ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2014 р.
Справа № 911/3925/13

Господарський суд Київської області у
складі суддів Бабкіної В.М. -
головуючий, суддів Рябцевої О.О. та
Конюх О.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДПЗКУ-МТС»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український Центр
Аграрних Технологій»

про стягнення 86021,59 грн.

секретар судового засідання:
Калиновський Ю.С.

за участю представників:

від позивача: Цимбровська Ю.О.
(довіреність № 103Д-143/2013 від 29.08.2013 р.)

від відповідача: не з'явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ДПЗКУ-МТС» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду Київської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український Центр
Аграрних Технологій» (далі -
відповідач) про стягнення 64613,90 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на укладення 01.11.2011 р. з
відповідачем договору № 1УЦАТ, згідно
якого виконавець (позивач)
зобов'язувався надати послуги
перевезення вантажу відповідача на
території України.

Як зазначено у позові, свої
зобов'язання перед відповідачем ТОВ
«ДПЗКУ-МТС» виконало належним чином та
у повному обсязі, про що свідчить
підписаний двосторонній акт
здачі-приймання робіт (наданих послуг)
від 16.01.2012 р. на суму 85463,71 грн.

У зв'язку з несплатою відповідачем у
повному обсязі послуг з перевезення,
наданих позивачем, останній просив суд
стягнути з ТОВ «Український Центр
Аграрних Технологій» 60363,71 грн.
основного боргу, 1104,66 грн. пені, 3145,53 грн.
3% річних, а також судові витрати
покласти на відповідача.

Розгляд справи відкладався.

29.10.2013 р. позивачем було подано до
господарського суду заяву про
збільшення позовних вимог № 130юр-752/2013
від 28.10.2013 р., згідно з якою ТОВ
«ДПЗКУ-МТС», з огляду на те, що
відповідачем фактично було здійснено
часткову оплату послуг позивача лише
на суму 5100,00 грн., просило суд стягнути
з відповідача 80363,71 грн. основного
боргу, 1470,66 грн. пені, 4187,22 грн. 3% річних,
а також судові витрати покласти на
відповідача.

Згідно з пунктом 3.10 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 р.,
передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК України права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві.

З огляду на викладене, позовні вимоги
ТОВ «ДПЗКУ-МТС» розглядаються судом з
урахуванням вказаної заяви позивача №
130юр-752/2013 від 28.10.2013 р.

18.11.2013 р. ТОВ «Український центр
аграрних технологій» було подано суду
відзив б/н, б/д (вх. № 23849 від 18.11.2013 р.) на
позовну заяву, згідно з яким відповідач
просить суд відмовити позивачеві у
задоволенні його вимог у повному
обсязі, виходячи з наступного.

На думку відповідача, договір
перевезення вантажу № 1УЦАТ від 01.11.2011
р. є неукладеним, оскільки частиною 3 ст.
909 Цивільного кодексу України
передбачено, що укладення договору
перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної
(коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами
(статутами).

Позивачем на обґрунтування вимог до
позовної заяви надано копію договору,
акт приймання-передачі робіт від 16.12.2011
р. та виписку з банківського рахунку
виконавця, однак товарно-транспортна
накладна, якою відповідно до ч. 3 ст. 909
ЦК України підтверджується укладення
договору перевезення, відсутня. На
переконання відповідача, відсутність
товарно-транспортної накладної до
договору перевезення вантажів № 1УЦАТ,
яка є необхідною умовою укладення
договору відповідно до вимог
Цивільного кодексу України, є
підставою вважати договір неукладеним.

Також відповідачем заявлено про
пропуск позивачем строку позовної
давності для звернення до суду,
оскільки для вимог у зв'язку з
перевезенням вантажу (стаття 925
Цивільного кодексу України) в частині 2
ст. 258 ЦК України встановлено
спеціальний (скорочений) строк
позовної давності в 1 рік.

Зокрема, відповідач посилається на те,
що згідно з п. 3.2 договору замовник
зобов'язаний оплачувати надані послуги
протягом 3 робочих днів з дати
підписання сторонами кожного акту
приймання-передачі наданих послуг.
Оскільки акт здачі-приймання робіт
(надання послуг) № 2 датований 16.01.2012 р.,
відповідно, строк оплати настав 16.01.2012
р. та закінчився 19.01.2012 р. На переконання
відповідача, саме з 19.01.2012 р. позивач мав
дізнатись, що його право порушено, і
саме з цієї дати розпочинається
перебіг строку позовної давності, що
сплив 19.01.2013 р. Натомість позивач
звернувся до суду з позовом у даній
справі у жовтні 2013 року, з пропуском
позовної давності та без клопотання
про його поновлення.

03.12.2013 р. позивачем були подані до
господарського суду додаткові
пояснення № 130юр-956/2013 від 02.12.2013 р. у
справі, згідно з якими позивач
наголошував суду, що за умовами п. 4.6
договору сторони визначили для себе
обов'язковим збільшення строку
позовної давності до 5 років згідно зі
ст. 259 ЦК України.

Позивач зауважує, що розділом 4
договору передбачено відповідальність
сторін за невиконання умов укладеного
договору у вигляді: пені в 0,01 відсоток
(п. 4.2 договору) - відповідальність
замовника за прострочення строків
оплати наданих послуг (стягнення не
обмежується строком в 1 рік - ст. 258 ЦК
України, оскільки строк було
продовжено до 5 років); розміру завданих
збитків виконавцю (п. 4.5 договору) -
відповідальність замовника за
порушення своїх зобов'язань щодо
підготовки вантажу та місця
завантаження для завантаження вантажу
та належної роботи виконавця
(стягнення не обмежується строком
позовної давності в 1 рік - ст.ст. 258, 925 ЦК
України, оскільки строк було
продовжено до 5 років); вартості
компенсації втраченого вантажу під час
надання послуг з перевезення (п.п. 4.3, 4.4
договору) - відповідальність виконавця
за втрату (пошкодження) вантажу
(стягнення обмежується строком в 3
календарні дні з дати розвантаження
вантажу у місці призначення).

Враховуючи викладене, позивач вважає,
що оскільки штрафні санкції у вигляді
пені передбачені лише за порушення
своїх зобов'язань відповідачем, а
жодних інших штрафних санкцій
договором не передбачено, тому п. 4.6
договору має поширюватись на вимоги
саме виконавця до замовника, і заява
відповідача про застосування позовної
давності не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні 19.12.2013 р.
представником позивача було подано
клопотання про продовження строку
розгляду справи, в якому заявник
просить суд продовжити строк розгляду
спору на 15 днів у порядку статті 69 ГПК
України. Ухвалою господарського суду
Київської області від 19.12.2013 р. строк
розгляду справи було продовжено на 15
днів до 08.01.2014 р.

До господарського суду Київської
області 08.01.2014 р. позивачем було подано
клопотання № 130юр-4/2014 від 08.01.2014 р. про
призначення судово-господарської
експертизи фінансової та
господарської діяльності позивача з
метою вирішення питання, чи були
проведені реальні розрахунки
відповідача із позивачем за договором
про надання послуг з перевезення від
01.11.2011 р. № 1УЦАТ. Зазначене клопотання
було залишено судом без задоволення з
огляду на відсутність у ньому питань,
вирішення яких потребує застосування
спеціальних знань в розумінні приписів
ст. 41 Господарського процесуального
кодексу України.

08.01.2014 р. відповідачем було подано до
суду додаткові пояснення щодо
безпідставності вимог про здійснення
розрахунків за перевезення вантажів за
відсутності товарно-транспортних
накладних б/н від 08.01.2014 р., а також
клопотання про покладення на позивача
судових витрат відповідача на послуги
адвоката б/н від 08.01.2014 р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 08.01.2014 р. на підставі ст. 4-6
Господарського процесуального кодексу
України було призначено колегіальний
розгляд даної справи.

Розпорядженням Голови господарського
суду Київської області Грєхова А.С. №
05-АР від 09.01.2014 р. для розгляду справи №
911/3925/13 призначено колегію суддів у
складі: головуючий суддя Бабкіна В.М.,
судді Рябцева О.О., Конюх О.В.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 10.01.2014 р. справу було
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: головуючий суддя
Бабкіна В.М., судді Рябцева О.О., Конюх
О.В., розгляд справи був призначений на
27.01.2014 р.

Колегіальний розгляд справи
відкладався.

До господарського суду Київської
області 26.02.2014 р. ТОВ «ДПЗКУ-МТС» подано
клопотання № 130юр/2014 від лютого 2014 р.
(вх. № 336/14 від 26.02.2014 р.) про відкладення
розгляду справи з метою мирного
врегулювання спору.

Також 26.02.2014 р. ТОВ «Український Центр
Аграрних Технологій» до суду було
подано клопотання б/н від 26.02.2014 р. про
відкладення розгляду справи з метою
досягнення згоди щодо умов мирової
угоди.

У судове засідання 26.02.2014 р.
представники сторін не з'явились, у
зв'язку з чим розгляд справи був
відкладений на 11.03.2014 р.

11.03.2014 р. до господарського суду
відповідачем були подані додаткові
письмові пояснення щодо пропуску
строку позовної давності б/н від 11.03.2014
р.

У судове засідання 11.03.2014 р. представник
відповідача не з'явився; присутній у
засіданні суду представник позивача
заявив про недосягнення мирової угоди
між сторонами у справі, про підтримання
позовних вимог та заперечень позивача
щодо заяви відповідача про
застосування позовної давності.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази та оцінивши
їх в сукупності, суд

встановив:

01.11.2011 р. ТОВ «ДПЗКУ-МТС» був укладений з
ТОВ «Український Центр Аграрних
Технологій» договір № 1УЦАТ, згідно
якого виконавець (ТОВ «ДПЗКУ-МТС»,
позивач) зобов'язувався надати послуги
з перевезення вантажу замовника
(відповідача) на території України.

Так, згідно з п. 1.1 договору замовник
замовляє, а виконавець зобов'язується
надавати послуги з перевезення вантажу
(зернові, олійні культури і продукти їх
переробки та інші вантажі за
домовленістю сторін).

За умовами пп. 2.3.1 договору сторони
домовилися, що на підставі
товарно-транспортних накладних (інших
документів, погоджених сторонами)
уповноважені представники сторін один
раз на три дні поводять звірку обсягу
наданих послуг та підписують акти
приймання-передачі наданих послуг.

Згідно з п. 3.1 договору вартість послуг
з перевезення наведена в додатку № 2 до
договору - тарифи на послуги з
перевезення.

Замовник зобов'язаний оплачувати
надані послуги протягом 3-х робочих
днів з дати підписання сторонами
кожного акту приймання-передачі
наданих послуг (п. 3.2 договору).

16.01.2012 р. сторонами договору був
складений акт № 2 здачі-приймання робіт
(надання послуг) за договором № 1УЦАТ,
згідно якого виконавцем замовникові
були надані послуги з перевезення
сільгосппродукції на загальну суму
85463,71 грн. (оригінал акту оглянуто судом,
копію долучено до матеріалів справи).

Однак замовником вказані послуги були
оплачені частково в сумі 5100,00 грн., що
підтверджується банківською випискою
від 03.08.2012 р., у зв'язку з чим ТОВ
«ДПЗКУ-МТС» і звернулось з даним
позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 статті 193 Господарського
кодексу України кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язань,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Згідно ч. 7 статті 193 Господарського
кодексу України не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язання, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу
України визначено, що господарські
договори укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України визначено, що відповідно до
вимог статті 6 цього Кодексу, сторони
вільні в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. 1 статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Як встановлено статтею 909 ЦК України, за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату. Договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі (ч.ч. 1, 2 ст. 909 ЦК
України).

Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
транспортної накладної (коносамента
або іншого документа, встановленого
транспортними кодексами (статутами) (ч.
3 ст. 909 ЦК України).

Як слідує з матеріалів справи,
товарно-транспортної накладної на
підтвердження виконання позивачем
перевезень вантажів відповідача
сторонами суду не надано.

Однак колегія суддів відхиляє
посилання відповідача на те, що договір
№ 1УЦАТ від 01.11.2011 р. є неукладеним, з
огляду на таке.

Як зазначено в пункті 8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення.

Згідно з п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від 29
травня 2013 року «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» (із змінами і
доповненнями, внесеними постановою
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 13) не
вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими): відсутні передбачені
законом умови, необхідні для їх
укладення (не досягнуто згоди за всіма
істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо.

Між тим, всупереч позиції відповідача,
наявність товарно-транспортної
накладної не визначена законодавством
в якості істотної умови для укладення
договору перевезення, оскільки
частиною 3 ст. 909 ЦК України визначено,
що укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
транспортної накладної.

Відтак, відсутність у сторін справи на
час розгляду останньої
товарно-транспортної накладної до
договору перевезення вантажів № 1УЦАТ,
не є підставою вважати вказаний
договір неукладеним, як і взагалі не
свідчить про те, що така накладна не
складалась.

Натомість судом враховано, що на
виконання договору перевезення
вантажів № 1УЦАТ від 01.11.2011 р. сторонами
був складений акт № 2 здачі-приймання
робіт (надання послуг) на загальну суму
85463,71 грн., факт складання та підписання
якого уповноваженими представниками
сторін з нанесенням відбитків печаток
сторін останніми не заперечується.

Факт надання позивачем відповідачеві
послуг з перевезення вантажів за
договором № 1УЦАТ від 01.11.2011 р.
підтверджується також здійсненням
замовником їх часткової оплати.

Так, до матеріалів справи долучено
копію банківської виписки від 03.08.2012 р.,
оригінал якої був оглянутий судом,
згідно з якою ТОВ «Український Центр
Аграрних Технологій» було
перераховано позивачеві 5100,00 грн. з
призначенням платежу: «Оплата за
послуги перевезення згідно договору №
1УЦАТ від 01.11.2011 р. та акту виконаних
робіт від 16.01.2012 р.».

Таким чином, відповідачем було
здійснено часткову оплату послуг з
перевезення, наданих йому позивачем
саме за вказаними вище договором №
1УЦАТ від 01.11.2011 р. та актом
здачі-приймання робіт (надання послуг)
від 16.01.2012 р.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що відповідач
не у повному обсязі здійснив оплату
наданих йому позивачем послуг та має
заборгованість перед позивачем за
договором № 1УЦАТ від 01.11.2011 р. та актом
здачі-приймання робіт (надання послуг)
від 16.01.2012 р. в сумі 80363,71 грн. (85463,71 грн. -
5100,00 грн.).

На вказану заборгованість позивачем
було нараховано до стягнення з
відповідача 1470,66 грн. пені та 4187,22 грн. 3%
річних, розмір яких є арифметично
вірним та обгрунтованим.

Однак, позовні вимоги ТОВ «ДПЗКУ-МТС»
не підлягають задоволенню судом з
огляду на таке.

Відповідачем було подано заяву про
застосування позовної давності щодо
вимог позивача, мотивоване тим, що для
вимог у зв'язку з перевезенням вантажу
(стаття 925 Цивільного кодексу України)
частиною 2 ст. 258 Цивільного кодексу
України встановлено спеціальний
(скорочений) строк позовної давності в 1
рік.

Як зазначав відповідач, згідно з
пунктом 3.2 договору замовник
зобов'язаний оплачувати надані послуги
протягом 3 (трьох) робочих днів з дати
підписання сторонами (представниками
сторін) кожного акту
приймання-передачі наданих послуг.
Оскільки акт здачі-приймання робіт
(надання послуг) № 2 датований 16.01.2012 р.,
відповідно, строк оплати, на думку
замовника, настав 16.01.2012 р. та
закінчився 19.01.2012 р.

На переконання відповідача, саме з
19.01.2012 р. позивач мав дізнатись, що його
право порушено, і саме з цієї дати
розпочинається перебіг строку
позовної давності, який сплив 19.01.2013 р.
Натомість позивач звернувся до суду з
позовом у даній справі у жовтні 2013 року,
з пропуском позовної давності та без
клопотання про його поновлення.

Слід зазначити, що частиною 1 ст. 256
Цивільного кодексу України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України
для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог у
зв'язку з перевезенням вантажу, пошти
(стаття 925 цього Кодексу).

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у справі,
зробленою до винесення ним рішення.

Всупереч твердженню відповідача, у
даному випадку перебіг позовної
давності розпочинається 20.01.2012 р.,
оскільки, як було зазначено вище,
замовник мав оплатити вартість наданих
йому послуг протягом трьох робочих
днів з дати складення акта (16.01.2012 р.).

При цьому статтею 253 ЦК України
передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Таким чином, останнім днем для
виконання обов'язку з оплати вартості
наданих послуг з перевезення вантажів
для відповідача було 19.01.2012 р., і,
відповідно, з 20.01.2012 р. позивач мав
дізнатися про порушення його права.

Відтак, річний строк позовної давності
для звернення позивача до суду з даним
позовом сплив 20.01.2013 р.

Водночас, слід зазначити, що статтею 264
ЦК України передбачено, що перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Як встановлено у п. 4.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів», правила переривання перебігу
позовної давності (стаття 264 ЦК України)
застосовуються господарським судом
незалежно від наявності чи відсутності
відповідного клопотання сторін у
справі, якщо в останній є докази, що
підтверджують факт такого переривання.

Згідно з пп. 4.4.1 тієї ж постанови
Пленуму, у дослідженні обставин,
пов'язаних із вчиненням зобов'язаною
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку
(частина перша статті 264 ЦК України),
господарському суду необхідно у
кожному випадку встановлювати, коли
конкретно вчинені боржником
відповідні дії, маючи на увазі, що
переривання перебігу позовної
давності може мати місце лише в межах
строку давності, а не після його спливу.
До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій.

Судом встановлено, що внаслідок
здійснення 03.08.2012 р. відповідачем
часткової сплати суми заборгованості
відбулося переривання перебігу
позовної давності, і перебіг строку
позовної давності розпочався заново зі
строком спливу - 03.08.2013 р.

Однак, як слідує з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з даним
позовом у жовтні 2013 року, тобто після
спливу строку позовної давності.

При цьому судом відхиляються посилання
позивача на те, що пунктом 4.6 договору
сторони встановили для відносин за
даним договором строк позовної
давності тривалістю у 5 років з огляду
на таке.

Як зазначено у п. 4.6 договору,
відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу
України сторони дійшли згоди про
збільшення строку позовної давності до
5 (п'яти) років «за вимогами Покупця до
Постачальника за цим Договором (у тому
числі щодо вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені)».

Між тим, за змістом преамбули договору
його сторонами є замовник та
виконавець, а не постачальник та
покупець.

Відповідно до п 3.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів», умова про збільшення позовної
давності може бути вміщена як в
укладеному сторонами договорі
купівлі-продажу, поставки, надання
послуг тощо, так і в окремому документі
або листах, телеграмах, телефонограмах
та інших документах, якими
обмінювались сторони і які повинні
однозначно свідчити про досягнення
згоди сторін щодо збільшення позовної
давності.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідач наголошує на тому, що
наведена вище редакція пункту 4.6
договору не свідчить однозначно про
досягнення сторонами згоди щодо
збільшення строку позовної давності,
оскільки в правовідносинах, що є
предметом спору, сторони є замовником
та виконавцем за договором перевезення
вантажів, тоді як позовну давність
збільшено для вимог покупця до
постачальника.

Поряд з цим слід зазначити, що згідно зі
ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Як слідує з приписів статей 32-34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд встановлює
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
господарського спору. Обов'язок
доказування визначається предметом
спору. За загальним правилом тягар
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Всупереч наведеному, позивачем не
доведено суду збільшення у даному
випадку позовної давності за договором
№ 1УЦАТ від 01.11.2011 р. до п'яти років.
Водночас судом враховано, що
постачальником послуг у даному випадку
виступає саме позивач (виконавець
перевезень), в той час як п'ятирічну
позовну давність сторони
передбачували для вимог покупця, а не
постачальника.

В силу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд дійшов висновку
щодо відмови у задоволенні позовних
вимог ТОВ «ДПЗКУ-МТС» за спливом
позовної давності.

Стосовно розподілу судових витрат у
даній справі слід зазначити таке.

Згідно з приписами ст. 44 ГПК України до
складу судових витрат належить,
зокрема, судовий збір. Відповідно до
приписів ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, судовий збір
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, витрати зі сплати судового
збору покладаються на позивача.

Водночас, клопотання відповідача про
покладення на позивача витрат на
оплату послуг адвоката відповідача в
сумі 2000,00 грн. залишається колегією
суддів без задоволення з огляду на
таке.

Слід зазначити, що статтею 44
Господарського процесуального кодексу
України передбачено, що судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 48 ГПК
України, витрати, що підлягають сплаті
за послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
«Про адвокатуру». Дія вказаного закону
поширюється тільки на осіб, які є
адвокатами.

Поняття особи, котра є адвокатом,
наводиться в статті 2 Закону України
«Про адвокатуру».

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про
адвокатуру» оплата праці адвоката
здійснюється на підставі угоди між
громадянином чи юридичною особою і
адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Відповідно до ст. 4 Правил адвокатської
етики (схвалених Вищою кваліфікаційною
комісією адвокатури при Кабінеті
Міністрів України 01.10.1999 р. № 6/VI), клієнт
- особа, права і свободи якої адвокат
захищає або чиї законні інтереси він
представляє, або котрій він
безпосередньо надає правову допомогу в
інших формах, передбачених чинним
законодавством. Угода про надання
правової допомоги - договір (контракт),
згідно з яким одна сторона - адвокат, що
практикує індивідуально, або
адвокатське об'єднання - приймає на
себе доручення іншої сторони - клієнта
(або його представника) - про надання
клієнту юридичної допомоги
обумовленого ним виду в інтересах
клієнта на умовах, передбачених угодою,
а інша сторона - клієнт (або його
представник) - зобов'язується сплатити
гонорар за дії адвоката по наданню
правової допомоги, а також у випадку
необхідності - фактичні витрати,
пов'язані з виконанням угоди. Угодою
можуть передбачатися також інші умови
надання юридичної допомоги. Гонорар -
передбачена угодою про надання
правової допомоги винагорода за
виконані адвокатом дії по наданню
правової допомоги; гонорар не включає
кошти, що вносяться клієнтом (його
представником) на покриття фактичних
витрат, пов'язаних з виконанням угоди.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідачем до клопотання про
покладення на позивача адвокатських
витрат в якості доказів понесення цих
витрат додано договір про надання
правової допомоги № 12 від 15.11.2013 р.,
укладений між адвокатським об'єднанням
«Базиленко та Панченко» та
відповідачем; прибутковий касовий
ордер № 12 від 27.11.2013 р. з квитанцією до
нього про прийняття від ТОВ «УЦАТ» на
підставі договору № 12 про правову
допомогу грошових коштів в сумі 2000,00
грн.; банківську виписку від 27.11.2013 р., а
також Завдання клієнта № 1 (Додаток 2 до
Договору № 9 (?) про правову допомогу від
21 жовтня 2013 року(?)), яке за змістом є
додатком до договору про правову
допомогу № 12 від 15.11.2013 р., та ордер
серії КВ № 008275, виданий адвокатським
об'єднанням «Базиленко та Панченко» на
надання правової допомоги адвокатом
ОСОБА_3.

Таким чином, правовідносини між
відповідачем та адвокатським
об'єднанням «Базиленко та Панченко»
ґрунтуються на договорі про надання
правової допомоги № 12 від 15.11.2013 р.,
згідно умов якого адвокатське
об'єднання надає клієнту послуги з
надання правової допомоги, у тому числі
- з надання правової інформації,
консультацій, складення заяв, скарг,
процесуальних та інших документів
правового характеру, представництво
інтересів клієнта в суді та ін.

За надання передбачених договором
послуг клієнт виплачує адвокатському
об'єднанню гонорар у сумі, визначеній у
додатку № 1 до цього договору (п. 3.1
договору).

Крім того, згідно з п. 3.2 договору, за
результатом виконаних робіт (завдання
клієнта) виконавцем складається акт
про надані послуги, який підписується
сторонами не пізніше двох робочих днів
з моменту надання клієнту звіту
адвокатського об'єднання.

Клієнт зобов'язаний перерахувати суму
гонорару, визначену відповідно до п. 3.1
договору та акту виконаних робіт
протягом трьох банківських днів з
моменту підписання такого акту (п. 3.3
договору).

Між тим, додатку № 1 до договору про
надання правової допомоги № 12 від
15.11.2013 р., яким мав би визначатися розмір
гонорару, відповідачем суду не надано.

Так само, на підтвердження фактичного
виконання договору про надання
правової допомоги, до матеріалів
справи не подано акту про надані
послуги, передбаченого п. 3.2 договору.

Окрім того, відповідачем не було надано
свідоцтва про право на зайняття
адвокатською діяльністю гр. ОСОБА_3,
копію довіреності якої як представника
відповідача б/н від 10.09.2013 р. було
долучено до матеріалів справи, в той
час як положеннями ст. 49 ГПК України
передбачено відшкодування згаданих
витрат за послуги, надані лише
адвокатом, а не будь-яким іншим
представником.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від
21.02.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
передбачено, що витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум.

З урахуванням викладеного вище,
колегія суддів дійшла висновку щодо
відсутності у даному випадку підстав
для покладення на позивача витрат за
договором про надання правової
допомоги № 12 від 15.11.2013 р. у розмірі 2000,00
грн. в якості витрат на оплату послуг
адвоката у даній справі в розумінні
приписів ст. 44 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення підписане 17.03.2014 р.

Головуючий суддя
В.М. Бабкіна

Суддя
О.О. Рябцева

Суддя
О.В. Конюх