ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2014 р.
Справа № 926/1119/13

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

Головуючого - судді:
Данко Л.С.,

Суддів:
Давид Л.Л.

Юрченко Я.О.

При секретарі судового засідання:
Кіт М.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали за апеляційною
скаргою Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи (Приватного
підприємця) ОСОБА_2 від 08.01.2014 р. (вх. №
01-05/331/14 від 20.01.2014 р.),

на рішення господарського суду
Чернівецької області від 26 грудня 2013
року

у справі № 926/1119/13 (суддя С.М.Гушилик),

порушеній за позовом

Позивача: Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи (Приватного
підприємця) ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний № НОМЕР_1),

Третя особа без самостійних вимог на
стороні позивача: Суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа (Приватний підприємець) ОСОБА_3
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний № НОМЕР_2),

До відповідача-1: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи (Приватного підприємця) ОСОБА_4
(АДРЕСА_3, ідентифікаційний № НОМЕР_3),

До відповідача-2: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи (Приватного підприємця) ОСОБА_5
(АДРЕСА_4, ідентифікаційний № НОМЕР_4),

Про: 1) визнання ОСОБА_5 такою, що
неналежно виконувала обов'язки
орендаря за Договором оренди в період з
31.08.2009 року по 05.10.2010 року; 2) визнання
Договору оренди ізольованого нежилого
приміщення - магазину 6-1, площею 14,10
кв.м., яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5 від 31.08.2009 року,
укладеного між Суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_5 та Приватним підприємцем
ОСОБА_4 - фіктивним; 3) визнання Договору
оренди ізольованого нежилого
приміщення - магазину 6-1, площею 14,10
кв.м., яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5 від 31.08.2009 року ,
укладеного між Суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_5 та Приватним підприємцем
ОСОБА_4 - недійсним та покладення
судових витрат на відповідачів.

За участю представників сторін:

Від апелянта/позивача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7
- п/ки за довіреністю від 05.09.2013 р.
нотаріально посвідчена приватним
нотаріусом Вижницького нотаріального
округу Чернівецької області ОСОБА_8,
зареєстрована в реєстрі за № 950 (а.с. 76,
78)

Від третьої особи: не прибув,

Від відповідача-1: не прибув,

Від відповідача-2: не прибув.

Представникам, які прибули в дане
судове засідання, роз'яснено права та
обов'язки сторін визначених у статтях
20, 22, 27 та 28 ГПК України. Заяв та
клопотань про відвід складу суду та/або
котрогось із суддів не заявлено та не
поступало.

За клопотанням представників, які
прибули у судове засідання,
проводиться повна фіксація судового
процесу технічними засобами.

Відповідно до протоколу розподілу
справ КП «Документообіг господарських
судів» від 20.01.2014 р., дану справу
передано на розгляд судді - доповідачу:
Данко Л.С.

Розпорядженням В.о. голови Львівського
апеляційного господарського суду від
21.01.2014 р. у склад колегії для розгляду
справи № 926/1119/13 введено суддів Давид
Л.Л. та Юрченко Я.О. (том І, а.с. 178).

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 р.
апеляційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2
прийнято до провадження та судовий
розгляд призначено на 05.02.2014 року (том І,
а.с. 179-180), про що сторони були належним
чином, під розписку, повідомлені:
апелянт/позивач - 28 січня 2014 р.
рекомендованою поштою № 79 6 (том
І, а.с. 181), третя особа без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: 24 січня 2014 р. рекомендованою
поштою № 79 6 (том І, а.с. 183),
відповідач-1: 29 січня 2014 р.
рекомендованою поштою № 79 4 (том
І, а.с. 182) та відповідач-2: 24 січня 2014 р.
рекомендованою поштою № 798 (том І,
а.с. 184).

З підстав зазначених в ухвалі
Львівського апеляційного
господарського суду від 05.02.2014 р. (за
клопотанням апелянта/позивача від 03.02.14
р. (вх. № 01-04/62/14 та вх. № 01-04/68 від
04.02.14)(том ІІ, а.с. 1, 3) розгляд справи
відкладено на 26.02.2014 р., про що сторони
були повідомлені у встановленому
Інструкцією з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом ВГС України від
10.12.2002 року № 75 (з подальшими змінами)
порядку (том ІІ, а.с. 8/зворот).

З підстав зазначених в ухвалі
Львівського апеляційного
господарського суду від 26.02.2014 р.
розгляд справи було відкладено на
12.03.2014 р., про що сторони були
повідомлені у встановленому
Інструкцією з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом ВГС України від
10.12.2002 року № 75 (з подальшими змінами)
порядку (том ІІ, а.с. 51/зворот).

Представники апелянта/позивача в
судове засідання прибули, у судових
засіданнях надали пояснення
аналогічні викладеним у апеляційній
скарзі, просять скасувати рішення
господарського суду Чернівецької
області від 26.12.2013 року у справі №
926/1119/13 та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги позивача
повністю та визнати ОСОБА_5 такою, що
неналежно виконувала обов'язки
орендаря за Договором оренди в період з
31.08.2009 року по 05.10.2010 року; визнати
Договір оренди ізольованого нежилого
приміщення - магазину 6-1, площею 14,10
кв.м., яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5 від 31.08.2009 року,
укладеного між СПД-ФО ОСОБА_5 та СПД-ФО
ОСОБА_4 - фіктивним; визнати Договір
оренди ізольованого нежилого
приміщення - магазину 6-1, площею 14,10
кв.м., яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5 від 31.08.2009 року,
укладеного між СПД-ФО ОСОБА_5 та ПП
ОСОБА_4 - недійсним. Судові витрати
покласти на відповідачів.

Третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:
Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_3, повторно,
повноважного представника у судове
засідання не направив, був належним
чином повідомлений про день, час та
місце розгляду справи (том І, а.с. 183),
через канцелярію суду 26.02.2014 р. за вх. №
01-04/1147/14 подав Відзив на апеляційну
скаргу (том ІІ, а.с. 12), копію
НОМЕР_11оцтва про державну реєстрацію
Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою серії НОМЕР_10 (том ІІ,
а.с. 13). У відзиві СПД-ФО ОСОБА_3 зазначив,
що його пояснення відображені у
рішенні господарського суду від 26.12.2013
року у справі № 926/1119/13 - невірно, так як
він такого не говорив, зазначив, що
05.10.2010р. придбав у ОСОБА_4 приміщення
магазину площею 14,10 кв.м. і земельну
ділянку, за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5, що
поНОМЕР_11чено договорами за реєстровим
№ 8477 та № 8479, яке і відчужив ОСОБА_2,
приміщення площею 28,20 кв.м., за адресою
АДРЕСА_5 не придбавав, пояснює, що
продавець гарантував, що прав третіх
осіб на це приміщення та землю ніхто не
має, вказує, що такі твердження
продавця заНОМЕР_12чив нотаріус ОСОБА_10
у пункті № 7 нотаріально
заНОМЕР_11ченого договору, що «після
передачі майна продавець ОСОБА_4
попросив дозволу ще деякий час
користуватись цим приміщенням». Як
зазначає третя особа без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача у своєму відзиві, він
«дозволив виключно ОСОБА_4
користуватись своїм приміщенням в
особистих цілях без здійснення
підприємницької діяльності на протязі
часу поки я був власником приміщення і
землі», стверджує, що ніяких робіт по
переобладнанню приміщення ні він, ні
ніхто інший не здійснював, що ніяких
орендарів в приміщенні не було, ніяких
договорів оренди ОСОБА_3, як власник, не
укладав, пояснює, що в приміщенні були
відсутні газ, вода, водовідведення
(каналізація), опалення, договорів з
електропостачальною організацією,
ЖРЕПОМ ним не укладалися, за які
комунальні послуги сплачував ОСОБА_4
йому невідомо, зазначає, що відповідача
ОСОБА_5, вперше, побачив в суді через
шість місяців після того, як продав
приміщення магазину площею 14,10 кв.м. і
землю за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5
покупцю ОСОБА_2 Просить апеляційну
скаргу задовольнити.

Відповідач-1: Суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_4,
повторно, повноважного представника у
судове засідання не направив, був
належним чином повідомлений про день,
час та місце розгляду справи (том І, а.с.
182), ухвали Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.14 р. по
справі № 926/1119/13 не виконав, про причини
неприбуття - не повідомив.

Відповідач-2: Суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_5,
повторно, повноважного представника у
судове засідання не направив, був
належним чином повідомлений про день,
час та місце розгляду справи (том І, а.с.
184), ухвали Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.14 р. по
справі № 926/1119/13 не виконав, про причини
неприбуття - не повідомив, через
канцелярію суду 24.02.2014 р. за вх. №
01-04/1084/14 надіслав Відзив на апеляційну
скаргу (том ІІ, а.с. 9), другий примірник
апеляційної скарги (том ІІ, а.с. 10), 11.03.2014
р. за вх. № 01-04/1410/14 надіслав Доповнення
до відзиву, копію НОМЕР_11оцтва про
державну реєстрацію Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_5 серії НОМЕР_6, копію
НОМЕР_11оцтва платника ПДВ НОМЕР_7, копію
апеляційної скарги на рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці та другий примірник
Доповнення до відзиву (том ІІ, а.с.53-60),
просить рішення місцевого
господарського суду залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що сторін (відповідача-1,
відповідача-2 та третю особу без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача) не було позбавлено
конституційного права на захист
охоронюваних законом інтересів, а
також, що сторони своєчасно та належним
чином були повідомлені про час та місце
розгляду справи, а саме: апелянт: 28.01.2014
р. рекомендованою поштою (том І,а.с. 181),
третя особа: 24.01.2014 р. рекомендованою
поштою (том І,а.с. 183), відповідач-1: 29.01.2014
р. рекомендованою поштою (том І,а.с. 182)
та відповідач-2: 24.01.2014 р. рекомендованою
поштою (том І,а.с. 184) та, повторно, у
порядку визначеному Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, затвердженої наказом ВГС
України від 10.12.2002 року № 75 (з
подальшими змінами) порядку, що
підтверджується ухвалами суду про
відкладення розгляду справи (том ІІ,а.с.
8/зворот, 51/зворот) і невиконання ними
вимог ухвали Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 р. у
даній справі не може слугувати
підставою для чергового відкладення
розгляду справи.

З огляду на наведене, судова колегія
дійшла висновку про можливість
розгляду скарги за наявними у справі №
926/1119/13 матеріалами відповідно до ст. 75
ГПК України та не вбачає підстав для
чергового відкладення розгляду
апеляційної скарги по справі № 926/1119/13,
виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України,
про прийняття апеляційної скарги до
провадження господарський суд
виносить ухвалу, в якій повідомляється
про час і місце розгляду скарги.
Питання про прийняття апеляційної
скарги до провадження або відмову у
прийнятті до провадження апеляційний
господарський суд вирішує не пізніше
трьох днів з дня надходження
апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України
визначено, що апеляційна скарга на
рішення місцевого господарського суду
розглядається у двомісячний строк з
дня постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження.

Як вбачається з матеріалів справи,
розгляд справи, неодноразово, було
відкладено з підстав зазначених в
ухвалах суду від 05.02.2014 р. та від 26.02.2014 р.
(том ІІ, а.с. 7-8, 50-51).

Ухвалами Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.14 р., від
05.02.14 р. та від 26.02.14р. явка представників
сторін, крім подання оригіналів
доказів, обов'язковою не визнавалась.

Крім того, нормами чинного
законодавства України не обмежено коло
осіб, які можуть представляти особу в
судовому процесі. Тому неможливість
одного з представників відповідача-1,
відповідача-2 та третьої особи бути
присутнім у судовому засіданні не
перешкоджає реалізації права учасника
можливості скористатися правами ст. 28
ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 3.9.2.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 передбачено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК
України, відкладення розгляду справи є
правом та прерогативою суду, основною
умовою для якого є не відсутність у
судовому засіданні представників
сторін, а неможливість вирішення спору
у відповідному судовому засіданні
(правова позиція викладена у постанові
Вищого господарського суду України від
15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК
України, апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши
матеріали справи та наявні в ній
докази, перевіривши правильність
застосування матеріального та
процесуального законодавства, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 від 08.01.2014 р. (вх. № 01-05/331/14
від 20.01.2014 р.) підлягає до задоволення
частково, виходячи з наступного.

Як встановлено колегією суддів,
рішенням господарського суду
Чернівецької області від 26.12.2013 р. по
справі № 926/1119/13 (суддя С.М.Гушилик) у
задоволенні позову відмовлено (том І,
а.с. 168-171).

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Чернівецької
області від 26.12.2013 р. у справі № 926/1119/13,
апелянт/позивач (СПД-ФО ОСОБА_2)
звернувся до Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, просить рішення суду першої
інстанції від 26.12.2013 р. у справі № 926/1119/13
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги повністю
(том І, а.с. 185-195).

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
місцевим господарським судом при
прийнятті рішення про відмову у
задоволенні позову неповно з'ясовано
обставини, що мають істотне значення
для справи, з невідповідністю
висновків суду обставинам справи,
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими та таке, що постановлене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
місцевий господарський суд, у судових
засіданнях не досліджував та не
оглядав оригіналів документів,
зокрема, договору оренди приміщення
від 31.08.2009 р., укладеного між ПП ОСОБА_5
та ПП ОСОБА_4, актів прийому-передачі,
актів звірки від 04.10.2010р., від 01.10.2011 р.,
розписки від 19.10.2011 р., які є різними, тим
більше, що на одних є печатки сторін, на
інших - печатки відсутні, відтак
висновки суду, з покликанням на вказані
документи, як на доведеність обставин у
справі, вважає помилковими.

Зокрема, апелянт посилається на те, що
висновок суду про те, що дане
приміщення Відповідачка передала в
суборенду ПП «Нетсервіс» строком до
01.01.2012 року, що підтверджено копією
договору від 01.09.2009 року, актами
прийому-передачі від 01.09.2009 року і від
31.12.11 року, додатковою угодою від 31.08.2010
року та актом про надані послуги від
31.12.2011 року - не відповідає дійсності,
оскільки у зазначеному договорі
об'єктом оренди виступає приміщення -
магазин 6-1, площею 28,20 кв.м., знаходиться,
відповідно до умов договору, за
адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_8 та
АДРЕСА_5/НОМЕР_5, стверджує, що зазначена
обставина спростовується примірником
договору оренди приміщення від 01.09.2009
р., наданого Службою у справах дітей
Чернівецької міської ради з матеріалів
цивільної справи, який відрізняється
від копії договору наданого ФОП ОСОБА_5
господарському суду, і, предметом
вказаного договору є приміщення площею
28,20 кв.м., яке знаходиться, відповідно до
умов договору, за адресою: АДРЕСА_5 (п. 2.1.
цього договору), що є, на думку апелянта,
суть різними договорами, як за площею
приміщення, так і за місцезнаходженням
об'єкта оренди, однак суд не врахував
вказаної обставини та не надав цьому
правової оцінки.

Разом з тим, апелянт наполягає, що за
договором страхування
відповідальності перед третіми
особами на випадок спричинення шкоди в
результаті пожежі № 14-177-24 1/11 від 12.10.11 р.
укладеного між ПАТ «Страхове
товариство «Гарантія» та ПП
«Нетсервіс», об'єктом страхування ПП
«Нетсервіс» є приміщення 28,20 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_5. Аналогічне викладене
у довідці Шевченківського РВУ МВС в
Чернівецькій області № 31/15135 від 06.10.2009
р. про режим роботи «Інтернет-клубу», та
стверджує, що об'єкт оренди за спірним
договором площею 14,10 кв.м., за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5, не має жодного
відношення до приміщення площею 28,20
кв.м., за адресою: АДРЕСА_5, яке не є
предметом спору у даній справі, при
цьому апелянт посилається на рішенням
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 23.06.2009 р. № 445/12,
висновок Чернівецького МКБТІ від 16.06.2009
року № 792, матеріали про проведення
інвентаризаційних робіт при видачі
витягів для відчуження приміщення
магазину по АДРЕСА_5/НОМЕР_5, площею 14, 10
кв.м.

Апелянт стверджує, що в матеріалах
справи відсутні судом, не
досліджувалися, належні та допустимі
докази про реальну передачу
відповідачем-1 приміщення, прийняття
приміщення відповідачкою-2, сплати нею
орендної плати за найм, комунальних
послуг, електроенергію, сплати
податків з прибутку від здачі майна в
оренду приміщення по АДРЕСА_5/НОМЕР_5,
площею 14, 10 кв.м. та вважає, що цей
правочин був здійснений сторонами не з
метою настання наслідків передбачених
цим правочином, є фіктивним.

Апелянт заперечує достовірність
пояснень СПД-ФО ОСОБА_3, які зазначені у
рішенні суду та спростовує їх
письмовим відзивом третьої особи на
апеляційну скаргу.

З огляду на зазначене в апеляційній
скарзі та документи, які до неї додані
та не були взяті місцевим судом до
уваги, апелянт вважає ПП. ОСОБА_5 такою,
що неналежно виконувала обов'язки
орендаря за Договором оренди в період з
31.08.2009 року по 05.10.2010 року, просить
визнати Договір оренди ізольованого
нежилого приміщення - магазину 6-1,
площею 14,10 кв.м., яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5 від 31.08.2009 року,
укладеного між СПД-ФО ОСОБА_5 та ПП
ОСОБА_4 - фіктивним та недійсним.

Колегією суддів встановлено, що
апелянт/позивач: ОСОБА_2 є суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою (Приватним підприємцем), дата
державної реєстрації: 26.11.1996 р. (зміна
НОМЕР_12оцтва: 21.05.2008р.), номер запису в
державному реєстрі: 0003690, місце
проживання приватного підприємця: п. і.
АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер:
НОМЕР_1, що підтверджується
НОМЕР_11оцтвом про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_9
(том І, а.с. 28).

Третя особа без самостійних вимог
на стороні позивача: ОСОБА_3 є суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою (Приватним підприємцем), дата
державної реєстрації: 18.03.2003 р., №
0005594, місце проживання: п. і.
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2, що підтверджується довідкою
виданою Інформаційно-ресурсним
центром, НОМЕР_11оцтвом про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
серії НОМЕР_10 (том І, а.с. 104-106, том ІІ, а.с.
13).

Відповідач-1: ОСОБА_4 є суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою (Приватним підприємцем), дата
державної реєстрації: 11.06.1999 р., номер
запису: 0012411, місце проживання
підприємця: п.і. АДРЕСА_3,
ідентифікаційний № НОМЕР_3, що
підтверджується довідкою виданою
Інформаційно-ресурсним центром, не
перебуває в процесі припинення (том І,
а.с. 102-103).

Відповідач-2: ОСОБА_5 є суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичною
особою (Приватним підприємцем), дата
державної реєстрації: 27.11.2002 р., місце
проживання підприємця: п. і. АДРЕСА_4,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_4, що
підтверджується НОМЕР_11оцтвом про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця серії НОМЕР_6 (том ІІ,
а.с. 54).

Відповідно до статті 51 ЦК України, до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Щодо тверджень апелянта/позивача про
не дослідження місцевим господарським
судом оригіналів документів, які
апелянт клопотав суд витребувати у
відповідачів (том І. а.с. 90), а також тих,
які судом витребовувалися у
відповідачів- 1 та 2, на які посилається
місцевий суд у судовому рішенні, як на
встановлені обставини, оскільки такі,
як стверджує апелянт, різняться між
собою, їх достовірність викликає
сумніви.

Перевіривши зазначені обставини,
колегія суддів встановила, що як
випливає із мотивувальної частини
судового рішення, яке оспорюється у
справі № 926/1119/13, місцевий
господарський суд встановив, що 31.08.2009
року між суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_5
(Орендар) та приватним підприємцем
ОСОБА_4 (Орендодавець) було укладено
договір оренди приміщення (далі -
Договір), згідно якого орендодавець
передає, а орендар бере у тимчасове
платне користування одне ізольоване
приміщення - магазин 6-1, площею 14,10 кв.м.,
який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5. Одночасно з
приміщенням орендарю надається право
користування земельною ділянкою, на
якій знаходиться приміщення (їх
будівля), а також право на вільне
користування земельною ділянкою, яка
прилягає до приміщень (їх будівлі) у
розмірі, необхідному для досягнення
мети оренди, зокрема для можливості
вільного доступу до приміщень,
паркування автотранспорту орендаря,
розташування об'єктів зовнішньої
реклами, облаштування фасаду, входів,
під'їздів до будівлі, в якій розміщено
приміщення (п.1.1 Договору)(а.с. 66-69), що
згідно із п. 3.1 Договору,
приймання-передача приміщення
здійснюється шляхом підписання акту
приймання-передачі не пізніше 01.09.2009р.
приміщення вважається переданим з
моменту підписання акту
прийому-передачі, що сторони Договору
узгодили, що даний договір діє з
моменту його підписання та до 01.08.2012
року (п.4.1 Договору), що згідно з п.4.2
Договору в разі належного виконання
своїх обов'язків за цим договором,
орендар після спливу строку цього
договору має переважне право перед
іншими особами на укладення договору
оренди на новий строк.

Місцевий суд встановив, що розмір
орендної плати сторони узгодили в п.5.1.1
Договору, а саме: розмір орендної плати
за приміщення, що орендується в цілому
встановлюється по домовленості сторін
у розмірі 100 грн. в місяць. Орендна плата
сплачується готівкою щоквартально (п.5.2
Договору), що пунктом 13.6 Договору
визначено, що протягом дії цього
Договору оренди орендодавець не може
розпоряджатись приміщенням. В разі
прийняття орендодавцем рішення про
продаж приміщення, зо закінчення
строку дії цього Договору, орендар має
першочергове право на його придбання
на умовах, не гірших що будуть
запропоновані для інших потенційних
покупців.

У мотивувальній частині рішення суд
встановив, що на умовах Договору
орендар передав орендодавцю
приміщення, що підтверджено актом
прийому-передачі від 31.08.2009 року (а.с.70),
оплата за приміщення проводилась, що
підтверджено актами звірки
розрахунків між сторонами від 04.10.2010р.,
від 01.10.2011р. та розпискою від 19.10.2011 року
(а.с.71-75).

З огляду на викладене, місцевий
господарський суд прийшов до висновку,
що «Вищезазначене приміщення згідно
договору оренди від 01.09.2009 року та
додаткової угоди від 31.08.2010 року
позивачка передала в суборенду ПП
«Нетсервіс» строком до 01 січня 2012 року,
що підтверджено копією договору від
01.09.2009р., актами прийому передачі від
01.09.2009р. і від 31.12.2011р., додатковою угодою
від 31.08.2010р. та актом про надані послуги
від 31.12.2011р. (а.с.138-143)».

При цьому, як вбачається з
матеріалів справи, а саме: п. 3 ухвали
місцевого суду від 31.10.2013 р. (том І, а.с. 1),
п.п. 7, 8, 9 резолютивної частини ухвали
місцевого господарського суду від
14.11.2013 р. про витребування у
відповідачів доказів у справу (том І,
а.с.95-96), п. 7 резолютивної частини
ухвали місцевого суду від 11.12.2013 р. (том
І, а.с. 125-127), місцевим господарським
судом у відповідачів: СПД- ФО ОСОБА_4 та
СПД-ФО ОСОБА_5, неодноразово,
витребовувалися оригінал договору
оренди від 31.08.2009 р., оригінал свідоцтва
про шлюб, укладений між відповідачами,
оригінал документів, що підтверджують
право власності обох відповідачів на
нежитлові приміщення, що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5 та підстави
їх (права власності) набуття, докази в
підтвердження, що оригінали договору
оренди приміщення від 31.08.2009 року
укладеного між приватним підприємцем
ОСОБА_5 та приватним підприємцем ОСОБА_4
знаходяться в матеріалах цивільної
справи № 2-1002/2012р., однак з тексту
(мотивувальної частини) рішення
господарського суду Чернівецької
області від 26.12.2013 р. у справі № 926/1119/13
не вбачається, що оригінали документів,
які вимагалися судом були надані
Відповідачами- 1 та 2, і, що вони були
предметом дослідження під час розгляду
справи місцевим господарським судом
(а.с. 169/зворот-170).

Колегія суддів апеляційного суду
констатує факт того, що відповідачами-1
та 2 документів, на яких ґрунтується
рішення місцевого суду подано не було,
в т.ч. на вимогу Львівського
апеляційного господарського суду (п. 4
резолютивної частини ухвали
Львівського апеляційного
господарського суду від 21.01.14 р. (том І,
а.с. 179 - 180). Слід зазначити, що
представники відповідачів-1 та 2 у
судові засідання не з'являлися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце розгляду даної справи. Не
долучалися витребовувані апеляційним
судом документи відповідачем-2 ні до
відзиву на апеляційну скаргу (том ІІ,
а.с. 9), ні до доповнення до відзиву на
апеляційну скаргу (том ІІ, а.с. 53).

Посилання відповідача-2 у
доповненні до відзиву на апеляційну
скаргу, що оригінали документів
знаходиться у справі № 22-ц-235 та були
досліджені та оцінені Шевченківським
районним судом м. Чернівці до уваги не
приймаються, оскільки відповідно до ст.
51 ЦПК України оригінали письмових
доказів, що є у справі, на прохання осіб,
які подали їх можна повернути після
того, як рішення набере законної сили.
Проте в справі залишається засвідчена
суддею копія письмового доказу.

В матеріалах справи наявні лише
копії документів, подані позивачем на
підтвердження їх різності, так як на
одних міститься печатка на інших ні,
однак місцевий господарський суд
такими доказами обгрунтовує судове
рішення по даній справі (том І, а.с. 66-67,
67/зворот, 68-69, 70, 71, 72, 73, 74, 75). Проти
достовірності фотокопій документів,
які надавалися відповідачем - 2 по
справі, заперечує апелянт/позивач, як у
суді першої інстанції, так і в суді
апеляційної інстанції. Крім того
подані відповідачем-2 документи,
належним чином не засвідчені (том І, а.с.
138 - 147).

Відповідно до статті 36 ГПК України в
господарський суд надаються оригінали
документів або належним чином завірені
їх копії. Копії документів мають бути
засвідчені згідно п. 5.27 Уніфікованої
системи організаційно-розпорядчої
документації (ДСТУ 4163-2003) відмітка про
засвідчення копії документа
складається зі слів «Згідно з
оригіналом», назви, особистого підпису
особи, яка засвідчує копію, її
ініціалів та прізвища, дати
засвідчення копії, засвідчуватись
повинна кожна сторінка документа з
відтиском печатки підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи. Вказана правова позиція
викладена у постанові Вищого
господарського суду України від 11.05.2006
року у справі № 05-5-41/194).

Якщо подані копії документів
викликають сумніви, господарський суд
має право витребувати оригінали цих
документів, що вчинив суд як першої, так
і другої інстанцій, однак такі докази
відповідачами 1 та 2 суду представлені
не були. Виходячи із того принципу, що
сторони вільні у наданні
господарському суду своїх доказів і
доведенні їх переконливості, а
господарські суди повинні враховувати
інститут допустимості засобів
доказування, згідно з якими обставини
справи, що відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, колегія суддів приходить
до висновку, що вказані документи не
можуть слугувати належними та
допустимими доказами у справі.

Разом з тим, як вбачається із
мотивувальної частини судового
рішення, суд не з'ясовував чи дійсно
відбулась передача приміщення і
проводились розрахунки за нього, а
обмежився твердженням Відповідачів
про те, що реальна передача приміщення
відбулась, оскільки є акт, складений
відповідно до умов договору.

При цьому, місцевий господарський суд
не звернув увагу на те, що копій
документів декілька, копій договорів
від 31.08.2009 р. два (том І, а.с. 66-67) та (том І,
а.с. 68-69), що орендна плата, відповідно до
Договору повинна вноситись
щоквартально (п. 5.2.), також повинні
оплачуватися комунальні платежі (п. 5.3.).

Слід зазначити, що до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються нормативно -
правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин - ст. 51
ЦК України. Розрахунки за участю
фізичних осіб, не пов'язані із
здійсненням підприємницької
діяльності, можуть провадитись у
готівковій або в безготівковій формі
за допомогою розрахункових документів
у електронному або паперовому вигляді.

Розрахунки між юридичними особами, а
також розрахунки за участю фізичних
осіб, пов'язані із здійсненням ними
підприємницької діяльності,
провадяться в безготівковій формі.
Розрахунки між цими особами можуть
провадитись також готівкою, якщо інше
не встановлено законом - ст. 1087 ЦК
України (наприклад прибутково-касові
ордери).

Такі докази в матеріалах справи
відсутні, місцевий господарський суд
вважав ці фотокопії і твердження
Відповідачів достатніми для
встановлення такого факту без
з'ясування зазначених обставин. В
матеріалах справи наявні фотокопії, як
договору оренди, про що зазначено вище
у цій постанові, так і актів прийому
-передачі, актів звірки, які надавались
в якості доказу - різні, на одних
міститься печатки на інших вони
відсутні, що не надає апеляційному
суду права стверджувати щодо їх
достовірності та відповідності
оригіналам.

Місцевий господарський суд не
звернув на це уваги, не надав в своєму
рішенні належної оцінки таким доказам,
не досліджував їх, обмежився
поясненнями Відповідачів з цього
приводу, що вони, мають право працювати
як з печаткою так і без.

Однак, як вбачається з матеріалів
даної справи, позивач наполягав під час
розгляду даної справи на встановленні
факту відповідності копій вказаних
документів їх оригіналу.

З моменту державної реєстрації
фізичної особи, як підприємця, обсяг
правосуб'єктності підприємця
визначається відповідно до ст. 51 ЦК
України, згідно із якою до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб. Отже, якщо підприємець вирішив
вести підприємницьку діяльність із
використанням печатки (це є його
правом), то з моменту виготовлення
печатки, підприємець зобов'язаний
використовувати печатку чітко із
вимогами чинного законодавства, а саме:
ст. 51 ЦК України, ст.8 ЦК України, ч.2. ст.207
ЦК України (за аналогією закону), ст.181
ГК України, які чітко визначають, що (ч.2.
ст. 207 ЦК України), правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою. Відповідно до статті 181 ГК
України, яка визначає загальний
порядок укладання господарських
договорів передбачено, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

В мотивувальній частині судового
рішення, яке оспорюється зазначено, що
дане приміщення Відповідачка передала
в суборенду ПП «Нетсервіс» строком до
01.01.2012 року, та посилається на те, що
зазначена обставина підтверджена
копією договору від 01.09.2009 року, актами
прийому-передачі від 01.09.2009 року і від
31.12.11 року, додатковою угодою від 31.08.2010
року та актом про надані послуги від
31.12.2011 року.

Колегією суддів встановлено, що
встановлені місцевим господарським
судом факти не відповідають дійсності
та спростовується наступним.

Відповідачі-1 та 2, в підтвердження
не фіктивності спірного договору
оренди та створення ілюзії реальності
своєї діяльності щодо цього договору,
тобто, що відповідач-2 дійсно
орендувала приміщення, безперешкодно
користувалась ним та передавала його в
суборенду, посилається на те, що нею 01
вересня 2009 року з ПП «Нетсервіс» було
укладено договір оренди приміщення,
згідно умов якого вона передає, а
орендар приймає в тимчасове платне
користування нежиле приміщення -
магазин 5-1, який належить їй на праві
власності, та нежиле приміщення -
магазин 6-1, який належить їй на підставі
спірного договору оренди, загальною
площею 28,20 кв.м.., які знаходяться
відповідно за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_8
та АДРЕСА_5/НОМЕР_5, згідно із п.п.1.1.
копії Договору оренди приміщення, який
був наданий в судовому засіданні
Відповідачем-2 (СПД-ФО ОСОБА_5) (том І, а.с.
138-139), який, в свою чергу належним чином
не засвідчений, спростовується копією
примірника Договору оренди приміщення,
укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ПП
«Нетсервіс» від 01.09.2009 року наданого
Службою у справах дітей Чернівецької
міської ради з матеріалів цивільної
справи (том І, а.с. 228 -231).

Тобто, копія договору надана
Відповідачкою-2, в судовому засіданні,
відрізняється від копії договору, що
міститься в документах Служби у
справах дітей Чернівецької міської
ради, та був предметом дослідження у
цивільній справі, саме редакцією
положень п.п. 1.1 Договору, в якому і
зазначається адреса та площа
приміщення - магазину, який орендувало
ПП «Нетсервіс» у Відповідачки-2, з
огляду на таке:

Дослідивши наявні в матеріалах
справи копії вказаного договору,
колегія суддів встановила, що: 1) 01
вересня 2009 року між Відповідачем-2 та ПП
«Нетсервіс» було укладено договір
оренди приміщення, згідно умов якого,
Орендодавець передає, а Орендар
приймає в тимчасове платне
користування нежиле приміщення -
магазин площею 28,20 кв.м., яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (п.п. 1.1.
Договору наданого Службою у справах
дітей Чернівецької міської ради), а не
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5 (том І, а.с. 228-231); 2) В
Договорі про спільну працю, укладеному
між Службою у справах дітей
Чернівецької міської ради та ПП
«Нетсервіс» - міститься лише посилання
на Договір оренди від 01.09.2009 року, а не
оренду приміщення за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5 (том І, а.с. 227); 3) В листі
від 05.01.2012 р. № 1/79 наданому Службою у
справах дітей Чернівецької міської
ради на запит ОСОБА_5 міститься лише
інформація з посиланням на рішення
міської ради щодо створення і
функціонування Інтернет-клубів за
декількома адресами, в тому числі і по
АДРЕСА_5, однак у ньому відсутня
інформація про функціонування
Інтернет-клубу у приміщенні за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5 (том І, а.с. 198); 4) Договір
страхування відповідальності перед
третіми особами на випадок спричинення
шкоди в результаті пожежі № 14-177-24 1 /11
від 12.10.11 року укладений між ПАТ
«Страхове товариство «Гарантія»» та ПП
«Нетсервіс» стосується приміщення за
адресою: АДРЕСА_5, з не приміщення, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5,
площею 14,10 кв.м. (том І, а.с. 236-237); 5) Згідно
Декларації № 229 відповідності об'єкта
вимогам законодавства з питань
пожежної безпеки, де в характеристиці
об'єкта зазначено приміщення загальною
площею 28,20 кв. м. за адресою АДРЕСА_5 (том
І, а.с. 233-234), в той час, коли об'єктом
спору в даній справі є приміщення що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5,
площею 14,10 кв.м.; 6) Згідно Довідки
Шевченківського РВ УМВС України в
Чернівецькій області № 31/15135 від 06.10.2009
року вбачається, що Шевченківський РВ
УМВС України погоджує цілодобовий
режим роботи «Інтернет - клубу», що
розташований за адресою: АДРЕСА_5, а не
за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5 (том І, а.с.
235).

З аналізу вищезазначених
документів та листів вбачається, що ПП
«Нетсервіс», орендувало для
функціонування Інтернет-клубів
приміщення за адресою: АДРЕСА_5, площею
28,20 кв. м. та страхувало власне це
орендоване приміщення, а не
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5, площею 14,10 кв. м.

Крім того, Витягом з рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 23.06.2009 року за № 445/12
(том І. а.с. 212-213), яке було прийнято
виконавчим органом до укладання
договорів оренди, на які посилаються
Відповідачі 1 та 2, підтверджується
факт, що в червні 2009 року, на підставі
вказаного рішення, було присвоєно
поштові адреси будівлям магазинів на
АДРЕСА_5 у відповідності до висновку
Чернівецького міського комунального
бюро технічної інвентаризації від
16.06.2009 року № 792. Так, приміщенню -
магазину, площею 14,10 кв.м., власником
якого був Відповідач ОСОБА_4, присвоєно
поштову адресу саме: АДРЕСА_5/НОМЕР_5,
площею 14,10 кв.м. та спростовується
відношення саме до цього приміщення,
документів, на які посилаються
Відповідачі 1 та 2, що оформлювались ПП
«Нетсервіс» задля функціонування
Інтернет - клубів.

Разом з тим, як вбачається з
матеріалів інвентаризаційної справи
по об'єкту нерухомості усього ряду
магазинів, що побудовані єдиним
комплексом по АДРЕСА_5 та належали
Відповідачу ОСОБА_4 й, окремо, магазинів
№ 5 і № 6, а також копії матеріалів про
проведення інвентаризаційних робіт
при видачі витягів для відчуження
приміщення магазину по АДРЕСА_5/НОМЕР_5,
площею 14,10 кв.м. вбачається, що після
присвоєння окремих номерів магазинам
по АДРЕСА_5 ніяких поточних змін щодо
площі приміщення № 6-І (його
переобладнання чи об'єднання з
сусіднім) в період 2009 - 2011 років, про які
твердять Відповідачі, з чим погодився
місцевий суд, не відбувалось, що також
спростовує посилання Відповідача-2, як
на доказ його там перебування і
здійснення діяльності, як орендаря, чи
орендодавця по відношенню до ПП
«Нетсервіс».

У відповідності до Витягу з
єдиного державного реєстру юридичних
та фізичних осіб - підприємців
Відповідачка-2 мала право на здійснення
лише: адвокатської діяльності;
здавання в оренду власного нерухомого
майна - згідно обраних нею видів
діяльності за КВЕД. Здавання в оренду
орендованого майна за КВЕД для
відповідача-2 - не передбачено.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтвердженні певними засобами
доказування, можуть підтверджуватися
іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини»
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Таким чином,
обов'язок доказування законодавчо
покладено на сторони. Відповідно до ст.
ст. 4-2, 4-3 ГПК України, судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватись певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Так, відповідно до ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитись
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватись на
свідченнях свідків. Статтею 32 ГПК
України встановлено, що доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Виходячи зі змісту ст. 43 ГПК
України, господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Як зазначено у постанові пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 р. № 6 «Про судове рішення»
господарським судам, слід виходити з
того, що рішення може ґрунтуватись лише
на тих доказах, які були предметом
дослідження і оцінка судом. При цьому
необхідно мати на увазі, що згідно зі
статтею 43 ГПК України, наявні докази,
підлягають оцінці у їх сукупності і
жодний доказ не має для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи правову оцінку
документів, які знаходяться в даній
справі, колегія суддів приходить до
висновку, що в матеріалах справи не має
жодного належного та допустимого
доказу реальної передачі
Відповідачем-1 приміщення, прийняття
приміщення Відповідачкою-2, сплати нею
орендної плати за нього, права передачі
цього приміщення (згідно КВЕД -
відсутнє), сплати нею податків з
прибутку від здачі в оренду приміщення
магазину по АДРЕСА_5/НОМЕР_5, чи - то
комунальних платежів тощо, відсутні
такі докази й з боку ПП «Нетсервіс».

Вищенаведене слугує
підтвердженням того факту, що цей
правочин був здійснений сторонами з
метою настання правових наслідків
передбачених даним правочином - не має,
відтак висновки місцевого суду про те,
що Відповідачі довели, а суд з
достовірністю з'ясував обставини не
фіктивності цього правочину і
встановив всі обставини справи є
помилковим.

Слід зазначити, що з аналізу
наявних у справі копій документів,
неподання відповідачами-1 та 2
господарському суду їх оригіналів,
колегія суддів вбачає умисел обох
відповідачів по даній справі у
намаганні позбавити позивача права
власності на приміщення, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5,
площею 14,10 кв.м. шляхом подання позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та Вакурова про
визнання договору купівлі-продажу
удаваним в зв'язку з існуванням
боргових зобов'язань між ними, які є
недоведеними.

Не відповідає дійсності, виписане в
рішенні суду тлумачення тверджень
Третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача
СПД-ФО ОСОБА_3, як власника приміщення,
щодо того, що «він не знав , що воно
знаходиться в оренді, хоча коли
приміщення було у його власності саме
ОСОБА_4 сплачував всі комунальні
платежі за утримання приміщення»,
оскільки, як вбачається із відзиву на
апеляційну скаргу (том ІІ, а.с. 12) СПД-ФО
ОСОБА_3 стверджував зовсім інше, а саме:
що 05.10.2010р. придбав у ОСОБА_4 приміщення
магазину площею 14,10 кв.м. і земельну
ділянку, за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5, що
посвідчено договорами за реєстровим №
8477 та № 8479, яке і відчужив ОСОБА_2,
приміщення площею 28,20 кв.м., за адресою
АДРЕСА_5 не придбавав, пояснює, що
продавець гарантував, що прав третіх
осіб на це приміщення та землю ніхто не
має, вказує, що такі твердження
продавця засвідчив нотаріус ОСОБА_10 у
пункті № 7 нотаріально засвідченого
договору, що «після передачі майна
продавець ОСОБА_4 попросив дозволу ще
деякий час користуватись цим
приміщенням». Як зазначає третя особа
без самостійних вимог на предмет спору
на стороні позивача у своєму відзиві,
він «дозволив виключно ОСОБА_4
користуватись своїм приміщенням в
особистих цілях без здійснення
підприємницької діяльності на протязі
часу поки я був власником приміщення і
землі», стверджує, що ніяких робіт по
переобладнанню приміщення ні він, ні
ніхто інший не здійснював, що ніяких
орендарів в приміщенні не було, ніяких
договорів оренди ОСОБА_3, як власник, не
укладав, пояснює, що в приміщенні були
відсутні газ, вода, водовідведення
(каналізація), опалення, договорів з
електропостачальною організацією,
ЖРЕПОМ ним не укладалися, за які
комунальні послуги сплачував ОСОБА_4
йому невідомо, зазначає, що відповідача
ОСОБА_5, вперше, побачив в суді через
шість місяців після того, як продав
приміщення магазину площею 14,10 кв.м. і
землю за адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5
покупцю ОСОБА_2

В постанові пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» в п. 3. визначено, що
питання, пов'язані з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними з окремих передбачених
законом підстав, ВГС України зазначив,
що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК
України) є недійсним незалежно від мети
його укладення, оскільки сторони не
мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. Таким може бути визнаний
будь-який правочин, в тому числі
нотаріально посвідчений. Якщо
сторонами не вчинено ніяких дій на
виконання фіктивного правочину,
господарський суд приймає рішення лише
про визнання фіктивного правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків.

Як встановлено колегією суддів,
сторонами правочину, який є предметом
спору у даній справі, не було вчинено
дій спрямованих на настання реальних
правових наслідків, що породжуються
укладеним фіктивним правочином, а
докази на які посилаються відповідачі -
1 та 2 були створені ними, виключно для
повернення собі приміщення і аналіз
обставин, і наявні в сукупності докази,
дають всі підстави стверджувати його
фіктивність. Докази Відповідачів є
суперечливими та не доведеними
належними і допустимими доказами,
створеними задля позбавлення права
власності позивача, що в свою чергу
підтверджується подачею ПП ОСОБА_4
позову до СПД-ФО ОСОБА_3 та Вакурова про
визнання договору купівлі-продажу
приміщення укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 удаваним в зв'язку з існуванням
боргових зобов'язань між ними.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами складені Договори, оформлені
Акти, та розписка на підтвердження
настання правових наслідків
передбачених укладеним право чином,
але відсутня фактичність правочину
(користування, розпорядження,
виконання тощо), тобто вони складені
лише «на папері» і не настали фактично,
не існує доказів фактичного
користування Відповідачкою-2
приміщенням і розпорядженням ним тощо.
Зазначені обставини мають суттєве
значення для даної справи, оскільки не
існує доказів сплати орендних та
комунальних платежів жодною із сторін,
ні СПД-ФО ОСОБА_5, ні СПД-ФО ОСОБА_4, ні ПП
«Нетсервіс» не надали належних та
допустимих доказів на підтвердження
реального існування господарських
правовідносин між ними щодо оренди
цього приміщення, що є правовим
наслідком договору оренди. Відсутність
книг обліку доходів і витрат, які б
могли підтвердити вказані розрахунки
між сторонами, банківські квитанції,
касові ордери тощо. Це також доказ
відсутності зобов'язань, які повинні
бути при існуванні правочину,
спрямованого на настання правових
наслідків - юридично.

У силу припису частини другої ст. 548
ЦК України, визнання правочину
недійсним тягне за собою наслідки у
вигляді визнання недійсними
правочинів, спрямованих на
забезпечення виконання зобов'язання,
яке виникає з цього правочину, навіть
якщо самі по собі вони відповідають
вимогам закону - п. 3.15 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними».

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює цивільно -
правових наслідків незалежно від того,
чи він був визнаний судом недійсним.

Жодна із сторін правочину не може
довести настання правового результату
вчиненого правочину, реальне набуття
цивільних прав та обов'язків не
настало. Правочин не мав наслідком
фактичного передання приміщення
(володіння, розпорядження,
користування), отримання прибутку за
цим правочином, як господарської
операції.

Отже, цей правочин є таким що не
породжував настання правових
наслідків - фіктивним.

Місцевим судом не були з'ясовані
обставини, що мають істотне значення
для вирішення справи по суті і
постановлення вмотивованого,
законного рішення в справі. З порушення
норм матеріального права, помилково
було застосовано норми ст. 35 ГПК
України, на які посилалися
Відповідачі-1 та 2, а саме щодо фактів
встановлених рішенням в цивільній
справі апеляційним судом Чернівецької
області у справі № 22Ц-235.

Як вбачається із зазначеного
судового рішення, фактом встановленим
в тій цивільній справі є існування
укладеного договору оренди. Все інше це
є судженнями суду цивільної юрисдикції
про переважне право орендаря на викуп
орендованого приміщення, оскільки в
тій цивільній справі розглядалась
справа щодо переважного права
орендаря, а не фіктивність підстави
цього права - Договору оренди
приміщення.

Тому господарський суд
Чернівецької області помилково вважає
встановленим, факт настання правових
наслідків вчиненого правочину.

Суд загальної юрисдикції розглядав
спір, який виник з цивільних
правовідносин про переважне право
орендаря, а не господарський спір з
приводу фіктивності цього права
(правочину), а тому положення ст. 35 ГПК
України в даному випадку застосовані
судом неправильно, оскільки рішення по
цій справі не має приюдиційного
характеру для справи № 926/1119/13.

Аналогічна правова позиція є
Вищого господарського суду України,
яка викладена в постанові від 16.11.2011
року в справі № 18/1260/11 та зазначено, що
відповідно до частини 2 статті 35 ГПК
України, факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони. Тобто, зі змісту
частини 2 статті 35 ГПК України слідує,
що преюдиціальне значення мають саме
факти встановлені рішенням
господарського суду зі справи, а не
норми права на які суди в них
посилались. Водночас, господарські
суди у вирішенні спорів повинні
застосовувати норми права, якими
регулюються спірні правовідносини у
конкретних справах, та на підставі цих
норм вирішувати спори.

Відповідно до п. 2.6. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 «Про деякі питання
практики застосування ГПК України
судами першої інстанції», не
потребують доказування преюдиціальні
факти, тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи.
Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір. Відхиляючи будь-які доводи сторін
чи спростовуючи подані стороною
докази, господарські суди повинні у
мотивувальній частині рішення навести
правове обґрунтування і ті доведені
фактичні обставини, з огляду на які ці
доводи або докази не взято до уваги
судом. Викладення у рішенні лише
доводів та доказів сторони, на користь
якої приймається рішення, є порушенням
вимог статті 42 ГПК України щодо
рівності всіх учасників судового
процесу перед законом і судом - згідно
п. 4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.2012 року «Про судове рішення».

В постанові пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
24.10.2011 року «Про деякі питання практики
застосування розділу XII-1
Господарського процесуального кодексу
України» зазначається, що відповідно
до ч. 1 ст. 4-7 ГПК України судове рішення
приймається за результатами
обговорення усіх обставин справи, а ч. 1
ст.43 названого Кодексу передбачено
всебічний, повний і об'єктивний розгляд
в судовому процесі всіх обставин
справи в їх сукупності. Недодержання
судом першої або апеляційної інстанції
цих норм процесуального права, якщо
воно унеможливило встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного розгляду справи, також
є підставою для скасування судового
рішення.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Стаття 203 Цивільного кодексу
України передбачає загальні вимоги
додержання яких є необхідними для
чинності правочину і, зокрема, частина 5
статті 203 Цивільного кодексу України
встановлює, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

В пункті 2 постанови пленуму
Верховного Суду України»Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання цивільних право чинів
недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 вказується,
що відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину, а пункті 2.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними
від 29.05.2013 № 11 передбачено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначити в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 234 ЦК України,
фіктивним є право чин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлені цим право чином (частина
1 зазначеної статті). Фіктивний право
чин визнається судом недійсним
(частина 2 статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин є недійсним
незалежно від мети його укладення,
оскільки сторони не мають на увазі
настання правових наслідків, що
породжуються відповідним право чином.
Таким може бути визнаний будь-який
право чин, в тому числі вчинений у
нотаріальній формі.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що не підлягає до
задоволення вимога позивача про
визнання, що ОСОБА_5 неналежно
виконувала обов'язки орендаря за
договором оренди в період з 31.08.2009 року
по 05.10.2010 року (п. 3 прохальної частини
позовної заяви), оскільки в цій частині,
такий спосіб захисту цивільних прав та
охоронюваних законом інтересів не
передбачений ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК
України.

В іншій частині вимоги позивача є
обґрунтованими, доведеними належними і
допустимими доказами, які не
спростовані відповідачами-1 та 2.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, належними та
допустимими доказами (ст. 34 ГПК
України). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Заслухавши пояснення представників,
які прибули в судове засідання,
оглянувши та дослідивши подані у
справу докази в їх сукупності,
встановивши фактичні обставини у
справі, якими сторони обґрунтовують
свої вимоги і заперечення проти них,
проаналізувавши законодавство, що
регулює спірні правовідносини між
сторонами, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
позивача підлягає до задоволення
частково. Рішення господарського суду
Чернівецької області в справі № 926/1119/13
від 26.12.2013 р. слід скасувати і
постановити нове рішення. Позов
задовольнити частково. Фіктивний
правочин, Договір оренди ізольованого
нежитлового приміщення магазину 6-1,
площею 14,10 кв.м., яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_5/НОМЕР_5 від 31.08.2009 року,
укладений між Суб'єктом
підприємницької діяльності-фізичною
особою ОСОБА_5 та Суб'єктом
підприємницької діяльності-фізичною
особою ОСОБА_4 - визнати недійсним. В
задоволенні решти вимог відмовити.

Судовий збір за перегляд судового
рішення в апеляційному порядку
покласти на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44 - 49, 99, 101, 103,
104, 105 Господарського процесуального
кодексу України, Львівський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

2. Рішення господарського суду
Чернівецької області в справі № 926/1119/13
від 26.12.2013 р. скасувати і постановити
нове рішення.

3. Позов задовольнити частково.

4. Фіктивний правочин, Договір
оренди ізольованого нежитлового
приміщення магазину 6-1, площею 14,10 кв.м.,
яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_5/НОМЕР_5 від 31.08.2009 року,
укладений між Суб'єктом
підприємницької діяльності -фізичною
особою ОСОБА_5 та Суб'єктом
підприємницької діяльності-фізичною
особою ОСОБА_4 - визнати недійсним. В
задоволенні решти вимог відмовити.

5. Судовий збір за перегляд
судового рішення в апеляційному
порядку покласти на

відповідачів.

6. Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в

касаційному порядку.

7. Матеріали справи повернути
господарському суду Чернівецької
області.

Головуючий суддя
Данко Л.С.

Суддя
Давид Л.Л.

Суддя
Юрченко Я.О.

12.03.2014 року проголошено вступну і
резолютивну частини постанови. Повний
текст постанови складено та підписано
17.03.2014 р.