КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2014 р. Справа№ 910/21004/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар:
Шевченко Я.А.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Єршова С.В. -
довіреність №14-67 від 22.03.2013р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Іллічівськтеплоенерго"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 18.12.2013р.

у справі №910/21004/13 (суддя
Літвінова М.Є.)

за позовом Комунального
підприємства "Іллічівськтеплоенерго"

до Публічного
акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

про зобов'язання
виконати умови договору

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство
"Іллічівськтеплоенерго" (далі - позивач)
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(далі - відповідач) про зобов'язання
виконати умови договору №12/1104-ТЕ-23 від
22.10.2012 щодо підписання актів
приймання-передачі природного газу для
виробництва теплової енергії, яка
спожита населенням та релігійними
організаціями за жовтень - грудень 2012
року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов укладеного між
сторонами договору позивач склав та
передав на підписання відповідачу акти
приймання-передачі природного газу за
жовтень - грудень 2012 року. Однак
відповідач акти не підписав та не
направив мотивованої відмови від їх
підписання, чим порушив умови договору
та права позивача, як покупця газу.

Відповідач проти позову заперечував,
просив в задоволенні позовних вимог
відмовити, наголошуючи на наступному:

- в даному випадку відсутні порушення
прав позивача;

- акти, які надсилались відповідачу, не
відповідають методиці визначення
обсягу природного газу затвердженій
наказом Міністерства палива та
енергетики України №288 від 15.07.2010р., у
зв'язку з чим вказані акти були
повернуті позивачу;

- не підписання актів
приймання-передачі жодним чином не
порушує майнові та немайнові права
суб'єкта господарювання, оскільки такі
акти фіксують лише факт здійснення
операції та не є юридично значимою
дією, на підставі якої можуть виникнути
цивільні права та обов'язки в розумінні
діючого законодавства;

- позивачем обраний неналежний спосіб
захисту його прав.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.12.2013р. у справі №910/21004/13 у
позові було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 18.12.2013р. у справі
№910/21004/13 та прийняти нове, яким позовні
вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, позивач наголошував на
наступному:

- відповідачем не заперечується факт
отримання ним актів приймання-передачі
газу;

- відповідно до ст. 525 Цивільного
кодексу України відповідач
зобов'язаний належним чином виконувати
свої договірні зобов'язання;

- право на судовий захист є однією із
засад цивільного законодавства;

- відповідач не може втручатись в
діяльність позивача та замість нього
визначати обсяги спожитого позивачем
газу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.01.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 24.02.2014р.

В судове засідання 24.02.2014р.
представники сторін не з'явились, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомили, будь-яких заяв або
клопотань з цього приводу до суду не
надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.02.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
17.03.2014р.

Представник відповідача в судовому
засіданні 17.03.2014р. заперечував проти
доводів апеляційної скарги позивача,
просив суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити оскаржуване рішення
місцевого господарського суду без змін
як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Представник позивача у судове
засідання 17.03.2014р. не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив, будь-яких заяв або клопотань
з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у
судові засідання не була визнана судом
обов'язковою, а також зважаючи на
наявні в матеріалах справи докази
належного повідомлення сторін про
місце, дату і час судового розгляду
(повідомлення про вручення поштового
відправлення (ухвали суду від 24.02.2014р.) -
том справи - 1, аркуші справи - 96-97),
колегія суддів визнала за можливе
розглядати справу у відсутності
представника позивача за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні 17.03.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представника відповідача,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія встановила
наступне.

22.10.2012р. між позивачем, як покупцем, та
відповідачем, як продавцем, було
укладено договір купівлі-продажу
природного газу №12/1104-ТЕ-23 (далі -
Договір), за умовами якого (п.п.1.1, 1.2, 2.1)
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2012 року природний
газ, ввезений на митну територію
України Публічним акціонерним
товариством "Національна акціонерна
компанія" "Нафтогаз України" за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
цей природний газ (далі - газ) на умовах
цього Договору. Газ, що продається за
цим Договором, використовується
покупцем виключно для виробництва
теплової енергії, яка споживається
населенням та релігійними
організаціями. Продавець передає
покупцеві з 01.10.2012р. по 31.12.2012р. газ
обсягом до 9 283 тис. куб. м. (том справи - 1,
аркуші справи - 19-21).

Ціна за 1000 куб. м. природного газу
становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору
у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом та без урахування
ПДВ. До сплати за 1000 куб. м. природного
газу - 1 091,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20
грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн. (п.5.2
Договору).

Порядок обліку газу визначений
сторонами в розділі 4 Договору, згідно з
п.4.1 якого кількість газу, яка подається
покупцеві, визначається за показами
комерційних вузлів обліку газу покупця
відповідно до вимог наказу
Мінпаливенерго від 15.07.2010р. №288 „Про
затвердження методики визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів",
зареєстрованого в Мін'юсті 11.08.2010р. за
№671/17966.

Згідно з п.п.3.3, 3.4 Договору
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця. Не
пізніше 5-го числа місяця, наступного за
місяцем продажу газу, покупець
зобов'язаний надати продавцеві
підписані та скріплені печатками
покупця та газотранспортного
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числа зобов'язується повернути
покупцеві та газотранспортному
підприємству по одному примірнику
оригіналу акта, підписаного
уповноваженим представником та
скріплений печаткою, або надати в
письмовій формі мотивовану відмову від
підписання акта. Акти є підставою для
остаточних розрахунків між сторонами.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав про те, що на виконання умов
Договору він направив відповідачу на
підписання акти приймання-передачі
газу за жовтень-грудень 2012р., але
відповідач відмовляється їх
підписувати та повертати позивачу, що й
зумовило звернення останнього з
позовом до суду.

Місцевий господарський суд в позові
відмовив повністю, визнавши позовні
вимоги необґрунтованими і
непідтвердженими належними доказами, а
обраний позивачем спосіб захисту
таким, що не відповідає встановленим
законодавством способам захисту прав
та інтересів.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В ст. 626 Цивільного кодексу України
визначено, що договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В процесі судового розгляду було
встановлено, що позивач направив
відповідачу на підписання Акти
приймання-передачі газу за період з
жовтня 2012 року по грудень 2012 року, про
що свідчать наявні в матеріалах справи
супровідні листи з копіями повідомлень
про вручення поштових відправлень (том
справи - 1, аркуші справи - 28-31).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в
строки, передбачені п.3.4 Договору,
відповідач підписані акти
приймання-передачі не повернув, у
зв'язку з чим позивач просив суд
зобов'язати відповідача виконати умови
Договору шляхом підписання актів
приймання-передачі газу за період
жовтень-грудень 2012 року.

Наведене свідчить про те, що фактично
позовні вимоги зводяться до
зобов'язання відповідача оформити
товарно-супровідні документи на
проданий та фактично переданий товар
(акти приймання-передачі газу).

З цього приводу колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. ст. 1, 2 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.
Господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

З вищенаведеного випливає, що правом на
пред'явлення позову до господарського
суду наділені, зокрема, юридичні особи,
а суд шляхом вчинення позовного
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються. Встановивши наявність у
особи, яка звернулася з позовом,
суб'єктивного матеріального права або
охоронюваного законом інтересу, на
захист яких подано позов, суд з'ясовує
наявність чи відсутність факту
порушення або оспорення і відповідно
ухвалює рішення про захист порушеного
права або відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.
Розпорядження своїм правом на захист є
диспозитивною нормою цивільного
законодавства, яке полягає у наданні
особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Згідно зі ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу
України цивільні права й обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

При цьому захистом цивільних прав є
передбаченні законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Вищевказані норми кореспондуються зі
ст. 20 Господарського кодексу України.

Тобто, суб'єкт порушеного права може
скористатися не любим, а цілком
конкретним способом захисту свого
права. Частіше за все спосіб захисту
порушеного права прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Вищенаведені норми законодавства не
передбачають такого способу захисту
прав, як зобов'язання підписати акт
приймання-передачі товару за
договором.

Заявлена вимога про зобов'язання
підписати акти прийому-передачі
природного газу за спірним Договором
не може бути предметом позову, оскільки
за своєю юридичною природою акт не є
доказом підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору, не є
матеріально-правовою чи немайновою
вимогою позивача, на підставі якої суд
приймає рішення.

Таким чином, обраний позивачем спосіб
захисту (зобов'язання підписати акти
приймання-передачі) не відповідає
передбаченим законодавствам способам
захисту цивільних прав, у зв'язку з чим
колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок місцевого господарського
суду про те, що в позові необхідно
відмовити (аналогічна правова позиція
наведена в п.3 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
25.11.2005р. №01-8/2229 „Про деякі питання
практики застосування норм
законодавства, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у I півріччі 2005 року", п.39
Інформаційного листа Вищого
господарського суду від 12.03.2009р. №01-08/163
„Про деякі питання, порушені у
доповідних записках про роботу
господарських судів України у другому
півріччі 2008 року щодо застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України", постанові Верховного
Суду України від 13.07.2004р. №10/732,
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на спростування
висновків місцевого господарського
суду.

Відносно посилання в апеляційній
скарзі на порушення судом першої
інстанції норм процесуального права,
апеляційний суд вважає за необхідне
зазначити, що згідно з ч.2 ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Натомість за результатами перегляду
справи апеляційний суд дійшов висновку
про те, що рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а також з повним і всебічним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи, у зв'язку з чим апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за її подання
покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99,
101-105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Іллічівськтеплоенерго"
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду міста Києва від
18.12.2013р. у справі №910/21004/13 - без змін.

2. Матеріали справи №910/21004/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков