м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/1843/14 27.02.14

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді
Привалова
А.І.

при секретарі

Сай А.С.

розглянувши справу № 910/1843/13

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «ПРОДМАРКЕТ»;

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Масіс Сар»;

про стягнення 31 245,17 грн.

Представники сторін:

від позивача: Штепенко В.Ю..
довіреність № 9 від 25.11.2013р.;

від відповідача: не з'явився.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «ПРОДМАРКЕТ» (надалі
- позивач) з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Масіс
Сар» (надалі - відповідач) про стягнення
31245,17 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами договору поставки №
ПМП-2804 від 08.04.2013р. у визначений строк не
розрахувався за одержаний товар,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 30165,73 грн. за прострочення оплати
якої позивачем нарахована пеня в сумі
1079,44 грн.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.02.2014р. порушено
провадження у справі № 910/1843/14 та
призначено її розгляд на 27.02.2014р.

Присутнім в судовому засіданні 27.02.2014р.
представником позивача підтримано
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, вимоги ухвали
від 07.02.2014р. не виконав, витребувані
документи, в тому числі відзив на позов,
суду не надіслав.

Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення,
що підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке наявне у матеріалах
справи.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України, ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України, ухвалу
суду від 07.02.2014р. було надіслано
відповідачу рекомендованою
кореспонденцією з повідомленням про
вручення на адресу, що зазначена в
позовній заяві.

Оскільки про поважні причини неявки в
судове засідання представника
відповідача суд не повідомлений,
клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача не надходило,
тому суд вважає, що у відповідності до
ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України, справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами, без участі представника
відповідача, яких достатньо для
винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
засіданні суду була оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.04.2013р. між позивачем (за договором -
постачальник) та відповідачем (за
договором - покупець) було укладено
договір поставки № ПМП-2804, у
відповідності з п. 1.1. якого позивач
зобов'язався постачати товар
(передавати у власність відповідача)
для використання у підприємницькій
діяльності, а відповідач зобов'язався
прийняти товар та сплатити за нього на
умовах договору.

Договір укладений сторонами з
протоколом розбіжностей, а також було
підписано Додаток № 2 до договору, в
якому сторони визначили уповноваженим
на отримання товару осіб.

Відповідно до п.1.2 договору,
найменування, одиниці виміру та
загальна кількість товару, що підлягає
поставці за цим договором, його
часткове співвідношення (асортимент,
номенклатура), визначаються
специфікацією, що є додатком № 1 до
договору.

За умовами п.2.7 договору, право
власності на товар, а разом з ним і
ризик його випадкової загибелі
переходить до покупця з моменту
підписання уповноваженими
представниками сторін накладної, яка
засвідчує момент отримання товару.

Як встановлено судом, на виконання умов
договору позивачем за
товарно-транспортними накладними,
копії яких залучені до матеріалів
справи, поставив відповідачу товар на
загальну суму 30165,73 грн.

Умовами п.4.3 договору встановлено, що
покупець зобов'язаний здійснювати
оплату товару протягом, але не пізніше
21 календарного дня з моменту передачі
товару. Кінцевою датою оплати товару
вважається останній день строку від
моменту отримання відповідної партії
товару згідно відповідних накладних.

Однак відповідач у строки, встановлені
п.4.3 договору, за отриманий товар у сумі
30165,73 грн. не розрахувався.

У зв'язку з чим, позивач просить суд
стягнути з відповідача 30165,73 грн.
основного боргу та 1079,44 грн. - пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов і вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На час розгляду спору в господарському
суді відповідачем не заперечений факт
отримання товару за представленими
накладними та не надано доказів повної
оплати або повернення переданого
товару на суму 30165,73 грн., відтак,
позовна вимога про стягнення з
відповідача суми основного боргу в
розмірі 30165,73 грн. підлягає задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань, позивач просить суд
стягнути з відповідача 1079,44 грн. пені.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 6.7. договору
передбачено, що при порушенні строку
оплати товару, покупець сплачує на
користь постачальника пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України від
вартості неоплаченого в строк товару
за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши розрахунок позивача щодо
нарахування пені, який доданий до
позовної заяви, визнав його
обґрунтованим, у зв'язку з чим позовні
вимоги в цій частині підлягають
задоволенню повністю.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Масіс Сар» (03040, м.
Київ, пр. 40-річчя Жовтня, 68; 04213, м. Київ,
вул. Героїв Сталінграда, 65-а, ) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «ПРОДМАРКЕТ» (04112, м.
Київ, вул. Гонти, 3-а; поштова адреса: 04073,
м. Київ, вул. Куренівська, 14-б, ) 30165 грн. 73 коп. основного боргу, 1079
грн. 44 коп. - пені та 1827 грн. 00 коп. -
витрат по сплаті судового збору. Видати
наказ.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 04.03.2014р.

Суддя
А.І.
Привалов