КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2014 р. Справа№
5011-73/6234-2012-6/065-12

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:Уколова Є.О., за довіреністю;

відповідача:не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс Агромарс»

на рішення господарського суду
Київської області від 05.11.2013

у справі № 5011-73/6234-2012-6/065-12 (суддя:
Черногуз А.Ф.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю

«Виробничо-Комерційна Фірма «Гермес»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс Агромарс»

про стягнення 990716,48 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Київської області від 05.11.2013 у справі №
5011-73/6234-2012-6/065-12 позов задоволено
повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс Агромарс»
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-Комерційна Фірма «Гермес»
907830,00 грн. боргу, 67105,16 грн. пені, 2723,49 грн.
втрат від інфляції, 13057,83 грн. 3% річних,
19814,33 грн. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Комплекс Агромарс»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, у відповідності до якої
просить скасувати рішення
господарського суду Київської області
від 05.11.2013 у справі № 5011-73/6234-2012-6/065-12
повністю і прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Скарга мотивована тим, що
господарським судом Київської області
не в повному обсязі були з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, а також були порушені,
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 №
5011-73/6234-2012-6/065-12 у справі №
5011-73/6234-2012-6/065-12 сформовано для розгляду
апеляційної скарги колегію суддів у
складі: головуючий суддя: Зеленін В.О.,
судді: Синиця О.Ф., Шевченко Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 прийнято
до розгляду апеляційну скаргу у справі
№ 5011-73/6234-2012-6/065-12. Розгляд апеляційної
скарги призначений на 03.02.2014 об 11:00.

03.02.2014 скаржник в судове засідання не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив не зважаючи на те, що був
повідомлений про час та місце розгляду
апеляційної скарги належним чином
відповідно до вимог ст. 64, 86
Господарського процесуального кодексу
України.

03.02.2014 представником позивача через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду відповідно до ст. 69
ГПК України було подано клопотання про
продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.02.2014
продовжено строк вирішення спору по
справі № 5011-73/6234-2012-6/065-12. Розгляд
апеляційної скарги у справі
№5011-73/6234-2012-6/065-12 відкладено на 17.03.2014 об
11:10.

17.03.2014 на адресу суду від скаржника
надійшла телеграма, яка за своїм
змістом є клопотання про відкладення
розгляду справи в зв'язку з хворобою
представника.

Розглянувши клопотання скаржника про
відкладення розгляду справи суд
відзначає, що хвороба представника
скаржника та неможливість його бути
присутнім у судовому засіданні є
підставою для повторного відкладення
розгляду справи в розумінні ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України, але це не позбавляє можливості
скаржника направити в судове засідання
іншого представника або письмово
викласти свої заперечення в порядку ст.
28 Господарського процесуального
кодексу України та ст. 244 Цивільного
кодексу України.

Суд вважає, що повторне нез'явлення в
засідання суду представника скаржника,
спрямоване на штучне затягування
судового процесу, а тому суперечить,
зокрема, вимогам ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, 1950 року, учасником якої є
Україна, стосовно права кожного на
розгляд його справи судом упродовж
розумного строку.

Дії скаржника щодо повторного
нез'явлення в засідання суду його
уповноваженого представника,
розцінюються господарським судом як
зловживання процесуальними правами, що
призведе до порушення строків розгляду
апеляційної скарги та прав інших
учасників процесу, тому колегія суддів,
клопотання скаржника від 17.03.2014 про
відкладення розгляду справи залишає
без задоволення.

17.03.2014 представник позивача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення апеляційної скарги і
просив суд рішення господарського суду
Київської області від 05.11.2013 у справі №
5011-73/6234-2012-6/065-12 залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, колегія суддів встановила
наступне.

12.08.2011 між Товариством з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційною фірмою "Гермес"
(постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Комплекс
Агромарс" (філія "Київкомбікорм")
(покупець) було укладено договір
поставки № 11-1479/КК-Ю (надалі-договір).

В п. 1.1. договору сторони погодили, що на
умовах і в порядку, передбаченими даним
договором, постачальник зобов'язується
поставити та передати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язується прийняти цей товар і
своєчасно здійснити його оплату.

Пунктом 1.2. договору сторони визначили,
що предметом цього договору є макуха
соєва, що надалі іменується - товар і
зазначається у рахунках-фактурах на
кожну окрему партію поставки.

У відповідності до ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Згідно із п. 2.1 договору кількість,
одиниця виміру, ціна за одиницю товару
вказуються у рахунках-фактурах та
накладних документах на кожну окрему
партію товару. Товар, що поставляється
за цим договором, повинен відповідати
державним стандартам України та
технічним умовам і підтверджуватися
сертифікатом якості або іншими
документами, які є необхідними для
товару даного виду згідно з вимогами
чинного законодавства України (п. 2.2
договору).

Відповідно до п. 3.1 договору поставка
товару на об'єкт замовника
здійснюється постачальником на умовах
DDР Київ (Delivered duty paid - Kyiv) відповідно до
офіційних правил тлумачення
торговельних термінів Міжнародної
торгової палати ІНКОТЕРМС, що
застосовуються з урахуванням
особливостей положень даного договору.
Термін "DDР - Kyiv" означає, що постачальник
здійснює поставку покупцю товару в
названому місці призначення та несе
всі витрати і ризики, пов'язані з
доставкою товару до складу покупця, що
знаходяться за адресою: Україна, м.
Київ, вул. Фрунзе, 98 (п. 3.2 договору).

З матеріалів справи вбачається та
підтверджується видатковою накладною
№ 35 від 05.10.2011 на суму 196 350,00 грн, № 47 від
06.10.2011 на суму 123 760,00 грн, № 59 від 07.10.2011
на суму 362 530,00 грн, № 66 від 08.10.2011 на суму
225 190,00 грн, № 60 від 13.08.2011 на суму 100464,00
грн, № 61 від 13.08.2011 на суму 254345,00 грн, № 65
від 14.08.2011 на суму 274820,00 грн, № 104 від
18.08.2011 на суму 285194,00 грн, № 108 від 19.08.2011
на суму 163163,00 грн, № 123 від 20.08.2011 на суму
123578,00 грн, № 30 від 05.09.2011 на суму 123578,00
грн, № 35 від 06.09.2011 на суму 135408,00 грн., що
на виконання умов договору позивач
поставив відповідачу товар (макухи
соєвої), який останнім був прийнятий.

До цього ж, сторонами складені акти
приймання сировини за кількістю,
перевезеної автотранспортом: від 18.08.2011
№ 895, № 896; від 19.08.2011 № 901; від 20.08.2011 № 907.

Як вбачається з матеріалів справи,
скаржник частково розплатився за
поставлений товар, а саме оплатив
рахунки-фактури: № 60 від 13.08.2011; № 61 від
13.08.2011, № 65 від 14.08.2011, № 104 від 18.08.2011, № 108
від 19.08.2011, № 123 від 20.08.2011, № 30 від 05.09.2011,
№ 35 від 06.09.2011, що також підтверджується
банківською випискою за період з 01.08.2011
року по 13.06.2012 року.

До того ж, вищевказані обставини були
встановлені у рішенні господарського
суду Дніпропетровської області від
12.08.2013 у справі № 26/102-12, яке в свою чергу
набуло законної сили (після перегляду
останнього Дніпропетровським
апеляційним господарським судом) та
згідно із ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України має
преюдиційне значення, і на підставі ч. 2
ст. 35 Господарського процесуального
кодексу України обставини встановлені
у рішенні суду є доведеними і не
підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що спір
у справі виник з в'язку з тим, що
відповідач не оплатив отриманий товар
за видатковими накладними № 35 від
05.10.2011 на суму 196350,00 грн; № 47 від 06.10.2011 на
суму 123760,00 грн; № 59 від 07.10.2011 на суму
362530,00 грн, № 66 від 08.10.2011 на суму 225190,00
грн, що загалом становить 907830,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги є такими, що
спростовуються матеріалами справи, а
тому не дають підстав для скасування
прийнятого у справі судового рішення з
огляду на наступне.

Суд відмічає, що накладні які наявні в
матеріалах справи відповідають
вимогам, які ставляться до первинних та
зведених облікових документів згідно з
ст. 1, 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність», а тому підтверджує
отримання скаржником товару на
підставі договору.

До того ж, всі накладні підписані
уповноваженими представниками сторін
та скріплені печатками без будь-яких
зауважень та застережень.

Оскільки наявні в матеріалах справи
первинні документи містять всі
обов'язкові реквізити, що фіксують факт
здійснення господарської операції та
факт встановлення договірних відносин,
а тому є всі підстави для покладення на
відповідача обов'язку по проведенню
розрахунків за отриманий товар, а
часткова оплата скаржником за
поставлений товар свідчить, про його
схвалення договору та визнання
заборгованості.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Оскільки між сторонами по справі
склались господарські правовідносини,
то за змістом ст.ст. 173, 193
Господарського кодексу України, ст.ст.
11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу
України, угода (договір) є підставою для
виникнення цивільних прав та
обов'язків (зобов'язань), зобов'язання
повинні виконуватися належним чином.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу
України, продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним,
відтак одним із основних обов'язків
покупця є оплата ціни товару. Ціна -
грошове відображення вартості товару
за його кількісну одиницю. Ціна товару,
як правило, визначається у договорі за
згодою сторін.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692
Цивільного кодексу України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Отже, факт наявності заборгованості у
відповідача перед позивачем належним
чином доведений, документально
підтверджений і відповідачем не
спростований, тому позовні вимоги щодо
стягнення боргу визнаються судом
обґрунтованими, а тому правомірно були
задоволені судом першої інстанції в
розмірі 907830,00 грн.

Крім того, позивачем було заявлено
вимогу про стягнення з відповідача
67105,16 грн. пені, 2723,49 грн. втрат від
інфляції, 13057,83 грн. 3% річних.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України визначено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу
України визначено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до п. 6.3.1. договору за
порушення строків оплати товару,
визначених в п. 4.6. даного договору,
покупець сплачує на вимогу
постачальника пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка діяла на
момент прострочення за кожен день
прострочення від вартості
поставленого, але не оплаченого товару.

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовані Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», положеннями якого
встановлено, що за прострочку платежу,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Таким чином в силу наведених положень
законодавства, пеня може бути стягнута
саме в разі, якщо таке передбачено
договором (встановлено за згодою
сторін).

Отже, місцевим господарським судом
обґрунтовано задоволено вимогу
позивача про стягнення 67105,16 грн. пені.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції зробив власні
перерахунки втрат від інфляції, 3%
річних та встановив, що розмір
стягуваних втрат від інфляції, 3% річних
повинен становити більше ніж заявлено
позивачем.

Проте, враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України проте, що господарський суд не
має права з власної ініціативи
виходити за межі заявлених позовних
вимог, місцевий господарський суд
обґрунтовано задовольнив заявлені
позивачем до стягнення суми втрат від
інфляції, 3% річних в повному розмірі.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Тобто, підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дав належну оцінку
обставинам справи і прийшов до
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог повністю.

Таким чином, наведене вище та докази,
які містяться в матеріалах справи,
спростовують доводи скаржника,
викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
господарського суду Київської області
від 05.11.2013 у справі № 5011-73/6234-2012-6/065-12
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Комплекс
Агромарс» залишити без задоволення, а
рішення господарського суду Київської
області від 05.11.2013 у справі №
5011-73/6234-2012-6/065-12 - без змін.

2. Матеріали справи № 5011-73/6234-2012-6/065-12
повернути до господарського суду
Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.О. Зеленін

Судді
О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко