ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2014 р.
Справа № 909/1471/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Малех І. Б.

суддів
Желік М. Б.

Кузь В. Л.

при секретарі Кришталь М.Б.

за участю представників:

від позивача - Ільїн С.В. - представник
за довіреністю,

від відповідача - Зуб А.Г. - директор.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Машинобудівний
завод "Автоливмаш" від 17.01.2014 року

на рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 09.01.2014
року

у справі № 909/1471/13

за позовною заявою: Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною, вул.
Лобачевського, 23- В,м. Київ,02090

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Машинобудівний
завод "Автоливмаш" вул. Юності, 23, м.
Івано-Франківськ,76495

про повернення грошових коштів у
розмірі 407 041грн. 44 коп.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Івано-Франківської області від 09.01.2014
року у справі № 909/1471/13 позов
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Машинобудівний
завод "Автоливмаш" задоволено.
Стягнуто з відповідача товариства з
обмеженою відповідальністю
"Машинобудівний завод "Автоливмаш" на
користь позивача Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною
грошові кошти у розмірі 407 041 грн. 44 коп.
(чотириста сім тисяч сорок одна гривня
сорок чотири копійки) та судовий збір в
сумі 8 140 грн. 83 коп. (вісім тисяч сто
сорок гривень вісімдесят три копійки).

Не погоджуючись з даним рішенням,
відповідач ТОВ "Машинобудівний завод
"Автоливмаш", подало апеляційну скаргу,
в якій просить прийняти нову постанову,
якою рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 09.01.2014
року у справі № 909/1471/13 скасувати та
прийняти нове рішення, яким в позові
відмовити повністю. При цьому, апелянт
вказує, що у своїй постанові від 16.01.2013
року у справі № 5011-1/4384-2012, Вищий
господарський суд України робить
висновок про те, що спірний договір
оренди від 29.01.2010 р. укладений між
позивачем та відповідачем не є
неукладеним, підстави для визнання
його недійсним, з мотивів, фактично,
його неукладеності, на чому полягає
позивач, відсутні. Відтак, відповідач
дійшов висновку, що вимога про
повернення грошових коштів у розмірі 407
041, 44 грн. є безпідставною. Окрім того,
представником апелянта, було подано
суду документи, які підтверджували
знаходження майна позивача, на
території відповідача.

На адресу суду також надійшов відзив
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною на апеляційну скаргу, в якому
позивач заперечив доводи апелянта,
просив залишити рішення
господарського суду
Івано-Франківської області від 09.01.2014
року у справі № 909/1471/13 без змін. При
цьому позивач наполягає на тому, що
виробничі приміщення, які зобов'язаний
був передати відповідач в оренду
позивачу не передавалися, про що
свідчить відсутність акту здачі
приймання. Відтак, на думку позивача,
відповідач порушив свої договірні
зобов'язання, а отже перераховані на
поточний рахунок відповідача кошти
підлягають поверненню, як такі, що
безпідставно отримані.

Представник відповідача в судовому
засіданні навів доводи, аналогічні
викладеним в своїй апеляційній скарзі,
просив рішення суду першої інстанції
скасувати, апеляційну скаргу
задоволити, при цьому наголосив, що
майно позивача по сьогоднішній день
перебуває на території відповідача, що
підтверджується актом інвентаризації
площ фактично зайнятих під збереження
майна, яке належить ВК «Автоливмаш» ДП
«Укрекоресурси», яке зберігається на
території ТОВ «МБЗ «Автоливмаш» від 03
березня 2014 року, складений в комісії
директор - Зуб А. Г., начальник цеха № 2
Андрушевський М. В., начальник цеха № 1 -
Возняк С. Л., інженер ТБ ОП - Плютач Я. В.Т,
та в присутності третьої сторони ТОВ
«Булат», в особі директора Яворського
В. Р., листами від ДП «Укрекоресурси»
(від 22.08.12 року, від 27.06.2012 року, від 14.10.13
року) в яких вони просять забезпечити
безперешкодний доступ на територію
Машинобудівельного заводу
«Автоливмаш» представників ДП
«Укрекоресурси» та необхідної техніки,
а також іншими долученими до
матеріалів справи документами.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечив доводи апелянта,
вказав, що на його думку, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, а
відтак просив рішення суду першої
інстанції залишити без змін. Вказав, що
їхнє майно дійсно перебуває на
території відповідача, однак не на тій,
що була передбачена договором оренди
від 29 січня 2010 року, проте не надав суду
жодних доказів, в підтвердження своїх
слів.

Розглянувши наявні в справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 09.01.2014
року у справі № 909/1471/13 слід скасувати, а
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Машинобудівний завод "Автоливмаш"
задоволити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справі, 29
січня 2010 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
"Машинобудівний завод "Автоливмаш"
(надалі - відповідач) та виробничим
комплексом "Автоливмаш" державної
компанії з утилізації відходів як
вторинної сировини "Укрекокомресурси"
Кабінету Міністрів України укладено
договір оренди приміщення б/н (надалі -
договір). Копія вказаного договору
міститься в матеріалах справи. З
поданої копії договору від 29 січня 2010
року вбачається, що договір підписаний
обома сторонами та скріплений
печатками.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковий для виконання
сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до п.1.1. та п.1.2. даного
договору відповідач мав передати, а
позивач прийняти в тимчасове платне
користування виробниче приміщення
площею 5000 кв. м. для зберігання
обладнання та елементів сортувальних
ліній та офісне приміщення площею 45 кв.
м. Об'єкти, що орендувались, знаходяться
за адресою: м. Івано-Франківськ, вул.
Юності, буд.23.

Згідно п. 3.2. договору орендна плата
сплачується в безготівковому порядку
на розрахунковий рахунок орендодавця
помісячно на протязі 5 робочих днів
після звітного місяця.

Відповідно до платіжного доручення
№8 від 19 листопада 2010 року, копія якого
міститься в матеріалах справи, позивач
вніс на рахунок відповідача спірну
суму в розмірі 407 041 грн. 44 коп.
Призначенням платежу, згідно вказаного
платіжного доручення є сплата за
оренду приміщень, згідно договору №б/н
від 29.01.2010 року.

Пунктами 2.1. та 2.2. договору передбачено,
що приймання-передача об'єкта, що
орендується, здійснюється
двосторонньою комісією, що складається
із представників сторін, шляхом
підписання акту приймання-передачі.
Об'єкт, що орендується, вважається
переданим в оренду, з моменту
підписання акту здачі-приймання, не
пізніше 30 календарних днів, з моменту
підписання договору.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, такий акт
приймання-передачі об'єкта, що
орендується - відсутній. Як до суду
першої інстанції, так і до суду
апеляційної інстанції даний акт не
подавався.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
висновку, що відповідачем безпідставно
набув кошти позивача в розмірі 407 041 грн.
44 коп. (про це свідчить платіжне
доручення №8 від 19 листопада 2010 року),
оскільки відсутній акту
прийому-передачі орендованого, майна
відповідно до договору №б/н від 29.01.2010
року.

Однак, колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду не
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції виходячи з
наступного.

П. 8 ст. 181 ГК України визначено, що у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Платіжним доручення №8 від 19 листопада
2010 року, копія якого міститься в
матеріалах справи, позивач вніс на
рахунок відповідача спірну суму в
розмірі 407 041 грн. 44 коп. Призначенням
платежу, згідно вказаного платіжного
доручення є сплата за оренду приміщень,
згідно договору №б/н від 29.01.2010 року.
Таким чином фактичні дії сторін
свідчать про те, що спірний договір був
укладений.

Такогож висновку, також дійшов Вищий
господарський суд України у своїй
постанові від 16.01.2013 року у справі №
5011-1/4384-2012 за позовом державної компанії
з утилізації відходів як вторинної
сировини "Укрекокомресурси" Кабінету
Міністрів України до Фонду державного
майна України, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Машинобудівний
завод "Автоливмаш" про визнання
неукладеним договору оренди
приміщення від 29.01.2010р. В якій вказав що,
як встановлено судом апеляційної
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, позивач,
здійснював перерахування коштів за
оренду приміщень за договором оренди
б/н від 29.01.2010р., що свідчить про
виконання сторонами умов договору.
Фактичні дії сторін свідчать про те, що
спірний договір був укладений. А
визначення договору, як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору в разі, якщо сторони не
досягли згоди з усіх його істотних
умов, а не за наслідками виконання
договору сторонами.

Відтак, відповідно до вищенаведеного,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, про те, що вимога про
повернення грошових коштів у розмірі 407
041, 44 грн. є безпідставною.

Відповідно до ст. 105 ГПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги апеляційний господарський суд
приймає постанову. У постанові мають
бути зазначені новий розподіл судових
витрат у разі скасування чи зміни
рішення.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК
України, Львівський апеляційний
господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Машинобудівний завод "Автоливмаш" -
задоволити.

2. Рішення Івано-Франківської
області від 09.01.2014 року у справі №
909/1471/13 - скасувати. Прийняти нове
рішення, яким в позові Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Машинобудівний
завод "Автоливмаш" про повернення
грошових коштів у розмірі 407 041грн. 44
коп. - відмовити повністю.

3. Стягнути з Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною () на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Машинобудівний завод "Автоливмаш" () 4 070, 41 грн. в повернення
судового збору за подання апеляційної
скарги.

4. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи направити на адресу
місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
11.03.2014 року

Головуючий суддя
Малех І. Б.

Суддя
Желік М. Б.

Суддя
Кузь В. Л.