ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.03.2014 Справа № 920/97/14

Господарський суд Сумської області, у
складі судді Моїсеєнко В.М. при
секретарі судового засідання Сорока
Л.М., розглянувши матеріали справи
№920/97/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Всеукраїнський
науковий інститут селекції (ВНІС)», м.
Київ

до відповідача : Фермерського
господарства «Воздвижинське», с.
Воздвижинське, Ямпільський район,
Сумська область

про стягнення : 239205,00 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Глушко Л.Ю.,
довіреність від 21.11.2013р.

від відповідача: Сафронов М.А.,
довіреність від 01.02.2014р. № 1

Суть спору: позивач, згідно вимог
позовної заяви, просить суд зобов'язати
відповідача повернути суму основного
боргу в розмірі 183 300,00 грн. відповідно
до умов укладеного між сторонами
19.04.2013р. договору поставки насіння з
відстрочкою платежу № 19041 , а також
стягнути з відповідача пеню в розмірі
8215,86 грн., 25% штрафу від вартості
неоплаченого товару в сумі 45825,00 грн., 3%
річних в сумі 1205,26 грн., інфляційні
втрати в сумі 659,88 грн.

17.02.2014р. відповідач подав відзив на
позов, в якому зазначає, що позивач
здійснив розрахунок пені за більший
період заборгованості ніж період
прострочення, загальний розмір пені
складає 5228,32 грн., у стягненні 2987,54 грн.
просить відмовити у зв'язку з
необґрунтованістю. Також відповідач,
посилаючись на додані ним до відзиву
копії товарно-транспортних накладних
від 22 та 23 квітня 201 3 року,
зазначає, що Фермерське господарство
«Воздвижинське» отримало від позивача
товару на суму 122900,00 грн., решта товару
на суму 60 400,00 грн. знаходиться у
розпорядженні позивача. Крім того,
відповідач, посилаючись на ч.3 ст.551
Цивільного кодексу України, ст. 233
Господарського кодексу України,
просить суд зменшити розмір неустойки,
що підлягає сплаті , оскільки
надмірний розмір штрафних санкцій,
заявлених позивачем може привести до
значних негативних результатів
діяльності господарства.

13.03.2014р. позивач подав заяву про
уточнення та зменшення позовних вимог,
згідно якої уточнює розрахунок пені,
внаслідок чого сума позову зменшується
на 2987,54 грн. та просить стягнути з
відповідача пеню в розмірі 5228,32 грн.
грн. Крім того, позивач просить суд
вирішити питання про повернення суми
судового збору пропорційно сумі
зменшення позовних вимог. Заява
подана з дотриманням вимог ст.22 ГПК
України , суд приймає її до розгляду.

В даному судовому засіданні
представник позивача наполягає на
задоволенні позовних вимог з
урахуванням заяви від 13.03.2014р. про
уточнення та зменшення позовних вимог.

Представник відповідача в судовому
засіданні зазначив, що товари на суму 60
400,00 грн. фермерським господарством не
отримані і посилаючись на чинне
законодавство України стверджує , що на
даний час господарством втрачений
інтерес отримувати від позивача
зазначені товари.

Крім того, представник відповідача в
судовому засіданні заявив усне
клопотання про продовження терміну
розгляду справи для надання йому
можливості підготувати додаткові
документи по справі.

Розгляд справи був призначений на
03.02.2014р., відповідач в судове засідання
03.02.2014р. , відзив на позов не подав, про
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, тому
розгляд справи був відкладений та
призначений на 17.02.2014р . Представник
відповідача 17.02.2014р. подав відзив на
позов з обґрунтуванням своєї позиції
по справі, який був досліджений судом
та долучений до матеріалів справи. За
результатами розгляду справи, в
судовому засіданні 17.02.2014р.
оголошувалася перерва до 11 год.00 хв.
13.03.2014р. та усно зобов'язано позивача
надати обґрунтований розрахунок
штрафних санкцій.

Враховуючи достатність часу, наданого
позивачу та відповідачу для підготовки
до судового засідання та подання
витребуваних судом документів,
приймаючи до уваги принципи
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені п. 4
ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
йому повноважень, сторонам створені
усі належні умови для надання доказів у
справі.

Крім того, строк розгляду справи
закінчується 17.03.2014р. і у суду відсутня
можливість в черговий раз відкласти
розгляд справи, тому суд усне
клопотання відповідача про
відкладення розгляду залишає без
задоволення. У відповідності з
вимогами ст.75 ГПК України справа
розглянута за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників позивача та відповідача
, дослідивши наявні докази, які мають
суттєве значення для вирішення спору
по суті, суд встановив.

19.04.2013 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
поставки насіння з відстрочкою
платежу № 19041, згідно з умовами якого
позивач ( постачальник) зобов'язувався
в порядку та на умовах цього договору
передати у власність відповідача (
покупця) товар згідно Специфікацій , що
є додатком до договору, а відповідач
(покупець) зобов'язувався прийняти та
оплатити товар згідно з умовами цього
договору.

Відповідно до п.2.1 зазначеного
договору, позивач (постачальник)
зобов'язувався поставити товар
відповідачу (покупцю) протягом семи
календарних днів з дати укладання
договору.

Відповідно до п.2.3 договору, перехід
права власності на товар відбувається
в момент передачі товару, що
оформлюється видатковою накладною.

На виконання умов договору поставки
позивач поставив та передав у
власність відповідачу партію товару на
загальну суму 183 300,00 грн., що
підтверджується видатковими
накладними № 192 від 19.04.2013р.
(Специфікація № 1), № 193 від 22.04.2013р. (
Специфікація № 2), № 194 від 22.04.2013р. (
Специфікація ; 3) ( а.с . 18-23).

Відповідно до п. 2.5 договору
покупець зобов'язався сплатити
вартість товару в наступному порядку:
пп. 2.5.1 10% від повної вартості товару -
до 01.08.2013р.; пп. 2.5.2. 90% від повної
вартості товару до 20.09.2013р.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що
відповідач в порушення умов договору
поставки насіння з відстрочкою платежу
№ 19041 від 19.04.2013р. не сплатив своєчасно
та в повному обсязі вартість
поставлених товарів і станом на час
звернення до суду його заборгованість
складає 183 300,00 грн.

Судом під час розгляду справи було
встановлено, що твердження відповідача
стосовно неотримання товару на суму 60
400,00 грн. спростовуються наявними у
справі доказами, що надані позивачем до
позовної заяви , а саме видатковими
накладними № 192 від 19.04.2013р.
(Специфікація № 1), № 193 від 22.04.2013р. (
Специфікація № 2), № 194 від 22.04.2013р. (
Специфікація ; 3) , з яких вбачається, що
відповідач отримав товар на загальну
суму 183 300,00 грн.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
має довести ті обставини, на які вона
посилається в обґрунтування своїх
доводів і заперечень, а відповідно до ч.
2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які
за законодавством мають
підтверджуватися певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідач не надав суду
доказів, які б спростовували вимоги
позивача та підтверджували б
правомірність його дій.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ст. ст. 216, 217, 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, а ст. 610 Цивільного кодексу
України визначає, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.

Тому вимоги позивача в частині
стягнення основного боргу в сумі 183 300,00
грн. за поставлений товар визнаються
судом обґрунтованими, правомірними і
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 229 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу
України, штрафними санкціями в цьому
Кодексі визначаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з п. 3.3 договору в разі несплати
вартості товару в повному обсязі до
терміну, встановленого п.2.5 договору,
покупець сплачує пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України від
вартості товару за кожний день
прострочення; в разі порушення
поставки товару в повному обсязі до
терміну, встановленого п.2.1 договору
сплачує пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України від вартості товару за кожний
день прострочення.

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюється у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за весь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» №
2921-ІІІ від 10.01.2002 року, розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період за який сплачується пеня.

Згідно з поданою позивачем заявою від
13.03.2014р. про уточнення та зменшення
позовних вимог та поданим розрахунком ,
відповідачеві нарахована пеня за
прострочення платежу в розмірі 5228,32
грн.

Оскільки відповідачем не подано
доказів своєчасної оплати отриманих
товарів , право позивача щодо стягнення
з відповідача пені передбачене умовами
договору, позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 5228,32 грн. пені є
правомірними.

Крім того, у відповідності до пункту 3.3
договору в разі не оплати вартості
товару в повному обсязі на момент
встановлений п.п. 2.5.1 та 2.5.2 договору,
покупець додатково сплачує штраф у
розмірі 25 % від вартості неоплаченого
товару; у випадку подальшого
невиконання зобов'язання покупцем, а
саме нездійснення оплати за товар в
повному обсязі на момент , встановлений
п.п. 2.5.1. та 2.5.2 договору, покупець
додатково сплачує штраф у розмірі 2%
від вартості неоплаченого товару, за
кожні 10 днів прострочення платежу, що
згідно з поданим позивачем розрахунку
становить 45825,00 грн.

Нарахування пені і штрафу не
суперечить нормам як цивільного так і
господарського законодавства. Так, ст.
549 даного кодексу визначає природу
окремо як пені, так і штрафу, а ст. 231
Господарського кодексу України
передбачає, що у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором, при цьому
розмір санкцій може бути
встановлено договором у
відсотковому відношенні до суми
невиконаної частини зобов'язання або у
певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до
суми зобов'язання незалежно від
ступеня його виконання, або у кратному
розмірі до вартості товарів (робіт,
послуг).

Отже нарахування обох видів неустойки
позивачем здійснено правомірно.

Враховуючи викладені обставини,
зокрема те, що факт виконання позивачем
договірних зобов'язань
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, відповідач, в свою
чергу, доказів оплати поставлених
позивачем товарів в строки ,
передбачені вищезазначеним договором
не подав, суд вважає позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 45825,00 грн.
заборгованості по штрафним санкціям
правомірними, обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Ст. 546 Цивільного кодексу України
передбачає неустойку (штраф, пеню) як
вид забезпечення виконання
зобов'язання, а згідно ст. 625 боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Тому вимоги в частині стягнення 659,88
грн. інфляційних збитків, 1205,26 грн. - 3%
річних, є правомірними, обґрунтованими
і такими, що підлягають задоволенню.

Клопотання позивача щодо повернення
суми судового збору пропорційно сумі
зменшення позовних вимог, суд залишає
без задоволення, оскільки розрахунок
пені, який представлено позивачем у
позовній заяві містить неточності , а
саме допущену помилку позивачем у
періоді розрахунку .

Згідно Закону України «Про судовий
збір», ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню судовий збір
пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 49, 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Фермерського господарства
«Воздвижинське» ( 41242, Сумська область,
Ямпільський район, с. Воздвижинське,
вул. Комуністична,2а, код 36789290) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Всеукраїнський
науковий інститут селекції (ВНІС)» (02098,
м. Київ, вул. Шумського,1Б, офіс 121, код
30723936) 183300,00 грн. боргу, 5228,32 грн. пені,
1205,26 грн. 3% річних, 659,88 грн. інфляційних
втрат, 45825,00 грн. штрафу, 4724,36 грн. витрат
по сплаті судового збору.

3.Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 14.03.2014р.

Суддя
В.М. Моїсеєнко