ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2014 р.Справа № 916/3630/13

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техноторг-Дон»

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ем Сі Ай Шиппінг
Ейдженсі»

про визнання недійсним договору

Суддя Малярчук І.А.

В судових засіданнях приймали участь
представники сторін:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Сіденко А.В.,
довіреність від 23.01.2014р.

В судовому засіданні 12.03.2014р. приймали
участь:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Сіденко А.В.,
довіреність від 23.01.2014р.

СУТЬ СПОРУ: про визнання недійсним п.5.2.
договору №116/1 на перевезення вантажів
автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні від 09.10.212р.,
укладеного між ТОВ «Техноторг-Дон» та
ТОВ «Ем Сі Ай Шиппінг Ейдженсі», з
моменту укладення договору.

Позивач на заявлених позовних вимогах
наполягає, подав пояснення від 11.03.2014р.
за вх.№6010/14, в їх обґрунтування
зазначає, що 09.10.2012р. між ТОВ
«Техноторг-Дон» і ТОВ «Ем Сі Ай Шиппінг
Ейдженсі» було укладено договір №116/10
на перевезення вантажів автомобільним
транспортом в міжнародному сполученні,
згідно умов якого відповідач
зобов'язався надавати позивачу
послуги, а відповідач - їх оплачувати.
Відповідно до п.5.2. спірного договору у
випадку прострочення оплати за надані
послуги замовник (позивач)
зобов'язується сплатити на користь
перевізника (відповідача) пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми платежу за кожну добу
прострочення оплати. При цьому, позивач
відмічає, що положення ч.6 ст.231 ГК
України визначають порядок
нарахування штрафних санкцій виходячи
саме із облікової ставки НБУ, у зв'язку
з чим передбачення у спірному договорі
подвійної ставки суперечить наведеним
положенням ГК України, що, на думку
позивача, є підставою для визнання п.5.2.
цього договору недійсним.

Відповідач проти позову заперечує,
подав відзиви на позов від 27.01.2014р. за
вх.№2031/14, пояснення від 27.01.2014р. за
вх.№№213/14, 2015/14, де зазначив, що
сторонами по договору №116/10 від 09.10.2012р.
належним чином виконувались
зобов'язання щодо надання послуг з
перевезення та їх оплати, однак, з
травня 2013р. позивач оплату за отримані
від відповідача послуги не здійснював,
що змусило відповідача висунути
претензію до ТОВ "Техноторг-Дон" про
оплату вартості наданих перевезень та
штрафних санкцій відповідно до умов
п.5.2. вказаного договору. Обґрунтовуючи
заперечення, відповідач посилається на
визначену ч.4 ст.231 ГК України
можливість передбачення санкцій за
згодою сторін у договорі, якщо їх
розмір не визначено законодавцем, що і
було зроблено сторонами у спірному
правочині. Також, на думку відповідача,
обрахування пені у розмірі, що не
перевищує подвійної облікової ставки
НБУ, передбачено Законом України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», з
підстав чого спірний пункт договору
№116/10 від 09.10.2012р. відповідає вимогам
діючого законодавства та не суперечить
інтересам держави та суспільства.

10.02.2014р. за вх.№3291/14 до суду надійшло
клопотання позивача про розгляд справи
без участі представника позивача.

Клопотання відповідача від 27.01.2014р. за
вх.№2111/14, від 10.02.2014р. за вх.№3478/14, від
07.03.2014р. за вх.№5874/14 про долучення
документів до матеріалів справи були
судом задоволені.

Ухвалою суду від 10.02.2014р., за
клопотанням відповідача від 10.02.2014р. за
вх.№2-540/14 згідно ч.3 ст.69 ГПК України,
було продовжено строк розгляду справи
до 13.03.2014р.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи, заслухавши доводи
представника сторони, суд встановив
наступне:

09.10.2012р. між ТОВ «Техноторг-Дон»
(замовник) та ТОВ «Ем Сі Ай Шиппінг
Ейдженсі» (перевізник) було укладено
договір №116/1 на перевезення вантажів
автомобільним транспортом у
міжнародному сполученні, за умовами
якого перевізник надає замовнику
автотранспортний засіб
вантажопід`ємністю 20 тон для
здійснення перевезення за маршрутом,
вказаним у заявці, що є невід'ємною
частиною договору (п.2.1. договору).

Відповідно до п.4.1., 4.2. договору №116/10
від 09.10.2012р. вартість авто послуг по
виконанню умов цього договору
визначена за домовленістю сторін та
вказана у заявці, що є невід'ємною
частиною договору. Оплата авто послуг
здійснюється після вивантаження
товару у вантажоотримувача.

За умовами п.6.1.1. договору №116/10 від
09.10.2012р. він вступає в силу з моменту
його підписання та діє до 31.12.2013р.

У п.5.2. договору №116/10 від 09.10.2012р.
сторони домовились, що у випадку
невиконання п.4.1. цього договору,
замовник сплачує пеню перевізнику в
розмірі не меншому двох облікових
ставок НБУ від суми платежу за кожну
добу прострочення оплати.

Відповідач надавав на замовлення
позивача послуги з перевезення, які
частково оплачувались останнім, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
докази, зокрема такі: рахунки на оплату
№21 від 26.02.2013р., №26 від 28.02.2013р., №35 від
19.03.2013р., №40 від 25.03.2013р., №16 від 19.02.2013р.,
№33 від 15.03.2013р., №32 від 15.03.2013р., №28 від
06.03.2013р., №31 від 15.03.2013р., №30 від 12.03.2013р.,
№№51,50, 55, 56, 52, 53, 54 від 16.04.2013р., №№47, 50
від 08.04.2013р., №59 від 19.04.2013р., №60 від
23.04.2013р., №46 від 08.04.2013р., №61 від 03.05.2013р.;
акти здачі-прийняття робіт №ОУ-0000001 від
15.01.2013р., №30 від 28.02.2013р., №38 від 19.03.2013р.,
№44 від 25.03.2013р., №19 від 19.02.2013р., №37 від
16.03.2013р., №36 від 16.03.2013р., №33 від 07.03.2013р.,
№35 від 16.03.2013р., №34 від 12.03.2013р., №49 від
08.04.2013р., №№53, 54, 55, 57, 58, 59, 56 від 16.04.2013р.,
№63 від 23.04.2013р., №62 від 19.04.2013р.; заявки
на транспортно-експедиторське
обслуговування в міжнародному
сполученні №011/01 від 09.01.2013р., №137/02 від
25.02.2013р., №087/03 від 12.03.2013р., №142/03 від
20.03.2013р., №063/02 від 14.02.2013р., №075/03 від
11.03.2013р., №074/03 від 11.03.2013р., №147/02 від
26.02.2013р., №073/03 від 11.03.2013р., №061/03 від
06.03.2013р., №022/04 від 02.04.2013р., №088/04 від
08.04.2013р., №109/04 від 10.04.2013р., №103/04 від
10.04.2013р., №№111/04, 110/04 від 11.04.2013р., №№107/04,
108/04 від 10.04.2013р., №150/04 від 17.04.2013р., №118/04
від 15.04.2013р., №023/04 від 02.04.2013р.; платіжні
доручення №658 від 13.03.2013р., №1471 від
22.03.2013р., №1016 від 25.04.2013р., №1070 від
07.05.2013р., №625 від 11.03.2013р., №2193 від
17.04.2013р., №855 від 09.04.2013р., №1771 від
02.04.2013р., №2055 від 12.04.2013р., №840 від
05.04.2013р.; міжнародні
товарно-транспортні накладні №№203379,
203397, 203438, 25042012, 2604013-3, 25042013-1, 203374, 203361, 203272,
107796, 107803, 203377, 203376.

Відповідач надсилав позивачу
претензію стосовно здійснення оплати
наданих послуг та нарахованих штрафних
санкцій №03/05-13 від 29.05.2013р., доказів
надання відповіді на яку з боку
позивача суду не надано.

На підтвердження своє позиції щодо
правомірності включення до спірного
договору п.5.2. у редакції, що діє,
відповідач надав суду рішення
господарського суду Миколаївської
області від 12.02.2014р. у справі №915/2161/13 за
позовом ТОВ «Ем Сі Ай Шиппінг Ейдженсі»
до ТОВ «Техноторг-Дон» про стягнення
136329,99грн. заборгованості за договором
№116/10 від 09.10.2012р. Згідно вказаного
рішення суд стягнув із ТОВ
«Техноторг-Дон» заборгованість за
договором №116/10 від 09.10.2012р., а також
пеню, нараховану у відповідності до
п.5.2. вказаного договору.

Проаналізувавши наявні в матеріалах
справи документи, подані сторонами
докази та викладені їх правові позиції,
суд не задовольняє заявлені ТОВ
„Техноторг-Дон" позовні вимоги з
огляду на наступні положення
законодавства.

Засадами чинного Цивільного кодексу
України в редакції від 16.01.03 р.
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. (ст. 15 ЦК
України).

Згідно ч.1 ст.909 ЦК України за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

У відповідності до приписів ст. 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язань може забезпечуватись
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до п.п.1, 2, 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Положеннями ч.ч.4, 6 ст. 231 ГК України
передбачено, що у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до Преамбули Закону України
„Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
№543/96-ВР від 22.11.1996р. цей Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Суб'єктами зазначених
правовідносин є підприємства, установи
та організації незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності. Дія цього
Закону не поширюється на порядок
нарахування та сплати пені, штрафних та
фінансових санкцій за несвоєчасну
сплату податків, податкового кредиту
та інших платежів до бюджетів усіх
рівнів і позабюджетних фондів,
передбачених чинним законодавством
України, а також на відносини, що
стосуються відповідальності суб'єктів
переказу грошей через платіжні
системи.

Згідно ст.ст.1, 3 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують
на користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (п. 1 ст.626, ст. 627, п.1 ст. 628
ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Приписи п.7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
6.11.2009р. №9 передбачають, що угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Отже, в кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору (абз. 3 п. 1 роз'яснень Вищого
арбітражного суду України "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними"
№02-5/111 від 12.03.99).

Так, дослідивши п.5.2. договору №116/10 від
09.10.2012р., суд встановив, що передбачення
в ньому сторонами пені в розмірі не
меншому двох облікових ставок НБУ від
суми платежу за кожен день прострочки
не суперечить положенням ч.6 ст. 231 ГК
України, Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

За таких обставин, судом було
перевірено всі обставини, на які
послався позивач, як на підставу своїх
вимог про визнання недійсним п.5.2.
договору №116/10 від 09.10.2012р., укладеного
між ТОВ «Техноторг-Дон» та ТОВ «Ем Сі Ай
Шиппінг Ейдженсі», досліджено чинне
законодавство, яке регулює спірні
правовідносини, за результатами чого
не знайшли свого підтвердження
обставини, що на них послався позивач, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними, а саме, невідповідності
змісту п.5.2. договору вимогам закону, з
огляду на що суд відмовляє ТОВ
«Техноторг-Дон» у задоволенні позовних
вимог повністю за їх недоведеністю та
необґрунтованістю.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК
України).

Враховуючи вищевикладені
обставини справи, з урахуванням
положень чинного законодавства, суд,
вважає недоведеними та
необґрунтованими заявлені позовні
вимоги ТОВ "Техноторг-Дон" про визнання
недійсним п.5.2. договору №116/1 на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в міжнародному сполученні
від 09.10.212р., укладеного між ТОВ
«Техноторг-Дон» та ТОВ «Ем Сі Ай
Шиппінг Ейдженсі», з моменту укладення
договору, у зв'язку з чим відмовляє у їх
задоволенні в повній мірі.

Згідно ст. 49 ГПК України витрати
пов'язані зі сплатою судового збору в
сумі 1147грн. відносяться за рахунок
позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82- 85 ГПК України
суд, -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити позивачу у
задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили згідно зі ст. 85 ГПК
України, після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 17.03.2014р.

Суддя
Малярчук І.А.