ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"03" березня 2014 р.
Справа № 911/189/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЦТК», м. Дятьково,
Брянська область, Російська Федерація

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «І.С.К. Виробництво»,
смт. Дослідницьке, Васильківський
район

про зобов'язання виконати умови
договору

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Литвинчук А.О.- предст., дов. б/н
від 25.06.2013

відповідач - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЦТК» до Товариства з
обмеженою відповідальністю «І.С.К.
Виробництво» про зобов'язання
виконати умови договору поставки
обладнання № 09/03-11-О від 15.03.2011р.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідач не
виконав свої зобов'язання за договором
поставки обладнання № 09/03-11-О від
15.03.2011р. в частині виконання монтажних
та пусконалагоджувальних робіт.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 25.01.2014р. у справі №911/189/14
було порушено провадження та
призначено до розгляду на 17.02.2014р.

В судовому засіданні 17.02.2014р. суд
перейшов до розгляду справи по суті і
заслухав пояснення позивача з приводу
заявлених позовних вимог.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 17.02.2014р. розгляд справи було
відкладено на 03.03.2014р., в зв'язку з
неявкою у судове засідання
представника відповідача.

03.03.2014р. через канцелярію суду позивач
подав клопотання про долучення
документів до матеріалів справи та
уточнення позовних вимог.

Розглянувши зазначене клопотання, суд
прийшов до висновку, що воно підлягає
задоволенню лише в частині залучення
документів до матеріалів справи з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 22 ГПК України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Статтею 22 ГПК України, не передбачено
права позивача на подання заяв
(клопотань) про «доповнення» або
«уточнення» позовних вимог, або
заявлення «додаткових» позовних
вимог і т.п. Тому в разі надходження
до господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як: подання іншого (ще
одного) позову, чи збільшення або
зменшення розміру позовних вимог, чи
об'єднання позовних вимог, чи зміну
предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру.

Аналогічна правова позиція викладена у
п. 3.11 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р.
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»

Проаналізувавши подану заяву позивача,
з урахуванням вищевикладеного та того,
що позивач звернувся до суду з вимогою
немайнового характеру, суд прийшов до
висновку, що за своєю правовою природою
це заява про зміну предмету позову.

Проте, як вбачається з протоколу
судового засідання та ухвали
господарського суду Київської області
від 17.02.2014р., суд перейшов до розгляду
справи по суті, в зв'язку з чим позивач
втратив своє право змінити предмет
позову.

Заяви про зміну предмета або підстави
позову, які подані після початку
розгляду господарським судом справи
по суті, залишаються без розгляду і
приєднуються до матеріалів справи.

Аналогічна правова позиція викладена у
п. 3.12 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р.
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»

З врахуванням вищевикладеного, суд
вирішив клопотання в частині уточнення
позовних вимог залишити без розгляду
та розглядати спір виходячи з вимог,
які зазначені в прохальній частині
позовної заяви.

В судове засідання 03.03.2014р. відповідач
повторно не забезпечив явку свого
повноважного представника, хоча про
дату, час і місце проведення судового
засідання був повідомлений належним
чином, вимоги суду, викладені в
попередніх ухвалах не виконав,
витребувані документи, в тому числі,
відзив на позов, суду не надав.

Згідно до п.п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Як вбачається з Спеціального витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
зробленого судом, місцезнаходження
відповідача: Київська область,
Васильківський район, смт.
Дослідницьке, вулиця Зоряна, будинок
1-а, що свідчить про те, що він був
належним чином повідомлений про час і
місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», місцезнаходження
юридичної особи або місце проживання
фізичної особи-підприємця
визначається на підставі відомостей,
внесених до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (ст. 17 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»).

Згідно з ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2003 р.
№ 755-IV, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Враховуючи те, що неявка відповідача в
судове засідання не перешкоджає
розгляду спору по суті, дослідження
доказів, наявних в матеріалах справи,
яких достатньо для об'єктивного
вирішення спору по суті, судом
закінчено, а також враховуючи приписи
статті 69 Господарського
процесуального кодексу України щодо
строків розгляду справи, суд керуючись
нормами статті 85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 03.03.2014р. оголосив
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд Київської
області, -

встановив:

15 березня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю СП
«ГРАНТЕХ» (постачальник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЦТК» (покупець), був
укладений Договір №09/03-11-0 на поставку
обладнання (договір), який чітко
визначив умови поставки товару, ціну та
порядок розрахунків, відповідно до
умов якого, постачальник
зобов'язується виготовити та передати
у власність покупця обладнання та
запасні частини до лінії гранулювання
(товар) у кількості та за ціною згідно
переліку, вказаного в специфікаціях до
цього договору, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
оплатити його на умовах даного
договору та відповідних специфікацій
(п. 1.1).

29 липня 2011 року між сторонами була
укладена Додаткова Угода №1 до
Договору, якою була змінена назва
постачальника з ТОВ СП «ГРАНТЕХ» на ТОВ
«І.С.К. ВИРОБНИЦТВО».

Відповідно до п. 3.3. договору, поставка
товару здійснюється постачальником на
протязі 160 (ста шестидесяти)
календарних днів з моменту надходження
30% предоплати на розрахунковий рахунок
постачальника і при вчасному виконанні
пунктів 5.2.-5.4. договору.

Так, згідно п. 5.1. договору перший платіж
здійснюється покупцем у розмірі 30% ціни
договору на протязі 7-ми банківських
днів з моменту підписання договору та
виставлення постачальником рахунку.
Згідно п. 5.2. договору, другий платіж у
розмірі 30% ціни договору здійснюється
на протязі 45 календарних днів з дати
підписання договору, а п. 5.3. визначає,
що третій платіж у розмірі 30% ціни
договору здійснюється напротязі 5
банківських днів після отримання
письмового повідомлення від
постачальника про готовність
відвантажити товар.

За твердженнями позивача, умови
пунктів 5.1., 5.2., 5.3. договору були ним
виконані в повному обсязі, що
підтверджується платіжними
документами (платіжними дорученнями та
банківськими виписками), а також
рахунками та митнотранспортними
деклараціями.

Як пояснив у судовому засіданні
представник позивача, без виконання
монтажних та пусконалагоджувальних
робіт використання обладнання взагалі
не є можливим, а здійснення цим робіт
має бути здійснене виключно
постачальником, з огляду на специфіку
обладнання, технічними знаннями з
роботи та налагоджування якого володіє
саме постачальник, та з огляду на умови
договору, які прив'язують підписання
акту пусконалагоджувальних робіт (п. 5.4.
договору) до здійснення четвертого
платежу за товар.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що
четвертий платіж здійснюється
покупцем в розмірі 10% від загальної
вартості даного договору
перераховується покупцем протягом
п'яти банківських днів, після виконання
шеф-монтажних та
пусконалагоджувальних робіт
обладнання комплексу з виробництва
паливних гранул з деревини та
забезпечення продуктивності
обладнання відповідно до умов
договору, що підтверджується
підписанням відповідного акту.

Проаналізувавши даний пункт договору,
суд прийшов до висновку, що відповідач
зобов'язаний здійснити шеф-монтажні та
пусконалагоджувальні роботи
обладнання комплексу з виробництва
паливних гранул з деревини та
забезпечення продуктивності
обладнання та підписати акт виконаних
робіт.

Проте, в порушення умов п. 5.4. договору
відповідач не виконав свої
зобов'язання з виконання шеф-монтажних
та пусконалагоджувальних робіт
обладнання комплексу.

У своїх поясненнях представник
позивача зазначив, що неодноразово
пропонував відповідачу здійснити
роботи, проте відповідач ухилявся від
виконання своїх зобов'язань,
пропонуючи спочатку здійснити
четвертий платіж за договором, що
суперечить умовам договору.

В зв'язку з чим позивач змушений був
звернутися до господарського суду за
захистом свого порушеного права.

Згідно зі статтею 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Статтею 173 Господарського кодексу
України передбачено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Пунктом першим статті 193
Господарського Кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Аналогічна норма міститься і в статті
526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193
Господарського кодексу України та
статей 525, 526 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається.

Пунктом 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Статтею 265 Господарського кодексу
України передбачено, що за договором
поставки одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки другій стороні -
покупцеві товар, а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
Поставка товарів без укладення
договору поставки може здійснюватися
лише у випадках і порядку, передбачених
законом. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу. Аналогічні положення
містяться в ст. 712 Цивільного кодексу
України.

Приписами ст. 673 ЦК України передбачено,
що якщо продавець при укладенні
договору був повідомлений покупцем про
конкретну мету придбання товару,
продавець повинен передати покупцеві
товар, придатний для використання
відповідно до цієї мети.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, відзив на позов не надіслав,
докази виконання
пусконалагоджувальних та
шеф-монтажних робіт суду не надав.

З огляду на викладене та враховуючи, що
відповідач на час прийняття рішення не
виконав свої зобов'язання за договором,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
про зобов'язання відповідача виконати
умови договору є доведеними та
обґрунтованими.

При цьому суд зазначає, що позивач
просить зобов'язати Товариство з
обмеженою відповідальністю «І.С.К.
Виробництво» виконати умови договору
№ 09/03-11-О на поставку обладнання та
забезпечити протягом 10 календарних
днів шеф-монтажні та
пусконалагоджувальні роботи, усунути
всі недоліки і забезпечити запуск
обладнання.

Проте, позивач не обґрунтував та не
довів належними та допустимими
доказами необхідність та технологічну
можливість здійснення таких робіт саме
протягом 10 календарних днів.

Також, позивачем не доведено наявність
недоліків обладнання та не зазначено,
які саме недоліки має поставлене
обладнання, оскільки, як стверджує сам
позивач, роботи з установки та
налагоджування обладнання не
проводилися, а отже обладнання
фактично не використовувалось.

Варто зазначити, що претензії щодо
якості та кількості поставленого
обладнання, позивачем відповідачу не
направлялися, в зв'язку з цим суд
прийшов до висновку, що ця частина
вимоги є безпідставною.

Враховуючи вищевикладене позовні
вимоги про зобов'язання ТОВ «І.С.К.
Виробництво» виконати умови договору
№ 09/03-11-О від 15.03.2011р. на поставку
обладнання та забезпечити, протягом 10
(десяти) календарних днів, шеф-монтажні
та пусконалагоджувальні роботи,
усунути всі недоліки і забезпечити
запуск обладнання підлягають
частковому задоволенню, а саме
зобов'язати ТОВ «І.С.К. Виробництво»
виконати умови договору № 09/03-11-О
15.03.2011р. на поставку обладнання та
забезпечити шеф-монтажні та
пусконалагоджувальні роботи і
забезпечити запуск обладнання.

Щодо розподілу судових витрат суд
зазначає, що відповідно до ст. 49 ГПК
України, у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Такі правила розподілу судового збору
застосовуються у спорах як майнового,
так і немайнового характеру.

Правило статті 49 ГПК України щодо
розподілу сум судового збору у справах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, пропорційно розміру
задоволених позовних вимог
застосовується також і у випадках, коли
судовий збір сплачено за мінімальною
(визначеною Законом) ставкою.

Розглянувши матеріали справи, суд
прийшов до висновку, що встановлення
пропорції задоволення позовних вимог
точно визначити неможливо, в зв'язку з
чим вирішив судові витрати розподілити
між сторонами порівну.

Аналогічна правова позиція викладена у
п. 4.1. постанови Пленуму ВГСУ № 7 від
21.02.2013р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI господарського
процесуального кодексу».

На підставі викладеного, керуючись ст.
124 Конституції України, ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82
-85 ГПК України, господарський суд
Київської області, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю «І.С.К. Виробництво»
(08654, Київська область, Васильківський
район смт. Дослідницьке, вулиця Зоряна,
будинок 1-а, ) виконати
умови договору № 09/03-11-О 15.03.2011р. на
поставку обладнання та забезпечити
шеф-монтажні та пусконалагоджувальні
роботи і забезпечити запуск
обладнання.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «І.С.К. Виробництво»
(08654, Київська область, Васильківський
район смт. Дослідницьке, вулиця Зоряна,
будинок 1-а, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЦТК» (242600, Російська
Федерація, Брянська область, м.
Дятьково, вул. Котовського, 50, ІПН ,
ОГРН 033) 609 (шістсот дев'ять) грн. 00
коп. судового збору.

5. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту
рішення: 18.03.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.