СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року Справа № 919/1342/13

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді
Сотула В.В.,

суддів
Голика В.С.,

Черткової І.В.,

за участю представників сторін:

позивача, Шатохін Олександр
Миколайович, довіреність б/н, від 08
січня 2014 року, Державний
професійно-технічний навчальний
заклад "Севастопольське вище
професійне училище засобів зв'язку та
інформаційних технологій"

відповідача, Бєлоусов Віктор
Сергійович, довіреність № 1, від 08 січня
2014 року, Регіональне відділення Фонду
державного майна України в Автономній
Республіці Крим та місті Севастополі

відповідача, ОСОБА_4, паспорт НОМЕР_1,
від 01 грудня 2000 року, фізична
особа-підприємець ОСОБА_4

третьої особи, не з'явився,
Міністерство освіти і науки України

розглянувши апеляційну скаргу
Міністерства освіти і науки України на
рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим (суддя
Лотова Ю.В.) від 09 січня 2014 року у справі
№919/1342/13

за позовом Державного
професійно-технічного навчального
закладу "Севастопольське вище
професійне училище засобів зв'язку та
інформаційних технологій" (вул.
Вакуленчука, буд. 29,Севастополь,99053)

до Регіонального відділення Фонду
державного майна України в Автономній
Республіці Крим та місті Севастополі
(майд. Повсталих, 6,Севастополь,99008)

фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
(АДРЕСА_1,Севастополь,99006)

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Міністерство освіти і науки
України (пр. Перемоги, 10,Київ 135,01135)

про визнання недійсною додаткової
угоди

ВСТАНОВИВ:

Державний професійно-технічний
навчальний заклад "Севастопольське
вище професійне училище засобів
зв'язку та інформаційних технологій"
звернувся до господарського суду міста
Севастополя із позовною заявою до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_4,
Регіонального відділення Фонду
державного майна України в Автономній
Республіці Крим та місті Севастополі
про визнання недійсною додаткової
угоди від 10 вересня 2013 року № 2 до
договору оренди індивідуально
визначеного (нерухомого) майна, що
знаходиться у державній власності від
10 листопада 2008 року №739.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
час укладання між відповідачами
додаткової угоди від 10 вересня 2013 року
№ 2 до договору оренди від 10 листопада
2008 року № 739 була відсутня згода на її
укладення Міністерства освіти та науки
України, який є органом, який
уповноважений управляти спірним
державним майном.

Рішенням господарського суду міста
Севастополя від 09 січня 2014 року у
справі № 919/1342/13 у задоволенні
позову Державного
професійно-технічного навчального
закладу "Севастопольське вище
професійне училище засобів зв'язку та
інформаційних технологій" до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України в Автономній
Республіці Крим та місті Севастополі,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача - Міністерства освіти
і науки України про визнання недійсною
додаткової угоди, відмовлено.

Суд дійшов висновку, що згідно статті 17
Закону України „Про оренду державного
та комунального майна" термін дії
договору оренди державного майна
визначається саме сторонами у
договорі. Погодження терміну дії
договору оренди державного майна з
органом, уповноваженим управляти
майном, цією нормою не передбачено. А
оскільки спірна додаткова угода була
укладена до закінчення строку дії
договору за взаємною згодою сторін,
положення пункту 10.4 договору не
підлягають застосуванню.

Не погодившись із зазначеним рішенням
суду, 12 лютого 2014 року Міністерство
освіти і науки України звернулось до
Севастопольського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
зазначене рішення суду першої
інстанції та прийняти нове, яким позов
задовольнити у повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що
судом не обґрунтовано не застосована
стаття 9 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна" та не
враховані положення пункту 10.4 Типового
договору оренди індивідуально
визначеного майна, що належить до
державної власності, затвердженого
наказом Фонду державного майна України
від 23 серпня 2000 року № 1774.

Міністерство освіти і науки України,
як орган уповноважений управляти
спірним майном, згоди на продовження
терміну дії договору оренди частини
нежитлового приміщення гуртожитку,
площею 83,4 кв. м., не надавало, про що
позивач був повідомлений листом 03
вересня 2013 року № 1/11-13571.

У судове засідання суду апеляційної
інстанції, призначене на 11 березня 2014
року, з'явилися представники позивача
та відповідачів, які підтримали свої
доводи та заперечення.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи був повідомлений
своєчасно та належним чином, явку
уповноваженого представника у судове
засідання не забезпечив (а.с. 137).
Клопотання про відкладення розгляду
справи від третьої особи на адресу суду
не надходило.

З огляду на викладене, судова
колегія визнала можливим розглянути
справу у відсутності представника
третьої особи, вважаючи наявні у справі
докази достатніми для прийняття
рішення у справі.

При повторному розгляді справи в
порядку статті 101 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія Севастопольського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

10 листопада 2008 року між Фондом
державного майна України в Автономній
Республіці Крим та місті Севастополі
(орендодавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар) був
укладений договір оренди
індивідуально визначеного (нерухомого)
майна, яке знаходиться у державній
власності № 739, відповідно до умов
якого, орендодавець передав, а орендар
прийняв у строкове платне користування
об'єкт нерухомого майна - вбудовані
нежитлові приміщення (далі майно),
загальною площею 83,4 кв.м, які
знаходяться на цокольному поверсі
п'ятиповерхового будинку,
розташованого за адресою: м.
Севастополь, вул. Вакуленчука, 29, що
знаходиться на балансі позивача -
державного професійного-технічного
навчального закладу "Севастопольське
вище професійне училище засобів
зв'язку та інформаційних технологій",
вартість об'єкту нерухомого майна
складає без врахування ПДВ 150 560, 00 грн.
(далі по тексту договір) (а.с. 10-13).

Відповідно до пункту 10.1. договору строк
його дії був встановлений 2 роки 360 днів
з 10 листопада 2008 по 05 листопада 2011 року.

Пунктом 10.3 передбачено, що зміни до
умов договору або його розірвання
допускаються при взаємній згоді
сторін. Зміни, які пропонується внести,
розглядаються на протязі одного місяця
з дати їх надання на розгляд іншій
стороні.

Пунктом 10.4 договору визначено, що у
випадку відсутності заяви однієї зі
сторін про припинення цього договору
чи зміни його умов після закінчення
строку його дії впродовж одного місяця,
договір вважається продовженим на той
же термін та на тих же умовах, які були
передбачені цим договором. Дані дії
оформляються додатковим договором,
який вважається невід'ємною частиною
договору при обов'язковій наявності
дозволу органу, уповноваженого
управляти об'єктом оренди.

10 листопада 2008 року за актом
приймання-передачі орендованого майна
орендар прийняв в строкове платне
користування об'єкт оренди, зазначений
у договорі від 10 листопада 2008
року (а.с. 14).

Згідно з додатковою угодою від 04
листопад 2011 року № 1 про внесення змін
до договору оренди нерухомого майна
від 10 листопада 2008 року № 739 дія
договору оренди була продовжена на 2
роки до 05 листопада 2013 року. Вказана
додаткова угода була укладена з
дозволу Міністерства освіти і науки
України (а.с. 74-76).

24 липня 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до
позивача із заявою про продовження дії
договору оренди на 2 роки (а.с. 18).

04 вересня 2013 року орендар також
звернувся до Регіонального відділення
Фонду державного майна України в
Автономній Республіці Крим та місті
Севастополі із заявою про продовження
строку дії договору. До вказаної заяви
був долучений лист навчального закладу
про те, що позивач не заперечує проти
здачі йому в оренду спірних приміщень
(а.с. 40, 42).

10 вересня 2013 року між Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України в Автономній Республіці Крим
та місті Севастополі та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 була
укладена додаткова угода № 2 до
договору оренди від 10 листопада 2008 року
№ 739, згідно з якою дію цього договору
було продовжено з 05 листопада 2013 року
на 2 роки до 05 листопада 2015 року (а.с. 15).

Разом з тим, 28 серпня 2013 року комісією з
майнових питань підприємств, установ
та організацій, що належать до сфери
управління Міністерства освіти і науки
України, було прийнято рішення про
ненадання згоди на продовження терміну
дії спірного договору (а.с. 64).

Листом заступника Міністра освіти і
науки України позивач був
повідомлений про вказане рішення. Цей
лист надійшов до навчального закладу 10
вересня 2013 року (а.с. 16).

Відсутність згоди на укладання спірної
додаткової угоди від Міністерства
освіти та науки України, який є органом,
уповноваженим управляти спірним
державним майном, з'явилось підставою
для пред'явлення цього позову до суду.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, відповідність висновків суду
обставинам справи, судова колегія суду
апеляційної інстанції вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову у цій справі є вимога
позивача про визнання недійсною
додаткової угоди від 10 вересня 2013 року
№ 2 до договору оренди індивідуально
визначеного (нерухомого) майна, що
знаходиться у державній власності від
10 листопада 2008 року № 739,
укладеної між Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України в Автономній Республіці Крим
та місті Севастополі та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту, який застосовується
судом у випадку та порядку, визначених
цивільним законодавством.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Відповідно до частини першої статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Абзацом 4 підпункту 2.1 пункту 2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України „Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29 травня 2013 року № 11 встановлено,
що вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що оскільки об'єктом
оренди є державне майно, спірні
правовідносини підлягають регулюванню
спеціальним законом, а саме: Законом
України „Про оренду державного та
комунального майна", а також нормами
Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України.

Нормами спеціального Закону, а саме,
статтею 17 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна"
передбачено, що термін договору оренди
визначається за погодженням сторін.

Термін договору був визначений
сторонами у пункті 10.1 договору, а потім
продовжено додатковою угодою до
договору від 04 листопада 2011 року № 1
(а.с. 75) до 05 листопада 2013 року.

У пункті 10.3 договору сторони зазначили,
що зміни до умов договору або його
розірвання допускаються при згоді обох
сторін. Зміни, які пропонується внести,
розглядаються на протязі одного місяця
з дати їх винесення на розгляд іншої
сторони.

Зміни щодо строку дії договору були
внесені сторонами шляхом укладення
10 вересня 2013 року додаткової
угоди № 2 до договору (а.с. 15).

Тобто, спірна додаткова угода щодо
встановлення нового терміну дії
договору була укладена до закінчення
строку дії договору за взаємною згодою
сторін, а тому судова колегія вважає, що
вимоги частини другої статті 17 Закону,
а також положення пункту 10.4 договору не
підлягають застосуванню. Вказані норми
регламентують порядок продовження дії
договору у випадку відсутності заяви
однієї зі сторін про припинення цього
договору чи зміни його умов після
закінчення строку його дії.

При цьому, умови спірного договору не
передбачають необхідність погодження
змін до договору з органом,
уповноваженим управляти спірним
об'єктом оренди. Такого положення не
містить і сам Закон.

Посилання заявника апеляційної скарги
на незастосування судом положень
статті 9 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна"
необґрунтовані, оскільки цією статтею
регламентується тільки порядок
укладення договору оренди державного
майна, а не внесення змін до нього.

Враховуючи вищенаведене, судова
колегія вважає, що додаткова угода від
10 вересня 2013 року № 2
відповідає нормам діючого
законодавства та судом правомірно
відмовлено у задоволенні позову.

Однак, судова колегія вважає
необхідним зазначити, що посилання
суду першої інстанції на положення
Закону України "Про внесення змін до
деяких законів України щодо спрощення
умов ведення бізнесу в Україні" є
безпідставними.

В силу положень пункту 5 Прикінцевих
положень даного Закону орендар мав
право продовжувати орендні відносини
та володіти і користуватися об'єктом
оренди до закінчення 5 років з моменту
укладення договору оренди, у разі, якщо
він не пропонує менший термін.

Як слід з матеріалів справи, сам
орендар пропонував зміни до договору
щодо продовження його строку на два
роки (а.с. 18, 42).

Разом з тим посилання суду на зазначену
норму Закону не впливає на
правильність висновку щодо
необґрунтованості заявленого позову.

На підставі викладеного, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Керуючись статтями 101, 103 (пункт 1
частини першої), 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства
освіти і науки України залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 09 січня
2014 року у справі № 919/1342/13 залишити без
змін.

Головуючий суддя
В.В.Сотула

Судді
В.С. Голик

І.В. Черткова

Розсилка:

1. Державний професійно-технічний
навчальний заклад "Севастопольське
вище професійне училище засобів
зв'язку та інформаційних технологій"
(вул. Вакуленчука, буд.
29,Севастополь,99053)

2. Регіональне відділення Фонду
державного майна України в Автономній
Республіці Крим та місті Севастополі
(майд. Повсталих, 6,Севастополь,99008)

3. Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
(АДРЕСА_1,Севастополь,99006)

4. Міністерство освіти і науки України
(пр. Перемоги, 10,Київ 135,01135)