КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2014 р. Справа№ 910/10831/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Яковлєва М.Л.

за участю представників:

від позивача: представник - Тараненко
Я.Ю. - за довіреністю,

від відповідача: ОСОБА_3,

від третьої особи: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду міста
Києва від 26.11.2013 р.

у справі №910/10831/13 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кушнер", м. Київ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача: Закрите акціонерне
товариство "Оболонь", м. Київ,

про стягнення 41 543,34 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кушнер" звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на
користь позивача вартість переданого в
оренду майна в розмірі 41 543 грн. 34 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
укладений між сторонами договір було
достроково розірвано за ініціативою
позивача, внаслідок чого у відповідача
наявний обов'язок повернути
використовуване останнім майно з
суборендного користування. Оскільки
спірне майно у відповідача відсутнє,
стягненню з відповідача підлягає
відшкодування вартості спірного майна
з врахуванням ПДВ.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.09.2013 р. залучено до участі в
даній справі третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача Закрите
акціонерне товариство "Оболонь".

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.11.2013 р. у справі №910/10831/13
позовні вимоги задоволено повністю,
стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кушнер" 41543
грн. 34 коп. основного боргу, 1720 грн. 50
коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
фізична особа-підприємець ОСОБА_3
звернулась до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення суду першої інстанції прийнято
без повного з'ясування обставин, що
мають значення для справи, обставини,
які місцевий господарський суд визнав
встановленими, не доведені, має місце
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого господарського
суду, обставинам справи, внаслідок чого
судове рішення прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
вказує, що рішення суду першої
інстанції вважає законним і
обґрунтованим, прийнятим у повній
відповідності до норм матеріального і
процесуального права, а апеляційну
скаргу безпідставною і такою, що не
підлягає задоволенню.

Представник позивача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Відповідач в судовому засіданні вимоги
апеляційної скарги підтримала в
повному обсязі, просила оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити у позові.

Третя особа явку свого представника в
судове засідання не забезпечила,
клопотань про відкладення розгляду
справи не надходило.

Неявка представника третьої особи в
судове засідання не перешкоджає
розгляду справи, оскільки в матеріалах
справи достатньо доказів для вирішення
спору по суті.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
19.05.2011 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кушнер" (Орендар) та
ФОП ОСОБА_3 (Суборенда) за погодженням з
ЗАТ «Оболонь» (Власник) укладено
Договір суборенди майна № 20042-3233
(Договір), відповідно до умов якого
Орендар передав Суборендареві у
строкове платне користування, а
Суборендар прийняв торгово-рекламне
обладнання (Майно) та зобов'язався
сплачувати орендну плату.

Згідно п. 1.2 Договору, Майном є рекламне
обладнання в кількості 32 одиниці
загальною вартістю 37766,67 грн. без ПДВ,
про що між сторонами підписано та
скріплено печатками Специфікацію до
Договору.

Згідно з п. 2.2 Договору, факт передачі
майна в суборенду підтверджується
актом прийому-передачі, який
підписується уповноваженими
представниками сторін та скріплюється
їх печатками.

На виконання умов Договору між
позивачем та відповідачем за
погодженням з третьою особою 19.05.2011 р.
підписано та скріплено печатками акт
прийому-передачі майна в суборенду.

Подаючи вказаний позов, позивач
посилається на те, що укладений між
сторонами Договір було достроково
розірвано за ініціативи позивача,
внаслідок чого у відповідача наявний
обов'язок повернути використовуване
останнім майно з суборендного
користування, а, оскільки спірне майно
у відповідача відсутнє, стягненню з
відповідача підлягає відшкодування
вартості спірного майна з врахуванням
ПДВ.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позовні вимоги позивача підлягають
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України встановлено, що в силу
зобов'язання одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Договір вважається укладеним і набирає
чинності з дати його підписання
сторонами, погодження Власником (19.05.2011
р.). Договір укладено терміном на один
календарний рік (п. 7.1, п. 7.2 Договору).

Отже, строк дії Договору сторонами
погоджено з 19.05.2011 р. до 19.05.2012 р.

Відповідно до п. 7.3 Договору, якщо
Суборендар продовжує користуватись
Майном після закінчення терміну дії
Договору, то за відсутності письмових
заперечень сторони або Власника,
заявлених не пізніше 10 (десяти)
календарних днів до закінчення терміну
дії Договору, то строк його дії
продовжується ще на один календарний
рік.

Статтею 764 ЦК України встановлено, що у
разі, якщо наймач продовжує
користуватися майном після закінчення
строку дії договору найму, то за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором.

Позивач вказує на те, що строк дії
Договору було продовжено ще на один
календарний рік до 19.05.2013 р.
Відповідачем це не спростовано.

Наказом позивача № 9 від 09.01.2012 р.
призначено комісію для проведення
перевірок наявності та цільового
використання торгово-рекламного
обладнання та товарно-матеріальних
цінностей клієнтами .

На підставі даного наказу було
проведено перевірку Майна, яке
перебувало в суборендному
використанні відповідача та
встановлено, що Майно відсутнє та не
використовується (тобто відсутнє
використання за цільовим
призначенням), про що було складено акт
контрольної перевірки від 05.11.2012 р.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
розірвання договору.

Відповідно до ст. 188 ГК України сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором.

Згідно з п. 7.5 Договору, Орендар або
Власник мають право достроково
розірвати Договір шляхом письмового
повідомлення Суборендаря за десять
календарних днів до дати розірвання в
разі, якщо, зокрема, Суборендар
використовує Майно в порушення умов
Договору та/або цільового призначення
Майна.

На підставі вказаного, позивач
звернувся до відповідача
листом-претензією № 5/12-11 від 05.11.2012 р.
щодо дострокового розірвання Договору
суборенди та повернення майна.
Вказаний лист направлено відповідачу
14.12.2012 р., що підтверджується відбитком
поштового штемпеля на описі поштового
вкладення та фіскальним чеком № 5931.

У відповідності до "Нормативів і
нормативних строків пересилання
поштових відправлень та поштових
переказів", затверджених Наказом
Міністерства транспорту і зв'язку
України від 12.12.2007 р. № 1149 (із змінами і
доповненнями), нормативними строками
пересилання простої письмової
кореспонденції операторами поштового
зв'язку у межах області та між
обласними центрами України (у тому
числі для міст Києва, Сімферополя,
Севастополя) є Д+3, де Д - день подання
поштового відправлення до пересилання
в об'єктів поштового зв'язку або
опускання простого листа чи поштової
картки до поштової скриньки до початку
останнього виймання; 3 - кількість днів,
протягом яких пересилається поштове
відправлення.

Таким чином, враховуючи те, що з
поштових адрес позивача та відповідача
вбачається, що пересилка поштової
кореспонденції, а саме листа-претензії
№ 5/12-11 від 05.11.2012 р., відбувалася в межах
Київської області, а в матеріалах
справи відсутні докази із зазначенням
конкретної дати отримання
відповідачем вказаного листа, суд, при
визначенні дати, з якої Договір є
розірваним, вважає за доцільне додати
чотири дні, встановлені для
пересилання простої письмової
кореспонденції в межах області.

Таким чином, судом першої інстанції
обґрунтовано встановлено, що Договір
розірвано з 27.12.2012 р.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Майно повинно бути повернуто
Суборендарем та прийнято
Орендарем/Власником протягом 10 (десяти)
робочих днів з дати закінчення дії
Договору (в тому числі дострокового) (п.
2.3 Договору).

Відповідно до п. п. 5.1.13 Договору,
Суборендар зобов'язаний протягом 10
(десяти) робочих днів після закінчення
дії Договору (в тому числі
дострокового) повернути Майно
Орендарю (а в разі отримання
відповідної вимоги Власнику) у діючому
стані, технічно справне, комплектне з
урахуванням нормального зносу.

Згідно з п. 2.4 Договору, факт повернення
майна з Суборенди підтверджується
актом прийому-передачі, який
підписується уповноваженими
представниками сторін, погоджується
уповноваженою особою власника та
скріплюється їх печатками. Обов'язок
підготовки акта прийому-передачі Майна
із суборенди належить Суборендареві.

Таким чином, відповідач мав повернути
майно з суборендного користування до
15.01.2013 р. включно (з врахуванням
святкових та вихідних днів в січні 2013
року).

В силу ст. 599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджено, що
Майно за Договором відповідачем
повернуто не було, акт
приймання-передачі між сторонами не
складено.

В пункті 7.9 Договору погоджено, що
закінчення строку його дії не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
Договору. В частині виконання
зобов'язань між сторонами, Договір діє
до повного виконання таких зобов'язань.

Колегія суддів відхиляє посилання
відповідача на довідки від 02.04.2013 р. та
від 11.12.2013 р., в яких вказано, що
внаслідок події, яка мала місце 15.02.2013 р.
було викрадено особисті речі
Суборендаря, чим останній завдано
майнової шкоди з наступних підстав.

Відповідно до п. 2.3 Договору, Суборендар
несе ризик випадкової загибелі,
пошкодження або втрати Майна до
моменту його фактичного повернення
Орендарю або Власнику (п. 2.3 Договору), а
пунктом 5.1.12 Договору встановлено
обов'язок Суборендаря самостійно і за
свій рахунок забезпечувати належне
збереження Майна.

При цьому колегія суддів звертає увагу
на те, що факт відсутності у
відповідача Майна встановлено ще 05.11.2012
р. актом контрольної перевірки.

Зі вказаних довідок слідчого СВ
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві також не вбачається, що було
викрадено саме Майно, яке передано
відповідачу за Договором.

Щодо посилань апелянта на лист
заступника директора Департаменту
міського благоустрою та збереження
природного середовища від 12.12.2013 р.
№064-16122, в якій вказано, що майно (зонти
та 2 палатки) знаходяться на майданчику
тимчасового зберігання №1
комунального підприємства
«Київблагоустрій» колегія суддів
зазначає, що зазначене також не
спростовує факту втрати Майна
відповідачем.

Таким чином, відповідачем не
спростовано факт втрати Майна.

При цьому, приписами п. 6.2 Договору
встановлено, що у випадку втрати
(повного знищення) Суборендарем Майна
(окрім випадків, що мають підтвердження
актами відповідних органів і які
виникли внаслідок дії обставин
непереборної сили) або неповерненні
Майна у відповідності до п. 2.3 Договору
Суборендар зобов'язаний відшкодувати
Орендарю (або за письмовою вимогою
безпосередньо Власнику) вартість
Майна, вказану в п. 1.2 Договору або в
Специфікації із врахуванням ПДВ, якщо
інша сума не буде додатково узгоджена
сторонами та власником.

Поняття та ознаки непереборної сили
розкриваються у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК.
Непереборною силою визнається
надзвичайна або невідворотна за даних
умов подія. Як підстава звільнення
особи, що порушила зобов'язання, від
відповідальності непереборна сила
характеризується двома ознаками.
По-перше, це зовнішня до діяльності
сторін обставина, яку сторони, хоча б
навіть і передбачили, але не могли
попередити. До таких обставин, як
правило, відносять стихійні лиха
(землетрус, повінь, пожежі) та соціальні
явища (війни, страйки, акти владних
органів тощо). По-друге, ознакою
непереборної сили є її надзвичайність,
що означає, що це не рядова, звичайна
обставина, яка хоча і може спричинити
певні труднощі для сторін, але не
виходить за рамки буденності (таяння
снігу в горах, щорічні сезонні мусонні
дощі тощо), а екстраординарна подія, яка
не є звичайною.

Обставини непереборної сили мають бути
належним чином засвідченими.

В матеріалах справи відсутні жодні
належні чи допустимі докази наявності
дії обставин непереборної сили в
розумінні ГПК України.

При цьому, має місце обставина
неповернення відповідачем Майна в
порядку п. 2.3 Договору.

За умовами Договору (п. 6.2, п. 2.3)
встановлено обов'язок відповідача
повернути майно Орендарю, і лише за
наявності письмової вимоги - Власнику.
Вказану вимогу матеріали даної справи
не містять, а тому відповідач повинен
був повернути майно позивачу (в даному
випадку сплатити вартість Майна).

Отже, доводи відповідача стосовно того,
що в позові слід відмовити в зв'язку з
тим, що Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кушнер" є неналежним
відповідачем є необґрунтованими.

Вартість Майна становить 37766,67 грн. (без
ПДВ) та 45319,99 грн. (з ПДВ). Проте, в
позовній заяві позивач просить
стягнути з відповідача 41543,34 грн. Заяв
про збільшення розміру позовних вимог
від позивача до суду не надходило.
Клопотання про вихід за межі позовних
вимог на підставі ч. 1 ст. 83 ГПК України
від заінтересованої сторони так само
не надходило.

За таких обставин з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
41543,34 грн. вартості Майна.

Стосовно клопотання відповідача, яке
подано до суду першої інстанції, про
застосування на підставі ч. ч. 3, 4 ст. 267
ЦК України позовної давності, слід
зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України
встановлено, що за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

При цьому, позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253 - 255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК
України).

Статтею 253 ЦК України встановлено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Таким чином, перебіг строку позовної
давності в даному випадку розпочався
16.01.2013 р. та станом на день звернення
позивача з даним позовом до суду (04.06.2013
р. згідно відбитку поштового штемпеля)
не закінчився. Отже, в силу положень ч. 4
ст. 51 Господарського процесуального
кодексу України та п. 2 ст. 255 Цивільного
кодексу України, позивачем не
пропущено строк позовної давності про
звернення з даним позовом до
господарського суду.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про задоволення
позовних вимог повністю, з даним
висновком погоджується і колегія
суддів, оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам
законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 26.11.2013 року у справі № 910/10831/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/10831/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
П.В. Авдеєв

М.Л. Яковлєв