ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

13 лютого 2014 року Справа № 910/16431/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіМалетича
М.М.,суддів:Козир Т.П., Могил С.К., Панової
І.Ю., Селіваненка В.П.,розглянувши заяву
Державної іпотечної установипро
перегляд Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 28.01.2014у
справі№ 910/16431/13за позовом Державної
іпотечної установидоПублічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Надра"простягнення 20 563 941,60 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державна іпотечна установа звернулась
до господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Комерційний банк "Надра"
про стягнення 20 470 556,16 грн. процентів
за користування кредитом
рефінансування та трьох процентів
річних в сумі 93 385,44 грн., нарахованих
на проценти за користування кредитом
рефінансування.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 07.11.2013 у справі № 910/16431/13,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 24.12.2013, у позові
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 28.01.2014 у справі № 910/16431/13
постанову та рішення судів попередніх
інстанцій залишено без змін.

Державною іпотечною установою подано
заяву про перегляд Верховним Судом
України постанови Вищого
господарського суду України від 28.01.2014
у справі № 910/16431/13, в якій заявник
просить вказану постанову скасувати та
направити справу на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 09.10.2013
у справі № 914/626/13-г, від 09.11.2006 у справі
№ 17/462-04, від 05.07.2007 у справі № 21/140 та
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 07.11.2012,
мотивовано неоднаковим застосуванням
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, а
саме: статей 1048, 1054 Цивільного кодексу
України, внаслідок чого ухвалено різні
за змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, Вищий
господарський суд України не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України з
огляду на таке.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце в разі, коли суд (суди) касаційної
інстанції у розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета та підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків, покладених в основу цих
судових рішень.

У постанові від 28.01.2014 у справі №
910/16431/13, про перегляд якої подано заяву,
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо відсутності підстав для
задоволення позову про стягнення
процентів за користування кредитом
рефінансування та трьох процентів
річних, нарахованих на проценти за
користування кредитом рефінансування,
виходячи при цьому із встановлених
судами попередніх інстанцій обставин
справи про те, що сторони у договорі
дійшли згоди про те, що відсотки за
користування кредитом рефінансування
нараховуються до 10.04.2009 та встановили
кінцевий термін сплати відсотків до
цієї дати, в той час як позивач просить
стягнути зазначені відсотки,
нараховані за період після цієї дати.

Водночас у постанові від 09.10.2013 у справі
№ 914/626/13-г суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо наявності
підстав для задоволення позову про
стягнення процентів за користування
кредитними коштами, у тому числі за
період після спливу строку, на який був
наданий кредит (в частині, що
стосується доводів заявника), виходячи
із встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи про те, що у
кредитному договорі сторони погодили,
що проценти за користування кредитом
нараховуються з дня перерахування
коштів з позичкового рахунку
позичальника до моменту фактичного
повернення кредиту, у той час, як
відповідач станом на момент розгляду
справи у господарському суді кредитні
кошти не повернув та продовжував ними
користуватися.

У постанові від 05.07.2007 у справі № 21/140
суд касаційної інстанції, виходячи із
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи про
наявність у відповідача
заборгованості перед позивачем за
відсотками за користування кредитом за
договором на відкриття кредитної
лінії, погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо задоволення
позову про стягнення заборгованості за
відсотками за користування кредитом (в
частині, що стосується доводів
заявника).

У постанові від 07.11.2012, виходячи із
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи, суд
касаційної інстанції прийшов до
висновку щодо відсутності підстав для
задоволення позову про стягнення
процентів за користування депозитом (в
частині, що стосується доводів
заявника), оскільки рішенням
міськрайонного суду у іншій справі
проценти, за користування депозитом
вже були стягнуті.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
обставин, залежно від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

Крім того, у постанові від 09.11.2006 у
справі № 17/462-04 рішення судів
попередніх інстанцій скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
місцевого господарського суду. У
зв'язку з цим колегія суддів зазначає,
що прийняття касаційною інстанцією
постанови про скасування судових
рішень судів нижчих інстанцій з
передачею справи на новий розгляд не
означає остаточного вирішення спору в
справі, а тому на відповідну постанову
не може здійснюватись посилання на
підтвердження підстави, передбаченої
розділом ХІІ2 ГПК України.

З огляду на викладене Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В :

Відмовити Державній іпотечній
установі у допуску справи № 910/16431/13 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддя М. Малетич Судді:
Т. Козир С. Могил І. Панова В.
Селіваненко