ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2014 р.Справа № 922/4887/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання
Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Колорит Агро", м.
Носівка до
Українсько-американського спільного
підприємства "Каіс" у формі товариства
з обмеженою відповідальністю, м. Харків
про визнання недійсним договору за
участю представників сторін:

позивача - не з"явився;

відповідача Мазняк О.Я., за довіреністю
№ 3 від 22.01.2013 року;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Колорит Агро"
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
до Українсько - американського
спільного підприємства у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Каіс" про визнання
недійсним договору поставки № 2208КА від
22.08.2013 року. Судові витрати позивач
просить суд покласти на відповідача.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що
сторонами при підписанні договору
поставки № 2208КА від 22.08.2011 року не було
підписано та погоджено специфікацію до
даного договору, таким чином, не було
досягнуто всіх істотних умов,
необхідних при укладанні договорів
даної категорії.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27 листопада 2013
року було прийнято вказану позовну
заяву, порушено провадження у справі та
призначено її розгляд на 23 грудня 2013
року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 20.12.2013 року від
представника відповідача супровідним
листом (вх. № 47963) надійшли документи, на
виконання вимог ухвали суду про
порушення провадження у справі від
27.11.2013 року. Разом із документами
відповідачем було надано відзив на
позов, в якому відповідач проти позову
заперечує повністю, вважає його
незаконним, необґрунтованим й таким, що
не підлягає задоволенню. Відповідач в
своєму відзиві зазначає про те, що в
оспорюваному договорі відсутні будь -
які посилання на специфікацію до
договору, та відсутні положення щодо
необхідності її укладення сторонами.
Таким чином, сам по собі факт не
підписання специфікації, як окремо
складеного документу до договору не
підтверджує недосягнення сторонами
згоди щодо усіх його істотних умов.
Крім того, після укладення
оспорюваного договору, сторонами були
здійснені дії, направлені на виконання
зобов"язань, взятих на себе відповідно
до умов цього договору. У зв"язку з
викладеним, відповідач вважає договір
поставки № 2208КА від 22.08.2011 року є
укладеним сторонами з додержанням усіх
вимог, встановлених чинним
законодавством, дійсним і таким,
зобов"язання сторін за яким є частково
виконаними.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 23.12.2013 року від
представника позивача надійшло
клопотання (вх. № 48099) про відкладення
розгляду справи, у зв"язку з
перебуванням на лікарняному
представника позивача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23.12.2013 року
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи задоволено; розгляд
справи відкладено на 14.01.2014 року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області від представника
відповідача супровідним листом (вх. №
411) надійшов витяг з ЄДРПОУ стосовно
позивача.

Представник позивача в судове
засідання 14.01.14р. не з'явився,
документів, витребуваних судом, не
надав, про час та місце проведення
судового засідання повідомлений
належним чином, про, що свідчить
поштове повідомлення, яке повернулося
на адресу суду з відміткою про
отримання.

Представник відповідача в судовому
засіданні 14.01.2014 року проти позову
заперечував, просив суд в задоволенні
позову відмовити.

Присутній в судовому засіданні 14 січня
2014 року представник відповідача проти
позову заперечує та вважає за можливе
розглянути справу по суті в даному
судовому засіданні без участі
представника позивача, пояснив, що ним
надані всі документи, які необхідні для
розгляду справи по суті.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23 грудня 2013
року сторони попереджені про розгляд
справи за наявними в ній матеріалами у
разі неявки представників сторін у
судове засідання та ненадання
витребуваних судом документів.
Враховуючи це, враховуючи також
достатність часу, наданого сторонам
для підготовки до судового засідання
та підготовки витребуваних судом
документів, приймаючи до уваги
принципи змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129
Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК
України, суд вважає, що господарським
судом в межах наданих йому повноважень
сторонам створені усі належні умови
для надання доказів у справі та є
підстави для розгляду справи за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
уповноваженого представника
відповідача, судом встановлено
наступне.

22.08.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Колорит Агро"
(позивач) та Українсько - американським
спільним підприємством у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю "Каіс" (відповідач)
було укладено договір поставки № 2208КА,
у відповідності до умов якого позивач
зобов"язується передати у власність
відповідача, а відповідач
зобов"язується прийняти та оплатити
товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 3.2 договору строк
поставки товару: до 15.11.2011 року.

Відповідно до п. 3.3 договору товар за
цим договором вважається поставленим з
моменту підписання сторонами
видаткових накладних.

Відповідно до п. 5.1 договору порядок
оплати: передплата у розмірі 770000,00 грн.
протягом 3 банківських днів з моменту
укладення цього договору.

На виконання умов вищезазначеного
договору, позивачем було перераховано
відповідачу в якості передплати
грошові кошти в сумі 770000,00 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями: №1507 від 29.08.2011 року на суму
100000,00 грн., №1509 від 30.08.2011 року на суму
100000,00 грн., № 1517 від 31.08.2011 року на суму
400000,00 грн., № 1520 від 31.08.2011 року на суму
170000,00 грн., в яких зазначена підстава
договір № 2208КА від 22.08.2011 року (а.с. 30-33).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Загальні положення про купівлю-продаж
визначені главою 54 ЦК України.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобовязується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи,
10.11.2011 року позивачем було направлено
на адресу відповідача лист за вих. № 115
(а.с. 28), в якому повідомляється про те,
що узв"язку з відсутністю потрібних
можливостей елеватора не можливо
виконати у зазначений термін умови п.3
договору та позивач просить дозволити
повернути відповідачу отримані
авансом кошти за зазначеним договором,
а також штрафна санкції у розмірі 30% в
термін до 20.12.2011 року.

Також з матеріалів справи вбачається,
що 11.11.2011р. сторонами укладено
додаткову угоду до договору поставки
№2208КА від 22.08.2011р. про припинення (у
зв'язку з неможливістю виконати
позивачем зобов'язання з поставки
товару у встановлений договором строк)
зобов'язання позивача з поставки
товару за договором та повернення
передплати в сумі 770 000,00 грн. та штрафу
за не поставку товару у розмірі 30% від
суми передплати, що складає 231 000,00 грн.
(двісті тридцять одна тисяча грн. 00
коп.), а всього: 1 001 000,00 грн. (один мільйон
одна тисяча грн. 00 коп.) шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок відповідача, зазначений у цій
додатковій угоді, до 20.12.2011р.

Позивач здійснив часткове повернення
попередньої оплати у розмірі 30 000,00 грн.
за договором поставки №2208КА від
22.08.2011р. шляхом перерахування коштів на
рахунок відповідача, що
підтверджується випискою з
розрахункового рахунку відповідача та
довідкою з банку (а.с. 34-35).

Позивач, як на підставу недійсності
договору посилається на те, що зміст та
умови договору суперечать вимогам
Господарського кодексу України,
Цивільного кодексу України, іншим
актам законодавства. Як зазначає
позивач у своїй позовній заяві,
всупереч положенню ст.266
Господарського кодексу України
сторонами не було підписано та
погоджено специфікацію до договору,
таким чином, на думку позивача, при
підписанні сторонами договору не було
досягнуто всіх істотних умов,
необхідних при укладанні договорів
даної категорії.

В обґрунтування своїх заперечень,
відповідач вказує на те, що в
оспорюваному договорі відсутні будь -
які посилання на специфікацію до
договору, та відсутні положення щодо
необхідності її укладення сторонами.
Таким чином, сам по собі факт не
підписання специфікації, як окремо
складеного документу до договору не
підтверджує недосягнення сторонами
згоди щодо усіх його істотних умов.
Крім того, після укладення
оспорюваного договору, сторонами були
здійснені дії, направлені на виконання
зобов"язань, взятих на себе відповідно
до умов цього договору. У зв"язку з
викладеним, відповідач вважає договір
поставки № 2208КА від 22.08.2011 року є
укладеним сторонами з додержанням усіх
вимог, встановлених чинним
законодавством, дійсним і таким,
зобов"язання сторін за яким є частково
виконаними.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам суд виходить із
наступного.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є одержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені нами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Відповідно до ч.1
зазначеної статті, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч.1-З ст.180
Господарського кодексу України, зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Згідно з ч.4 ст.180 Господарського
кодексу України, умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості.

Як вбачається з матеріалів справи, при
укладенні договору, сторонами було
досягнуто згоди щодо предмету
(найменування, кількість та якість
товару), ціни та строку, тобто щодо усіх
істотних умов, встановлених законом
для договорів поставки.

Щодо твердження позивача про не
підписання сторонами специфікації до
оспорюваного договору, суд зазначає
наступне.

Відповідно до положень ч.2 ст.266
Господарського кодексу України
визначено, що загальна кількість
товарів, що підлягають поставці, їх
часткове співвідношення (асортимент,
сортамент, номенклатура) за сортами,
групами, підгрупами, видами, марками,
типами, розмірами визначаються
специфікацією за згодою сторін. При
цьому законодавцем не встановлено
вимоги до форми такої специфікації.
Тому сторони виклали всі істотні умови
договору в самому тексті договорі, й
таке викладення умов у договорі не є
порушенням вимог законодавства.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
за договором передбачалася разова
поставка товару, а не поставка
партіями.

Крім того, в оспорюваному договорі
відсутні будь-які посилання на
специфікацію до договору, та відсутні
положення щодо необхідності її
укладення сторонами.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7 1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу першого п.2.9.
Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11,
на підставі статті 215 ЦК України
недійсними можуть визнаватися не лише
правочини, які не відповідають цьому
Кодексу, а й такі, що порушують вимоги
інших законодавчих актів України,
указів Президента України, постанов
Кабінету Міністрів України, інших
нормативно-правових актів, виданих
державними органами, у тому числі
відомчих, зареєстрованих у
встановленому порядку.

Проте, суд вважає за необхідне
зазначити, що позивач у позовній заяві
не зазначив, яким саме нормам яких саме
«інших актів законодавства»
суперечить зміст та умови оспорюваного
договору.

Також, згідно з п.2.6. Постанови Пленуму
ВГСУ від 29.05.2013р. №11, нікчемний правочин
або правочин, визнаний судом недійсним,
вважається таким з моменту його
вчинення (частина перша статті 236 ЦК
України).

За змістом частини третьої статті 207 ГК
України господарське зобов'язання,
визнане судом недійсним, також
вважається недійсним з моменту його
виникнення.

У силу припису частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, встановлених
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 названого Кодексу,
саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено (договір, який
не укладено).

У зв 'язку з наведеним господарським
судам необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК
України, частини друга - п'ята, сьома шя»
180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими
правочини (укладеними господарські
договори), в яких (за якими): відсутні
передбачені законом умови, необхідні
для їх укладення (не досягнуто згоди за
всіма істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Водночас господарським
судам необхідно враховувати таке.
Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї
чи іншої істотної умови (умов) може
свідчити про його неукладення, а не про
недійсність (якщо інше прямо не
передбачено законом, як-от частиною
другою статті 15 Закону України "Про
оренду землі").

Крім того, суд зазначає про те, що після
укладення оспорюваного договору,
сторонами були здійснені дії
направлені на виконання зобов"язань,
взятих на себе відповідно до умов його
договору.

Дані обставини підтверджуються
перерахуванням грошових коштів
відповідачем на рахунок позивача, в
якості передплати, згідно платіжних
доручень (а.с. 30-33) на загальну суму 770000,00
грн. та часткове повернення позивачем
попередньої оплати в сумі 30000,00 грн.
відповідачу, у зв"язку з неможливістю
виконання взятих на себе зобов"язань за
договором.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
договір поставки №2208КА від 22.08.2011р. є
укладеним сторонами з додержанням усіх
вимог, встановлених чинним
законодавством, дійсним і таким,
зобов'язання сторін за яким є частково
виконаними: зобов'язання відповідача з
перерахування попередньої оплати у
передбаченому договором розмірі
виконані повністю, а зобов'язання
позивача з повернення попередньої
оплати та сплати штрафу на користь
відповідача, відповідно до умов
додаткової угоди до договору від
11.11.2011р. (яка є невід'ємною частиною
договору), виконані частково, оскільки
попередня оплата повернута не в
повному розмірі, й штраф не сплачений.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до абзацу п'ятого п.2.10.
Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11,
у силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарськім судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Отже, позивачем не доведено факт
наявності підстав для визнання
договору поставки № 2208КА від 22.08.2013р.
недійсним в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК
України, з чого слідує висновок щодо
безпідставності заявлених вимог, що
має наслідком відмову в позові.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ч. 1
ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України; ч.ч. 1-4 ст. 180, ч. 1 ст. 265, ст. 266
Господарського кодексу України, ст.ст.
1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити .

Повне рішення складено 16.01.2014 р.

Суддя Добреля Н.С.

922/4887/13