ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2014 р.
Справа № 914/4483/13

За позовом: ОСОБА_1, АДРЕСА_2

до відповідача: Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, м.Львів

про: визнання недійсними договорів від
25.12.2006 року та від 21.08.2008 року про
внесення змін до договору № 508 від
07.02.2006 року.

Суддя Король М.Р.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - представник
(угода про надання юридичних послуг від
20.02.2012 року);

від відповідача: Дутка Ю.І.
представник (довіреність № 18-11-00016 від
09.01.2014 року);

В судовому засіданні 12.03.2014 р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть спору:

позов заявлено ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області (м.Львів) про визнання
недійсними договорів від 25.12.2006 року та
від 21.08.2008 року про внесення змін до
договору № 508 від 07.02.2006 року.

Ухвалою суду від 30.12.13 року порушено
провадження у справі. Розгляд судової
справи призначено на 28.01.14р.

З огляду на неявку представника
відповідача розгляд справи було
відкладено на 19.02.2014 року.

12.02.2014 року через канцелярію
господарського суду відповідачем
подано відзив на позовну заяву (вх. №
6328/14 від 12.02.2014 року).

В судовому засіданні 19.02.2014 року суд
оголошував перерву до 26.02.2014 року.

В судовому засіданні 26.02.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві та додатковому
обґрунтуванні (вх. № 7434/14 від 24.02.2014
року).

Відповідач участь повноважного
представника в судове засідання
забезпечив, позовні вимоги заперечив з
підстав, викладених у відзиві на
позовну заяву.

Ухвалою суду від 26.02.2014 р. строк
розгляду спору продовжено на 15 днів за
клопотанням позивача.

В судовому засіданні 12.03.2014 р.
представник позивача позов підтримав.

Представник відповідача проти
позову заперечив, подав додаткове
письмове пояснення у справі (вх. №10704/14
від 12.03.2014 р.), в якому заявив про
застосування строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, повно та об'єктивно дослідивши
докази в їх сукупності, суд встановив
наступне.

07.02.2006 р. між регіональним
відділенням ФДМУ по Львівській області
та ОСОБА_1 у процесі приватизації
державного майна укладено договір
купівлі - продажу під розбирання
об'єкта незавершеного будівництва -
котельня по АДРЕСА_1.

Відповідно до п.5.3 вказаного
договору, покупець зобов'язаний
розібрати об'єкт і привести
будівельний майданчик в належний стан
протягом двох років після укладення
договору купівлі - продажу.

Об'єкт передано покупцю згідно акта
прийому - передачі від 16.03.2006 р.

27.06.2006 р. та 04.07.2006 р. позивач
звернувся із заявами до відповідача
про внесення змін до договору в частині
умови про розбирання об'єкта
приватизації. Позивач запропонував
замінити вказану умову договору на
добудову об'єкта приватизації. На
підставі вказаних звернень, Положення
„Про внесення змін до договорів
купівлі - продажу державного майна",
враховуючи звернення Бабинської
сільської ради, Самбірської районної
держадміністрації та рішення
виконкому Бабинської сільської ради,
25.12.2006 р. та 21.08.2008 р. між сторонами були
укладені договори про зміни та
доповнення до договору купівлі -
продажу об'єкта незавершеного
будівництва - котельні по АДРЕСА_1.
Згідно умов додаткового договору від
25.12.2006 р., покупець зобов'язаний
добудувати об'єкт незавершеного
будівництва протягом п'яти років без
збереження первісного призначення
(п.5.3). Договором від 21.08.2008 р. внесено
зміни, згідно яких покупець
зобов'язаний добудувати об'єкт
незавершеного будівництва протягом
п'яти років за цільовим призначенням -
зал урочистих подій (п.5.3).

Позивач просить суд визнати
недійсними договори від 25.12.2006 р. та від
21.08.2008 р. про зміни та доповнення до
договору купівлі - продажу об'єкта
незавершеного будівництва - котельні
по АДРЕСА_1 в зв'язку із зміною істотних
умов первинного договору від 07.02.2006 р.,
оскільки в додаткових угодах відсутня
експертна оцінка несучих бетонних
конструкцій зокрема та об'єкта в
цілому. При цьому, позивач зсилається
на ч.2 ст. 651 ЦК України.

Оцінивши подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

В силу положень ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивачем не зазначено яка, на його
думку, частина ст. 203 ЦК України
недодержана при укладенні спірних
договорів.

За змістом ст. 207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Таким чином, правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом.

За твердженням позивача,
оспорюваними договорами змінено
істотні умови первинного договору від
07.02.2006 р., що є підставою для визнання
вказаних договорів недійсними.

Однак, вищенаведені норми не містять
такої підстави визнання договорів
недійсними.

Крім того, у договорі купівлі -
продажу від 07.02.2006 р. визначено предмет
та ціну. Умова договору, в якій
закріплено обов'язок покупця розібрати
об'єкт, не є істотною.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

На підставі звернень позивача від
27.06.2006 р. та від 04.07.2006 р., Положення „Про
внесення змін до договорів купівлі -
продажу державного майна", враховуючи
звернення Бабинської сільської ради,
Самбірської районної
держадміністрації та рішення
виконкому Бабинської сільської ради,
25.12.2006 р. та 21.08.2008 р. між сторонами були
укладені договори про зміни та
доповнення до договору купівлі -
продажу об'єкта незавершеного
будівництва - котельні по АДРЕСА_1.
Згідно умов додаткового договору від
25.12.2006 р., покупець зобов'язаний
добудувати об'єкт незавершеного
будівництва протягом п'яти років без
збереження первісного призначення
(п.5.3). Договором від 21.08.2008 р. внесено
зміни, згідно яких покупець
зобов'язаний добудувати об'єкт
незавершеного будівництва протягом
п'яти років за цільовим призначенням -
зал урочистих подій (п.5.3).

Порядок внесення змін до договорів
купівлі - продажу, що укладено у процесі
приватизації, врегульвано Положенням
„Про внесення змін до договорів
купівлі - продажу державного майна",
затвердженого наказом ФДМУ від 19.10.1998 р.
№2041 (чинного на момент укладення
оспорюваних договорів).

Висновок №193 судової будівельно -
технічної експертизи, копія якого
міститься в матеріалах справи, не може
бути належним доказом технічного стану
об'єкта незавершеного будівництва
станом на час укладення договору
купівлі - продажу та оспорюваних
договорів, оскільки датований 15.10.2013 р.-
після спливу тривалого проміжку часу.

Відповідно до ст. 6 Закону України
„Про особливості приватизації
об'єктів незавершеного будівництва" (в
редакції, чинній на момент укладення
договорів), приватизація об'єктів
незавершеного будівництва
здійснюється органами приватизації, у
тому числі за участю уповноважених
ними юридичних осіб шляхом: продажу на
аукціоні, за конкурсом; продажу шляхом
викупу за наявності одного покупця
безпосередньо цьому покупцеві із
забезпеченням ним умов приватизації
об'єкта; внесення об'єкта незавершеного
будівництва до статутного фонду
господарського товариства як внеску
держави з наступною приватизацією
акцій (часток, паїв) у порядку,
встановленому установчими документами
товариства та законодавством України,
після завершення будівництва
відповідного об'єкта; продажу під
розбирання.

Згідно ст 15 Закону України „Про
особливості приватизації об'єктів
незавершеного будівництва" (в редакції,
чинній на момент укладення договорів),
у разі відсутності заяв на
приватизацію об'єкта незавершеного
будівництва, який повторно
пропонується для продажу на аукціоні,
за конкурсом або продажу іншими
способами, орган приватизації може
прийняти рішення про продаж об'єкта
незавершеного будівництва під
розбирання. Продаж об'єктів
незавершеного будівництва під
розбирання може бути визначений
органом приватизації як самостійний
спосіб приватизації без попередніх
пропозицій для продажу іншими
способами. Ціна продажу об'єкта
незавершеного будівництва в разі його
продажу під розбирання за рішенням
органу приватизації може визначатися
шляхом проведення незалежної оцінки.

Проаналізувавши оспорювані
договори та вказані норми Закону
України „Про особливості приватизації
об'єктів незавершеного будівництва" (в
редакції, чинній на момент укладення
договорів), суд констатує, що, уклавши
договори про зміни та доповнення до
договору купівлі - продажу об'єкта
незавершеного будівництва - котельні
по АДРЕСА_1, сторони фактично змінили
спосіб приватизації об'єкта
незавершеного будівництва, що
суперечить вимогам наведеного закону.

Разом з тим, 12.03.2014 р. відповідач
заявив про застосування позовної
давності.

У відповідності до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Враховуючи те, що оспорювані договори
укладені 25.12.2006 р. та 21.08.2008 р., а позивач
звернувся з позовом до суду 26.11.2013 р.,
суд вважає, що при поданні позовної
заяви до господарського суду
Львівської області позивачем
пропущено строк позовної давності.

При цьому, позивачем не наведено
поважних причин пропущення позовної
давності.

Суд також враховує позицію Вищого
господарського суду України, викладену
у Постанові Пленуму "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" від 29 травня 2013 року N 10 про те,
що перш, ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі, коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише,
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Так, судом встановлено факт
порушення права позивача, проте
позивачем пропущено строк позовної
давності, що є підставою для відмови в
позові.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладене, керуючись
ст.ст. 1, 4, 21, 33, 34, 35, 44, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Повне рішення складено 16.03.2014 р.

Суддя
Король М.Р.