополь у
справі № 5020-5/619-9/373-12/251 від 24.07.2012р. не
можуть бути використані судом під час
розгляду даного спору у зв»язку з
відмінністю сторін, які брали участь у
справі.

Крім того, в розумінні ст. 35 ГПК України
від доведення звільняються тільки
обставини, встановлені судом. До
обставин, які підлягають доведенню у
судовому процесі відносяться юридичні
факти, які тягнуть за собою юридичні
наслідки сторін. Під фактами розуміють
дії та події.

За висновком місцевого суду рішенням
Господарського суду м. Севастополь у
справі № 5020-5/619-9/373-12/251 від 24.07.2012р.
встановлено як юридичний факт, що
спірний об»єкт нерухомості кафе-бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1» є самочинним
будівництвом. Зазначений висновок є
безпідставним, оскільки за своєю
природою зазначений вираз є висновком,
який ґрунтується на встановлених в
судовому засіданні фактів, оскікльи у
даному спорі судом не розглядався акт
введення об»єкту в експлуатацію. Таким
чином, місцевий суд посилаючись у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення на висновки іншого рішення
господарського суду як однієї з
підстав для відмови позивачу у
задоволенні позову, порушив вимоги ст.
34, 35, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія
приходить до висновку про те, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення
про відмову у задоволенні позову в
повній мірі не врахував норми
матеріального права і, належним чином
не встановив всі обставини справи,
дійшов невірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову про визнання права власності на
майно.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Згідно ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи вищевикладені обставини,
колегія приходить до висновку, що
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню, як таке, що не відповідає
вимогам чинного законодавства, а
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, суд,
-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення
Господарського суду м.Києва від
20.11.2013р. у справі № 910/15570/13
задовольнити.

Рішення Господарського суду м.Києва
від 20.11.2013р. по справі № 910/15570/13
скасувати.

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати за Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, код платника НОМЕР_1)
право власності на 1/3 частки в
спільному нерухомому майні: кафе-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею 449,1 кв.м.,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з Севастопольської міської
ради (99008, АР Крим, м.Севастополь, вул.
Леніна,3 ) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, код
платника НОМЕР_1) витрати по сплаті
судового збору за подання позовної
заяви у розмірі 20 463,75 грн. та
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги у розмірі 10
232,00 грн.

Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському
суду м.Києва.

Матеріали справи № 910/15570/13 повернути
до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх