м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Першого заступника
прокурора Дарницького району міста
Києва в інтересах держави в особі:
1) Київської міської ради
2) Департаменту транспортної
інфраструктури виконавчого органу
Київської міської ради «Київської
міської державної адміністрації)
3) Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сонар ТМ»
про розірвання договору, зобов'язання
вчинити дії та стягнення збитків
Суддя Пригунова А.Б.
від прокуратури: Грицаєнко Р.Л.
від позивача 1: не з'явились
від позивача 2: не з'явились
від позивача 3: Глущенко М.М.
від відповідача: Биков Д.М.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Перший заступник прокурора
Дарницького району міста Києва
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом в інтересах держави в
особі Київської міської ради,
Департаменту транспортної
інфраструктури виконавчого органу
Київської міської ради «Київської
міської державної адміністрації),
Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс» до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сонар ТМ»
про розірвання укладеного договору від
21.12.2012 р. між Комунальним підприємством
«Київтранспарксервіс» та Товариством
з обмеженою відповідальністю «Сонар
ТМ» № ДНП 2012-12/18 про надання права на
експлуатацію фіксованих місць
паркування; зобов'язання Товариство з
обмеженою відповідальністю «Сонар ТМ»
звільнити земельну ділянку за адресою:
м. Київ, вул. Харківське Шосе, 180/21, яка
використовується як майданчик для
паркування транспортних засобів та
повернути її Комунальному
підприємству «Київтранспарксервіс»;
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сонар ТМ» на користь
Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс» збитки за
порушення умов договору у сумі 40 750, 00
грн. Позовні вимоги обґрунтовані
використанням відповідачем на 19
паркувальних місць більше, ніж
передбачено умовами вищевказаного
договору, що, на думку позивача, є
істотним порушенням умов договору №
ДНП 2012-12/18 від 21.12.2012 р. та підставою для
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.12.2014 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 29.01.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
31.01.2013 р. прокурор подав заяву про
уточнення позовних вимог і внесення
змін до предмету позову, у якій
зазначає про зміну пункту 3 прохальної
частини позовної заяви та просить
зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сонар ТМ» звільнити
місця для паркування транспортних
засобів, що розташовані на
паркувальному майданчику за адресою: м.
Київ, Дарницький район, Харківське Шосе
180/21, в межах ІІІ територіальної зони
паркування міста Києва та повернути її
Комунальному підприємства
«Київтранспарксервіс», залишаючи
решту позовних вимог без змін.
Розгляд даної справи переносився в
порядку ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог. До
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.
Відповідно до п.п. 3.10., 3.11. постанови
Пленуму вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
передбачені ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Отже, у разі прийняття судом
зміни (в бік збільшення або зменшення)
кількісних показників, у яких
виражається позовна вимога, має місце
нова ціна позову, виходячи з якої й
вирішується спір, з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній, так і
в описовій частині рішення.
Господарським процесуальним кодексом
України не передбачено права позивача
на подання заяв (клопотань) про
"доповнення" або "уточнення" позовних
вимог, або заявлення "додаткових"
позовних вимог і т.п. Тому в разі
надходження до господарського суду
однієї із зазначених заяв (клопотань)
останній, виходячи з її змісту, а також
змісту раніше поданої позовної заяви
та конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її, зокрема, як подання
іншого (ще одного) позову.

Проаналізувавши подану заяву, суд
приходить до висновку, що прокурор не
змінює предмет позову і заява не
суперечить вимогами ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, у зв'язку з чим суд вважає за
необхідне прийняти її до розгляду та
задовольнити.

У даному судовому засіданні
представник відповідача подав
клопотання про залучення до матеріалів
справи актів здачі-приймання робіт
(надання послуг), які підтверджують
відсутність з боку Комунального
підприємства «Київтранспарксервіс»
фінансових претензій до відповідача та
зазначає, що Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сонар ТМ» не
повідомлялось про проведення
перевірки повноти надходжень платежів
за пракування, у зв'язку з чим не мало
можливості надати відповідні
фінансові документи.

Прокурор та представник позивача 3
підтримав заявлений Першим
заступником прокурора Дарницького
району міста Києва позов.

Представники позивачів 1 та 2 на виклик
суду не з'явились, про поважні причини
неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих учасниками
судового процесу, оригінали яких
оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 26.02.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
провадження у справі, Господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2012 р. між Комунальним підприємством
«Київтранспарксервіс» та Товариством
з обмеженою відповідальністю «Сонар
ТМ» укладено договір № ДНП 2012-12/18 про
надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування, за
умовами якого позивач 3 зобов'язався
надати відповідачу за плату право на
організацію та експлуатацію 67 місць
для платного паркування транспортних
засобів та 7 паркувальних місць для
безкоштовного паркування транспортних
засобів, які перевозять інвалідів, що
розташовані на паркувальному
майданчику на Харківському Шосе, 180/21 у
Дарницькому районі міста Києва, в межах
ІІІ територіальної зони паркування
міста Києва, а також здійснення
розрахунків з юридичними та фізичними
особами та паркування їхнього
автотранспорту.

У відповідності до п. 1.3. договору
відповідач набуває право на
організацію та експлуатацію об'єкту з
моменту набрання чинності даним
договором.

Відповідно до п. 2.2.5. договору
відповідач зобов'язаний облаштувати та
експлуатувати не більшу кількість
місць для паркування транспортних
засобів, ніж передбачено умовами
договору.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.3. договору
вартість послуг позивача 3 становить 6,
50 грн. за одне місце для платного
паркування транспортних засобів за
добу. Розрахунок за договором
здійснюється шляхом оплати
відповідачем у розмірі 100 % щомісячного
платежу не пізніше 15-го числа поточного
місяця.

Договір, відповідно до п. 6.1., вважається
укладеним і набирає чинності з 01.01.2013 р.
до 31.12.2013 р.

27.07.2013 р. та 28.10.2013 р. Комунальним
підприємством виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
«Київтранспарксервіс» складено акт
обстеження паркувального майданчика
на Харківському Шосе, 180/21 у Дарницькому
районі міста Києва, у якому
зазначається, що фактична кількість
машиномісць на 19 більше, ніж
передбачено договором № ДНП 2012-12/18 про
надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування від 21.12.2012
р.

Відповідно до довідки Головного
державного інспектора
Держфінінспекції в місті Києві від
26.11.2013 р. у зв'язку з використанням
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сонар ТМ» на 19
машиномісць більше, ніж передбачено
договором № ДНП 2012-12/18 від 21.12.2012 р.,
Комунальним підприємством виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) «Київтранспарксервіс»
недоотримано кошти у розмірі 40 750, 00
грн. за період з 01.01.2013 р. до 26.11.2013 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги,
прокурор стверджує, що внаслідок
використання Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сонар ТМ»
паркувальних місць у більшій
кількості, ніж передбачено договором №
ДНП 2012-12/18 від 21.12.2012 р., відповідачем
порушено договірні зобов'язання, у
зв'язку з чим прокурор просить
розірвати вищевказаний договір
відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу
України.

Також прокурор зазначає, про
необхідність Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сонар ТМ» звільнити
місця для паркування на Харківському
Шосе, 180/21 у Дарницькому районі міста
Києва у зв'язку з розірванням договору
ДНП 2012-12/18 від 21.12.2012 р.

Крім того, прокурор відзначає, що
внаслідок порушення відповідачем умов
договору № ДНП 2012-12/18 від 21.12.2012 р.
Комунальному підприємству
«Київтранспарксервіс» завдано збитки
у вигляді неодержаного доходу у
розмірі 40 750, 00 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

В силу положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 901 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Положеннями ч. 2 ст. 901 Цивільного
кодексу України визначено, що
положення глави 63 Цивільного кодексу
України можуть застосовуватись до всіх
договорів про надання послуг, якщо це
не суперечить суті зобов'язання.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

При цьому, відповідно до ст. 631
Цивільного кодексу України строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту
його укладення.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
встановлено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору;

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Статтею 651 Цивільного кодексу України,
на яку посилається позивач в
обґрунтування заявлених вимог,
встановлено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Тож, виходячи з аналізу вищенаведених
норм цивільного законодавства України,
розірвано може бути чинний договір за
наявності визначених Цивільним
кодексом України обставин та має
наслідком припинення взаємних
зобов'язань сторін.

В той же час суд відзначає, що термін
дії договору № ДНП 2012-12/18 від 21.12.2012 р.
припинився 31.12.2013 р., що фактично
унеможливлює його розірвання в
судовому порядку відповідно до
положень Цивільного кодексу України.

Доказів зворотного суду не надано.

Тож, здійснивши оцінку наявних у справі
доказів за правилами ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, приймаючи до уваги наведені
сторонами та встановлені судом
обставини, суд дійшов висновку про
необґрунтованість вимог в частині
розірвання договору № ДНП 2012-12/18 про
надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування від 21.12.2012
р. та відмовляє у задоволенні позову в
цій частині.

Стосовно вимоги прокурора про
зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сонар ТМ» звільнити
місця для паркування транспортних
засобів, що розташовані на
паркувальному майданчику за адресою: м.
Київ, Дарницький район, Харківське Шосе
180/21, в межах ІІІ територіальної зони
паркування міста Києва та повернути її
Комунальному підприємства
«Київтранспарксервіс» у зв'язку з
розірваннями договору № ДНП 2012-12/18 від
21.12.2012 р., суд відзначає наступне.

Відповідно до ст.ст 6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За приписами ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Сторони
мають право укласти договір, в якому
містяться елементи різних договорів
(змішаний договір).

За умовами договору № ДНП 2012-12/18 від
21.12.2012 р. позивач 3 зобов'язався передати
відповідачу право на організацію та
експлуатацію місць для паркування
транспортних засобів.

Суд звертає увагу, що за умовами пункту
6.7. договору передбачено, що після
припинення договору відповідач
втрачає право на експлуатацію
вищевказаного паркувального
майданчика та зобов'язаний звільнити
земельну ділянку, на якій він
розташований.

Разом з тим, у матеріалах справи
відсутні належні докази того, що
відповідач станом на день прийняття
рішення у даній справі займає вказаний
паркувальний майданчик в межах ІІІ
територіальної зони паркування міста
Києва, на якому розташовані спірні
паркувальні місця (відсутнє його майно
тощо).

Суд вважає за необхідне відзначити, що
вимогу про повернення місць для
паркування транспортних засобів, що
розташовані на паркувальному
майданчику за адресою: м. Київ,
Дарницький район, Харківське Шосе 180/21,
в межах ІІІ територіальної зони
паркування міста Києва безпосередньо
Комунальному підприємству
«Київтранспарксервіс» суд вважає
необгрунтованою, оскільки договором не
передбачено такого зобов'язання
відповідача та, кірм того, Комунальне
підприємство «Київтранспарксервіс» не
є ані власником, ані орендарем
земельної ділянки, на якій
розташований спірний паркувальний
майдачик.

Що ж до позову прокурора в частині
стягнення збитків, суд відзначає, що
відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.
Збитки визначаються з урахуванням
ринкових цін, що існували на день
добровільного задоволення боржником
вимоги кредитора у місці, де
зобов'язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена добровільно,
- у день пред'явлення позову, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Суд може задовольнити вимогу про
відшкодування збитків, беручи до уваги
ринкові ціни, що існували на день
ухвалення рішення.

Статтею 22 Цивільного кодексу України
передбачено відшкодування збитків та
інші способи відшкодування майнової
шкоди.

Так, у вказаній статті зазначено, що
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського
кодексу України під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

При цьому. відповідно до ч. 1 ст. 225
Господарського кодексу України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
збитків, потрібна наявність повного
складу цивільного правопорушення,
як-то: протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи; шкідливий
результат такої поведінки (збитки);
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками; вина
правопорушника. Слід довести, що
протиправна дія чи бездіяльність
заподіювача є причиною, а збитки, які
виникли у потерпілої особи, - наслідком
такої протиправної поведінки. Тобто,
протиправна дія є причиною, а шкода -
наслідком протиправної дії.
Відсутність будь-якої з зазначених
ознак виключає настання
цивільно-правової відповідальності
відповідача у вигляді покладення на
нього обов'язку з відшкодування
збитків.

Разом з тим, законодавець встановлює,
що при визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.
Тобто, доказуючи наявність упущеної
вигоди, кредитор має довести факти
вжиття певних заходів щодо одержання
таких доходів.

Крім того, відповідачем надані суду
акти здачі-прийняття робіт (надання
послуг) за період з січня до грудня 2013
року, підписані представниками
позивача 3 та відповідача та скріплені
печатками юридичних осіб, у яких
зазначається про відсутність
претензій сторін одна до одної.

Тож, виходячи із заявлених прокурором
вимог та наведених ним обставин,
приймаючи до уваги встановлені судом
обставини, враховуючи, що за приписами
ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
враховуючи, що ані прокурором, ані
позивачами не доведено наявності всіх
необхідних елементів для
відшкодування збитків, суд не вбачає
підстав для задоволення позову в цій
частині.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із
заявлених вимог та наведених
обґрунтувань, суд дійшов висновку про
необґрунтованість вимог прокурора та
відмовляє у задоволенні позову у
повному обсязі.

Відповідно до п. 4.6. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України» приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повної або часткової відмови в позові
судовий збір стягується з визначеного
прокурором позивача (так само повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
за винятком випадків, коли останнього
звільнено від сплати судового збору, та
коли позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
стягуються з позивачів в доход
Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Стягнути з Київської міської ради
(01044, м. Київ, вул. Хрещатик 36, ) з будь-якого рахунку, виявленого
під час виконання судового рішення в
доход Державного бюджету України
судовий збір у розмірі 382, 34 (триста
вісімдесят дві грн. 33 коп.) грн.

3. Стягнути з Департаменту транспортної
інфраструктури виконавчого органу
Київської міської ради «Київської
міської державної адміністрації) (01030,
м. Київ, вул. Леонтовича, 6, ) з будь-якого рахунку, виявленого
під час виконання судового рішення в
доход Державного бюджету України
судовий збір у розмірі 382, 33 (триста
вісімдесят дві грн. 33 коп.) грн.

4. Стягнути з Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс» (04073, м. Київ, вул.
Копилівська, 67, корп. 10, ),
з будь-якого рахунку, виявленого під
час виконання судового рішення в доход
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 382, 33 (триста вісімдесят
дві грн. 33 коп.) грн.

5. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 03.03.2014
р.

Суддя
Пригунова А.Б.