ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2014 р.
Справа № 914/464/14

За позовом: Публічного акціонерного
товариства «Галич-Авто», м. Львів

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» в особі Львівської
філії ПАТ «Брокбізнесбанк», м. Львів

про визнання кредитного договору
недійсним

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Презлята С.З.,
представник (довіреність №141/03 від
15.04.2013 р.)

Публічне акціонерне товариство
«Галич-Авто», м. Львів звернулося до
господарського суду Львівської
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» в особі Львівської
філії ПАТ «Брокбізнесбанк», м.Львів про
визнання кредитного договору
недійсним.

Розглянувши матеріали справи, суд
визнав представлені матеріали
достатніми для прийняття позовної
заяви до розгляду і ухвалою від 12.02.2014р.
призначив розгляд справи на 24.02.2014 р.
Ухвалою суду від 24.02.2014 р. розгляд
справи відкладався на 13.03.2014 р.

В обґрунтування позовних вимог
представник позивача посилався на те,
що між позивачем та відповідачем 10.09.2008
р. був укладений кредитний договір
№24/08/Ю. Відповідно до умов даного
кредитного договору, відповідач
зобов'язувався надати позивачу кредит
в сумі 2 000 000 доларів США. Додатковим
договором №9 від 28.11.2011 р. було
визначено суму кредиту у розмірі 9 388 555
грн. 00 коп. та підвищено проценту ставку
до 18% річних. Пунктом 7.1 кредитного
договору встановлено, що за порушення
строків погашення заборгованості за
кредитом та/або строків сплати
процентів за користування кредитом
та/або комісій банк має право
нараховувати позичальнику неустойку в
розмірі подвійної процентної ставки,
що визначена п.1.1.3. цього договору, від
суми простроченої заборгованості, за
кожний день прострочення (29% річних).
Вказаний пункт договору суперечить
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», яким передбачено, що
розмір пені не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня. Також,
додатковий договір №9 від 28.11.2011 р.
позивачем не підписувався, меморіальні
ордери, як доказ надання суми кредиту,
позивачу не надавалися. Таким чином,
кредитний договір №24/08/Ю від 10.09.2008 р.
необхідно визнати недійсним.

В судових засіданнях представник
відповідача проти позову заперечив,
просив відмовити в задоволенні
позовних вимог. В своїх запереченнях
зазначив, що рішенням Господарського
суду Львівської області від 17.12.2013 р. у
справі №914/2811/13, суму пені позивачем
заявлено та судом задоволено у
відповідності до вимог Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань».
Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 20.02.2014 р.
рішення в частині стягнення 570 грн.
39коп. пені по прострочених відсотках та
1 471 грн. 39 коп. пені по простроченому
тілу кредиту скасовано та в цій частині
прийнято нове рішення, яким в
задоволенні вимог у цій частині
відмовлено. Крім того, судом було
перевірено умови спірного кредитного
договору на предмет відповідності
чинному законодавству. Також зазначив,
що позивачу було надано обумовлену
суму коштів, що підтверджується
первинними документами. Таким чином,
доводи позивача є безпідставними, а
тому в задоволенні позову слід
відмовити.

Представнику роз'яснено права та
обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК
України, заяв про відвід суду не
поступало.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
сторони, суд встановив наступне.

10 вересня 2008 р. між Акціонерним банком
«Брокбізнесбанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«Брокбізнесбанк» (банк) та Відкритим
акціонерним товариством «Галич-Авто»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Галич-Авто»
(позичальник) було укладено кредитний
договір №24/08/Ю.

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору
банк (відповідач) надає позичальнику
(позивачу) у тимчасове користування на
умовах повернення, строковості,
платності та цільового характеру
використання грошові кошти у розмірі 2
000 000 доларів США із сплатою 14,5% річних
до 09.09.2011 р. на поповнення обігових
коштів.

28 липня 2011 р. сторони уклали додатковий
договір №9 до кредитного договору, яким
визначили суму кредиту в розмірі 9 388 555
грн. 00 коп., встановили термін
користування кредитом - до 08.09.2014 р. та
процентну ставку - 18% річних, а також
узгодили графік повернення кредиту.

Як вбачається з тексту кредитного
договору №24/08/Ю від 10.09.2008 р. та
додаткового договору №9 від 28.07.2011 р.,
вони підписані від імені позивача
керівником ОСОБА_2 та скріплені
печаткою позивача.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
може бути, в тому числі, визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинене
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
ЦК, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість
сторін вільно визначати зміст
договору, який вони укладають і
формувати його конкретні умови. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 887 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно п. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ст. 179 ГК України). При
непогодженні вказаних умов договір є
таким, що не відбувся.

В разі недосягнення згоди щодо
істотних умов договору відповідно до
ст.638 ЦК України, даний факт може
свідчити про неукладення угоди, а не
про її недійсність.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони узгодили предмет, ціну, строк
дії договору, а також інші умови
договору. Під час укладення
вищевказаного договору пропозицій
щодо додаткових умов договору
сторонами не висувалося. На виконання
умов договору, відповідач надав
позивачу обумовлену суму коштів.
Позивач жодних претензій щодо строків,
розміру надання кредитних коштів не
заявляв.

Необхідно також зазначити, що згідно
ст. 217 ЦК України, недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Однак, позивач оспорюючи певні пункти
кредитного договору №24/08/Ю від 10.09.2008 р.,
звернувся в суд з вимогою про визнання
договору недійсним в цілому.

Судом також встановлено, що 17 грудня 2013
р. Господарський суд Львівської
області постановив рішення у справі
№914/2811/13 за позовом Публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» до Публічного
акціонерного товариства «Галич-Авто»
про стягнення боргу за кредитним
договором №24/08/Ю від 10.09.2008 р. з
наступними змінами про стягнення 15548 764
грн. 49 коп.

Вказаним рішенням встановлено, що сума
пені за порушення строків повернення
кредиту у розмірі 230 835,61 грн. та сума
пені за прострочення сплати відсотків
за користування кредитом у розмірі 98
048,56 грн. нараховані у відповідності до
п. 7.1. кредитного договору та із
врахуванням положень ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», тобто, у розмірі, який не
перевищує подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

У відповідності до п. 1 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право визнати недійсним повністю
чи у певній частині пов'язаний з
предметом спору договір, який
суперечить законодавству.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 20.02.2014р.
рішення в частині стягнення 570 грн. 39
коп. пені по прострочених відсотках та 1
471 грн. 39 коп. пені по простроченому
тілу кредиту скасовано та в цій частині
прийнято нове рішення, яким в
задоволенні вимог у цій частині
відмовлено. Підставою для скасування в
рішення в цій частині було пропущення
банком строку спеціальної позовної
давності.

При розгляді справи №914/2811/13 суди
досліджували умови кредитного
договору №24/08/Ю від 10.09.2008 р. з
наступними змінами, у тому числі
дійсність вищевказаного договору з
наступними змінами, надали оцінки
кредитному договору з наступними
змінами та дійшли висновку про
часткове задоволення позову банку
(окрім вимоги про часткове стягнення
пені з підстав пропуску позовної
давності).

Відповідно до ст. 35 ГПК України
зазначене рішення має преюдиціальне
значення при розгляді даної справи в
силу ст. 35 ГПК України.

Крім того, відповідно до ст. 239 ЦК
України, правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 241 ЦК України,
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що
наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

На виконання умов спірного договору
відповідачем було надано позивачу
грошові кошти, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами та рішенням
Господарського суду Львівської
області від 17.12.2013 р. у справі №914/2811/13,
що набрало законної сили. Отримані
позивачем кошти відповідачу не було
повернуто, що свідчить про подальше їх
використання позивачем у своїй
господарській діяльності. Також
відповідачем зараховувалися відсотки
за користування кредитним коштами,
вживалися заходи щодо стягнення всієї
суми заборгованості по кредитному
договору №24/08/Ю від 10.09.2008 р. з
наступними змінами. Таким чином,
надання відповідачем кредитних коштів,
зарахування сплачених позивачем
відсотків за користування ними по
кредитному договору №24/08/Ю від 10.09.2008 р.
з наступними змінами, внесеними
додатковими договорами, вжиття заходів
щодо стягнення суми заборгованості,
свідчить про схвалення дій
представника, який уклав спірний
договір від імені відповідача, що в
силу приписів ст. 241 ЦК України не дає
підстав для визнання цього договору
недійсним із заявлених позивачем
підстав.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, який не мав
належних повноважень, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним
(стаття 241 ЦК України). Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено;
тому господарський суд повинен у
розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено,
що правочин, який вчиняє юридична
особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Як зазначалося вище, кредитний договір
№24/08/Ю від 10.09.2008 р., додатковий договір
№9 від 28.07.2011 р. підписані від імені
позивача керівником ОСОБА_2 та
скріплені печаткою позивача.

Позивачем не подано доказів того, що
ним було втрачено печатку
підприємства, а також доказів
повідомлення правоохоронних органів
про втрату (незаконне заволодіння)
печатки чи вчинення службового
підлогу.

Таким чином, відтиск печатки позивача
на спірному договорі свідчить, що
договір підписаний уповноваженою
особою, керівником позивача.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
необґрунтовані та безпідставні, а тому
в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, то
судові витрати по розгляду справи
необхідно покласти на позивача
відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
11, 16, 203, 204, 215, 241, 509, 626 ЦК України, ст.ст. 65,
207 ГК України та ст.ст. 1, 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75,
80, 82, 83, 84, 85, 115 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

В судовому засіданні 13.03.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення складено 18.03.2014
р.

Суддя
Мазовіта А.Б.