ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2014 року
Справа № 917/2391/13

Колегія
суддів у складі:

головуючий суддя Потапенко В.І.,суддя
Могилєвкін Ю.О.,суддя Плужник О.В.

при секретарі Казаковій О.В

за участю представників:

позивача- не з'явився;

відповідача-не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. № 361
П/3) на рішення господарського суду
Полтавської області від 16 січня 2014 року
у справі № 917/2391/13

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Гадяч Полтавської області

до Сільськогосподарського товариства
з обмеженою відповідальністю "Калина",
с. Книшівка Гадяцького району
Полтавської області

про стягнення 88 370,34 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особи-підприємець ОСОБА_1
звернулась до господарського суду
Полтавської області з позовом до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Калина"
про стягнення з останнього 88370,34 грн., в
тому числі:44573,20 грн. заборгованості по
договору про надання послуг від 25.04.2013
р. № БВП-3 та нарахованих на неї 3012,66 грн.
пені за період з 26 травня 2013 року по 27
листопада 2013 року та 40784,48 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 16 січня 2014 року
у справі № 917/2391/13 (суддя Плотницька Н.Б.)
позов задоволено частково.

З відповідача на користь позивача
стягнуто 44573,20 грн основної
заборгованості, 3012,66 грн. пені та 926,46
грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову про стягнення
40784,48 грн. процентів за користування
чужими грошовими коштами відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про стягнення 40784,48 грн. процентів
за користування чужими грошовими
коштами не погодився та подав на нього
до Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення
місцевим господарським судом норм
матеріального права та неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просить це рішення в
зазначеній частині скасувати та
прийняти в цій частині нове рішення про
задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на
неправильність висновку
господарського суду першої інстанції,
що передбачені в пункті 4.2. договору
проценти за користування чужими
грошовими коштами за своєю правовою
природою є пенею, а тому їх
застосування поряд з пенею,
передбаченою пунктом 4.1. договору в
порушення статті 61 Конституції
України призведе до притягнення
відповідача двічі до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Вказує на те, що нараховані
відповідачу на підставі п 4.2. договору
та статті 536 Цивільного кодексу
України проценти за користування
чужими грошовими коштами, на відміну
від пені, не є заходом забезпечення
зобов'язання чи штрафною санкцією, а за
своєю юридичною природою є платою за
користування чужими грошовими коштами,
тобто боргом.

Сторони, які належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання не скористались своїм
правом на участь в ньому, у зв'язку з чим
справа розглядається за відсутності
їх представників.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, повторно розглянувши справу
відповідно до вимог статті 101 ГПК
України, перевіривши повноту
встановлення місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи, а також правильність
застосування норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено господарськиим судом
першої інстанції, 25 квітня 2013 року між
позивачем, фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 та відповідачем,
Сільськогосподарським товариством з
обмеженою відповідальністю "Калина"
було укладено договір № БВП-3 про
надання послуг , згідно з предметом
якого позивач, виконавець
зобов'язується за завданням
відповідача, замовника виконати роботи
по обробітку ґрунту (культивації)
трактором та культиватором КПС-12ПМ на
площах, наданих замовником, в порядку
та на умовах передбачених даним
договором (п. 1.1 договору).

Окрім цього до обов'язків позивача
договором віднесено:

- скласти акт передачі-приймання
виконаних робіт, щодо опрацьованих
площ;

- якісно, вчасно та в повному обсязі
провести культивацію по вибраній
технології у відповідності з
агротехнічними вимогами на площах,
наданих замовником до 1 червня 2013 року
(п.2.2.3 договору);

- скласти акт передачі-приймання
виконаних робіт з обов'язковим
зазначенням опрацьованих площ (п.2.2.5
договору).

Згідно з пунктом 3.1.1. договору замовник
(відповідач) проводить оплату за
виконані виконавцем роботи по
культивації по ціні 140,00 грн./га. в т.ч.
ПДВ 23,33 (п. 3.1.1 договору);

Відповідно до пункту 3.1.2. договору
розрахунок за виконані роботи замовник
проводить відповідно до актів
передачі-приймання виконаних робіт не
пізніше 20 (двадцяти) днів після їх
складання, шляхом перерахування
грошових коштів замовника на
розрахунковий рахунок виконавця.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що він
набирає чинності з моменту підписання
його сторонами та діє до 31 грудня 2013
року, а в частині розрахунків -до
повного виконання.

Відповідно до статі 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Позивач на виконання умов вказаного
договору надав послуги по обробітку
ґрунту (культивація) на площі 318,38 га,
вартістю 44 573,20 грн., що підтверджується
актом №4 приймання-передачі виконаних
робіт від 8 травня 2013 року, підписаним
повноваженими особами ( т. 1 а.с. 14).

Претензій щодо якості наданих послуг
від замовника не надходило.

Проте, відповідач в порушення своїх
договірних зобов'язань вказані
послуги не оплатив, претензію (вимогу)
позивача про сплату заборгованості за
виконані роботи вих. №27/09/13 від 25
вересня 2013 року ( т. 1 а.с. 18)залишив без
відповіді.

Факт отримання вказаних послуг та їх
неоплату відповідач не заперечує, у
відзиві на позов визнає вимоги про
стягнення основного боргу по оплаті
цих послуг в сумі 44573,20 грн.(т. 1 а.с. 38).

Частина 1 статті 193 ГК України визначає,
що суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено обов'язковість договору
для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 530
Цивільного кодексу України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про задоволення позовних вимог про
стягнення 44573,20 грн. боргу.

Також колегія суддів погоджується з
висновком господарського суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог про стягнення 3012,66 грн. пені за
період з 26 травня 2013 року по 27 листопада
2013 року.

Частиною 1 статті 612 Цивільного
кодексу України передбачено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Як було наведено вище, матеріалами
справи підтверджується та
відповідачем визнається допущення ним
порушення зобов'язання з оплати
наданих позивачем послуг в сумі 44573,20
грн.

Згідно зі статтею 611 Цивільного
кодексу України в разі порушення
зобов'язання настаються правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
яке боржник повинен передати
кредиторові у розі порушення
боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343
Господарського кодексу України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню, в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.1 договору про надання
послуг від 25 квітня 2013 року № БВП-3
передбачено, що за порушення термінів
розрахунків замовник сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України за кожний
день прострочення від несплаченої
суми.

Нарахування позивачем 3396,9 грн.
пені за період прострочення з 26 травня
2013 року по 27 листопада 2013 року
відповідає вимогам ст.ст. 1,3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України та умовам договору
про надання послуг від 25 квітня 2013 року
№ БВП-3.

Щодо позовних вимог про стягнення 40784,48
грн. процентів за користування чужими
грошовими коштами, колегія суддів не
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про відмову в їх задоволенні з
наступних мотивів.

Статтею 536 Цивільного кодексу України
передбачено, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами.

У пункті 4.2 договору про надання послуг
від 25 квітня 2013 року № БВП-3.
передбачено, що з дня, коли послуги
замовником повинні бути оплачені,
виконавець має право затребувати від
замовника, а замовник повинен
виплатити проценти за користування
чужими грошовими коштами до дня повної
оплати послуг (ст. 536, п.3 ст. 692 ЦК
України). Проценти за користування
чужими грошовими коштами виплачуються
в розмірі 0,5 % від невиплаченої вартості
послуг по акту приймання-передачі
виконаних робіт за кожний календарний
день, відколи послуги повинні бути
оплачені замовником до дня повної
оплати послуг.

На підставі цього пункту договору
позивач нарахував відповідачу на суму
боргу 40784,48 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Відмовляючи у стягненні процентів,
нарахованих позивачем на підставі
статті 536 Цивільного кодексу України та
пункту 4.2. договору про надання послуг
від 25 квітня 2013 року № БВП-3,
господарський суд першої інстанції
зазначив, що зазначені проценти за
своєю правовою природою підпадають під
визначення неустойки, визначення якої
міститься у частині третій статті 549 ЦК
України, атому вказаним договором
передбачене подвійне стягнення пені за
несвоєчасне виконання зобов'язання
замовником, що не узгоджується з
приписами статті 61 Конституції
України, відповідно до якої, ніхто не
може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

При цьому господарський суд першої
інстанції зазначив, що аналогічна
правова позиція викладена Верховним
Судом України у постанові від 12.12.2011 у
справі №07/238-10, яка підлягає
обов'язковому застосуванню всіма
господарськими судами України на
підставі статті 111-28 ГПК України.

Проте такий висновок господарського
суду першої інстанції не ґрунтується
на нормах чинного законодавства.

Як вбачається зі змісту статті 536
Цивільного кодексу України, визначені
в ній проценти є платою за
користування чужими грошовими
коштами.

На відміну від пені стягнення
зазначених процентів не є ані видом
забезпечення виконання зобов'язань,
ані штрафною санкцією (неустойкою) та
стягуються незалежно від вини
боржника.

Підставою для їх нарахування є не факт
вчинення цивільного правопорушення, а
факт користування чужими грошовими
коштами та встановлення їх розміру
договором або законом.

Так, стаття 536 Цивільного кодексу
України розміщена у главі 48 Цивільного
кодексу України, яка регулює виконання
зобов'язання, а не у главах цього
Кодексу, які регулюють забезпечення
виконання зобов'язання (глава 49
Кодексу) чи відповідальність за
порушення зобов'язання (глава 51
Кодексу).

Отже застосування пені не виключає
одночасного нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Така правова позиція узгоджується з
правовою позицією Вищого
господарського суду України,
викладеною в пункті 8 оглядового листа
№ 01-06/767/2013 від 29.04.2013 р. та пункті 2.7
Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань».

Постанова Верховного суду України від
12 грудня 2011 року у справі № 07/238-10, на
яку послався господарський суд першої
інстанції не містить висновку, що
передбачені статтею 536 Цивільного
кодексу України проценти за
користування чужими грошовими коштами
за своєю правовою природою є пенею.

В зазначеній постанові Верховним
судом України вказано на те, що суд
попередньої інстанції неправильно
визначив передбачені сторонами в
договорі проценти за прострочення
виконання грошового зобов'язання як
проценти за користування чужими
грошовими коштами, у зв'язку з чим
Верховний суд України і зробив
висновок, що під визначення неустойки у
вигляді пені підпадають саме
передбачені в договорі проценти за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

В пункті 4.2. договору сторони
передбачили нарахування процентів
саме за користування чужими грошовими
коштами з посиланням на статтю 536
Цивільного кодексу України.

Зважаючи на наведене, господарський
суд першої інстанції внаслідок
порушення та неправильного
застосування норм матеріального
права дійшов неправильного висновку
про відмову в задоволенні позовних
вимог про стягнення 40784,48 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами, у зв'язку з чим
оскаржуване рішення в цій частині
підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення про задоволення
зазначених позовних вимог.

Керуючись ст. 49, 99, п. 2 ст. 103, п. 4 ч. 1
ст. 104, ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача
задовольнити.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 16 січня 2014 року
у справі № 917/2391/13 в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
стягнення 40784,48 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами
скасувати.

Прийняти в цій частині нове
рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Калина" ( 37322,с.
Книшівка, Гадяцького району
Полтавської області, )
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідент. код НОМЕР_1) 40 784
грн. 48 коп. процентів за користування
чужими грошовими коштами та 1724 грн. 95
коп. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Доручити господарському суду
Полтавської області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Постанову складено в повному
обсязі 03.03.2014 р.

Головуючий суддя
Потапенко В.І.

Суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Плужник О.В.