ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
Справа № 915/923/13

за позовом: Одеської залізниці

65023, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Судноплавна
компанія

"Укррічфлот" в особі філії
"Миколаївський річковий порт"

54058, м. Миколаїв, вул. Проектна, 1

Третя особа без самостійних вимог на
стороні відповідача:

Товариство з обмеженою
відповідальністю

сільськогосподарське підприємство
"Нібулон"

54030, м. Миколаїв, вул. Фалеєвська, 9-Б

про стягнення заборгованості в сумі 83
862,48 грн.

Суддя Смородінова О.Г.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача: Ніколащенко С.О., за
довіреністю;

Від відповідача: Шевцова Т.М., за
довіреністю;

Від ІІІ-особи: Слободяник О.П., за
довіреністю.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 28.05.13 р. звернувся до
господарського суду з позовом стягнути
з відповідача заборгованість в сумі 83
862,48 грн. збору за зберігання вантажу у
вагонах у затриманому поїзді по
станції Кульбакіно в січні 2013 р.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі
умов договору від 24.08.2012 р. про
експлуатацію залізничної під'їзної
колії; наказу № 5 від 01.01.13 р. про
затримку вагонів з вантажем кукурудза;
довідки про переробну спроможність
відповідача; акту № 1 від 01.01.2013 р. про
затримку вагонів на станції
Кульбакіно; повідомлення про затримку
вагонів № 1 від 01.01.2013 р.; акту загальної
форми № 6 від 05.01.13 р.; норм положень
статті 46 Статуту залізниць України, п. 8
Правил зберігання вантажів та
мотивовані відмовою відповідача
добровільно сплатити збір за
зберігання вантажу у вагонах у
затриманому поїзді по станції
Кульбакіно в сумі 83 862,48 грн.

Відповідач у відзиві (11.06.2013р.) повністю
заперечує на позов, просить суд
відмовити в його задоволенні мотивуючи
недоведеністю позивачем вини
вантажоодержувача у затримці вагонів
на станції Кульбакіно.

ІІІ-особа без самостійних вимог в
своїх письмових поясненнях (19.07.13 року)
підтримує позицію відповідача, та
зазначає, що позивачем не подано суду
жодних доказів, які б доводили, що
відповідач не приймав або відмовлявся
від прийому вагонів, що могло б надати
змогу нарахувати відповідачу плату за
зберігання вантажу у вагонах згідно зі
ст.46 Статуту залізниці України.

Розгляд даної справи зупинявся
ухвалою суду від 23.07.2013р. Ухвалою від
11.02.14р. провадження у справі було
поновлено.

27.02.14р. суд за наслідками розгляду
справи на підставі ст.85 Господарського
процесуального кодексу України
оголосив вступну та резолютивну
частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи,
вислухавши учасників процесу, суд, -

встановив:

24.08.2012 р. між позивачем та
Приватним акціонерним товариством
"Київ-Дніпровське МППЗТ" (власник колії)
був укладений договір № ДН-4/100 про
експлуатацію залізничної під'їзної
колії, відповідно до якого згідно зі
Статутом залізниць України, Правилами
перевезення вантажів і на умовах цього
договору експлуатується під'їзна
колія, яка належить власнику колії, та
примикає стрілкою № 60 до колії № 32
станції Миколаїв - Вантажний Одеської
залізниці, яка обслуговується
локомотивом власника колії.

За умовами п. 6 договору, вагони
для під'їзної колії подаються
локомотивом залізниці на колії
сортувального парку, колії 11 або 15, 16
відправного парку станції Миколаїв -
Вантажний, згідно вказівки маневрового
диспетчера станції.

Пунктом 11 договору № ДН-4/100
сторони передбачили, що вагони
подаються з максимальною переробною
спроможністю колія 8 - зерно 32 вагона на
добу.

Пунктом 14 визначено перелік
організацій, у тому числі філія ПАТ
Судновласна компанія "Укррічфлот"
"Миколаївський річковий порт", які
виконують операції на під'їзній колії
відповідно до договорів, письмових
прохань з дозволу керівництва Власника
колії та начальника станції
Миколаїв-Вантажний.

В пункті 21 сторони дійшли згоди,
що цей договір укладається терміном на
5 років з 02.10.2012 р. до 01.10.2017 р. включно.

Позивач, звертаючись до суду з
позовом зазначає, що в грудні 2012 року на
адресу відповідача надійшли вагони з
вантажем кукурудза, які були затримані
по станції Кульбакіне Херсонської
дирекції залізничних перевезень
Одеської залізниці, згідно наказу №5
від 01.01.13р., першого заступника
начальника залізниці Царенко А.Г., у
зв'язку з не прийняттям 54 вагонів
відповідачем.

Відповідно до довідки про
переробну спроможність Ольшанської
філії ПрАТ „КДМППЗТ" вантаж - зерно,
вантажовласник філія ПАТ СК
„Укррічфлот" „Миколаївський річковий
порт" в грудні 2012 - січні 2013 рр.
переробна спроможність відповідачем
не виконувалась, на час затримки
вагонів 01.01.13 р. на станції призначення
Миколаїв-Вантажний вже знаходилось 46
вагонів з вантажем зерно, що надійшли
на адресу відповідача.

Факт затримки вагонів, на думку
позивача, підтверджується актом № 1
від 01.01.2013 р. про затримку вагонів на
станції Кульбакіно Одеської залізниці
(форми ГУ-23а), згідно якого вагони
затримано через неприйняття їх
вантажовласником з причини: зайнятості
фронтів вивантаження відповідача та
відсутністю технічної можливості
накопичення вагонів на ст.
Миколаїв-Вантажний.

Позивач стверджує, що на підставі
повідомлення про затримку вагонів № 1
від 01.01.2013 р., 01 січня 2013р. о 10 год. 15 хв.
відповідача було повідомлено про
затримку поїзда № 2258.

Відповідно до наказу № 5 від 01.01.13
р., акту про затримку вагонів № 1 та акту
загальної форми № 6 від 05.01.13 р.
підставою для затримання виступило
неприйняття вагонів вантажовласником -
ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот"
в особі філії "Миколаївський річковий
порт".

Позивач зазначає, що в порушення
умов договору, в період з 31.01.2012 р. по
05.01.2013 р., ПАТ "Судноплавна компанія
"Укррічфлот" в особі філії
"Миколаївський річковий порт" не
виконувало середньодобову узгоджену
планову норму вивантаження:
невиконання відповідачем норми
вивантаження призвело до того, що не
вивантажені відповідачем вагони
простоювали на станції Кульбакіно
Одеської залізниці.

Станція затримки - Кульбакіно
Одеської залізниці відразу після
одержання вищезазначеного наказу на
затримку вагонів, направила
повідомлення №1 від 01.01.2013 р. на станцію
призначення - Миколаїв-Вантажний про
затримку вагонів, про складання акту
ГУ-23а №1 від 01.01.2013 р., у якому
зафіксовано час початку затримки
вагонів на зазначеній станції та
вказано „Повідомте вантажовласника 1890
філію ПАТ "СК "Укррічфлот"
"Миколаївський річковий порт".

Також, було направлено копію
повідомлення №1 від 01.01.2013 р. із
Кульбакіно Одеської залізниці на
станцію призначення -
Миколаїв-Вантажний, де вказано
„Повідомте вантажовласника 1890 філію
ПАТ "СК "Укррічфлот" "Миколаївський
річковий порт".

Як наслідок наведених подій, ДП
"Одеська залізниця" було нараховано
відповідачу плату за зберігання
вантажу у вагонах у затриманому поїзді
№ 2258 на станції Кульбакіно в січні 2013
року в сумі 83 862,48 грн.

На підставі викладеного, позивач
вказуючи, що відповідач відмовився
добровільно сплатити плату за
зберігання вантажу у вагонах,
звернувся до суду з позовом про
стягнення з ПАТ "Судноплавна компанія
"Укррічфлот" в особі філії
"Миколаївський річковий порт"
заборгованості у розмірі 83 862,48 грн. за
зберігання вантажу у вагонах у
затриманому поїзді № 2258 на станції
Кульбакіно в січні 2013 року.

Дослідивши всі обставини справи та
оцінивши надані сторонами докази у
відповідності до вимог ст. 43
Господарського процесуального
кодексу, проаналізувавши норми діючого
законодавства які регулюють спірні
відносини, суд дійшов висновку про
недоведеність позивачем заявлених
вимог виходячи з наступного:

Стаття 11 Цивільного кодексу
України підставами для виникнення
цивільних прав і обов'язків визначає,
зокрема, як договори та інші правочини,
так і те, що цивільні права і обов'язки
можуть виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства.

Стаття 908 ЦК України, яка
кореспондується із статтею 307
Господарського кодексу України,
встановлює, що умови перевезення
вантажу, пасажирів і багажу окремими
видами транспорту, а також
відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Таким чином, права і обов'язки
сторін виникають не лише з умов
укладеного між ними договору, а й на
підставі норм, установлених актами
законодавства, в тому числі
нормативно-правових актів, які
регулюють взаємовідносини у певних
випадках.

Стаття 46 Статуту залізниць
України встановлює, що одержувач
зобов'язаний прийняти і вивезти зі
станції вантаж, що надійшов на його
адресу. Терміни вивезення і порядок
зберігання вантажів установлюються
Правилами. Вантажі, що прибули,
зберігаються на станції безкоштовно
протягом доби. Цей термін обчислюється
з 24-ої години дати вивантаження вантажу
(контейнера) засобами залізниці або з
24-ої години дати подачі вагонів під
вивантаження засобами одержувача. За
зберігання вантажу на станції понад
зазначений термін справляється плата,
встановлена тарифом.

Правила зберігання вантажів у
пункті 5 встановлюють, що у випадках,
коли одержувач не вивіз вантаж з місця
загального користування у терміни,
встановлені статтею 46 Статуту, з нього
стягується плата за зберігання
вантажу, встановлена тарифом,
незалежно від того, чиїми засобами
здійснюється охорона вантажу.
Винятком з цього правила може бути
прострочення та доставка залізницею
вантажу до порту призначення після
закінчення навігації. У такому випадку
згідно зі статтею 88 Статуту
відповідальне зберігання в порту
здійснюється за рахунок залізниці.

Якщо залізниця не повідомить про
прибуття вантажу, одержувач
звільняється від внесення плати за
користування вагонами (контейнерами) і
за зберігання вантажу до того часу, як
буде надіслано повідомлення (пункт 4
Правил видачі вантажів).

Відповідно до п. 8 Правил
зберігання вантажів, затверджених
Наказом Міністерства транспорту
України 21.11.2000 N 644, збір за зберігання
вантажів у вагонах (контейнерах) у разі
затримки їх з вини одержувача
(відправника) після закінчення терміну
безоплатного зберігання сплачується
незалежно від місця затримки (на
станції призначення та на підходах до
неї, на прикордонних, припортових
станціях тощо).

Термін безоплатного зберігання
обчислюється: якщо на станції
призначення вивантаження здійснюється
засобами: залізниці - з 24-ої години дати
вивантаження вантажів; одержувача - з
24-ої години дати подавання вагонів під
вивантаження; при переадресуванні -
після двох годин з моменту
повідомлення про прибуття вантажу; при
затримці - з моменту затримки.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Судом по даній справі
встановлено, що позивачем порушено
порядок оформлення факту затримки
вагонів, які надходили на адресу ПАТ
"Судноплавна компанія "Укррічфлот" в
особі філії "Миколаївський річковий
порт" на станцію Миколаїв-Вантажний, а
відтак, підстав для нарахування плати
за зберігання вантажу у вагонах у
затриманому поїзді № 2258 на станції
Кульбакіно в січні 2013 року немає.

В матеріалах справи наявне лише
повідомлення та копія повідомлення №1
від 01.01.2013 р. із Кульбакіно Одеської
залізниці на станцію призначення -
Миколаїв-Вантажний, де вказано
„Повідомте вантажовласника 1890 філію
ПАТ "СК "Укррічфлот" "Миколаївський
річковий порт".

Між тим, докази інформування
вантажовласника про затримку вагонів з
його вини шляхом вручення копії такого
повідомлення в матеріалах справи
відсутні і суду такі докази не надані.

Незважаючи на те, що при видачі
наказу ДП "Одеська залізниця" вказала в
якості причини затримки вагонів -
неприйняття вагонів вантажовласником -
ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот"
в особі філії "Миколаївський річковий
порт", позивач не надав суду належних
доказів того, що відповідач не приймав
або відмовлявся від прийому вагонів, а
також належного повідомлення
відповідача про надходження на його
адресу вантажів та повідомлення про
затримку вагонів з його вини не пізніше
двох годин після отримання
відповідного повідомлення від станції
затримання вагонів.

Також, слід зазначити, що відповідно до
п. 1 Інструкції про порядок дій
працівників залізниці у разі затримки
вагонів на підходах до станцій
призначення з причин, які залежать від
вантажоодержувача, затвердженого в.о.
першого заступника начальника
залізниці Царенко А.Г. 27.08.2010р., якщо у
процесі обслуговування під'їзної колії
одержувача виникають затримки
вивантаження вагонів, які перевищують
норми згідно діючих договорів,
узгоджених планів або взагалі
зупиняється робота одержувача або є
обґрунтована інформація щодо
відсутності вільних ємностей та площ у
одержувача, ДС негайно направляє
звернення одержувачу з вимогою
прийняти заходи щодо зменшення або
припинення відвантаження вантажів на
його адресу.

В судовому засіданні було досліджено,
що жодної відповідної вимоги на адресу
Порту від залізниці не надходило.

Втім, як вище було зазначено, позивачем
не надано до суду жодного документу,
який би підтверджував, що відповідач не
приймає або відмовляється від прийому
вагонів. Навпаки, впродовж всього часу
коли виникли та тривали спірні
правовідносини, відповідач
безперервно приймав вагони, що
підтверджується довідкою про
переробну здатність, наданою позивачем
до позовної заяви.

Приписами ст.614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Таким чином, матеріалами справи
не встановлено, а позивачем не
доведено, що неприйняття вагонів
відповідачем мало місце, а також, що
наявна вина відповідача в простої
вагонів. Отже підстави для стягнення з
відповідача плати за зберігання
вантажу у вагонах в даному випадку
відсутні.

На підставі вищевикладеного, суд
відмовляє позивачу в задоволені
позову.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання.

Повне рішення складено 04 березня
2014 року.

Суддя
О.Г.Смородінова