м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24397/13 06.02.14

За позовом Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз"до Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз
України"про визнання договору
недійсним частковоСуддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Демченко Р.В. (дов. №
19/0023 від 21.10.2013 року)від відповідача
Безпалюк О.Л. (дов. № 14-174 від 18.11.2013 року)

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 06 лютого 2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз" (надалі по тексту - позивач)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(надалі по тексту - відповідач) про
визнання договору № 2/12-ПР на
купівлю-продаж природного газу від
04.04.2012 року недійсним частково.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 року порушено
провадження у справі № 910/24397/13,
слухання справи призначено на 21.01.2014
року.

21.01.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 21.01.2014 року
представник відповідача не заперечив
проти поданого клопотання про
відкладення розгляду справи.

Суд, розглянувши подане позивачем
клопотання про відкладення розгляду
справи дійшов висновку про його
задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.01.2014 року розгляд справи
було відкладено на 06.02.2014 року.

У судовому засіданні 06.02.2014 року
представник позивача, керуючись
статтею 81 Господарського
процесуального кодексу України подав
суду заяву про залишення позову без
розгляду.

Представник відповідача у судовому
засіданні 06.02.2014 року не заперечив
проти поданої позивачем заяви про
залишення позову без розгляду.

Розглянувши вищевказану заяву про
залишення позову без розгляду, суд
відмовляє в її задоволенні з огляду на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 81
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд залишає
позов без розгляду, якщо: позовну заяву
підписано особою, яка не має права
підписувати її, або особою, посадове
становище якої не вказано; у
провадженні господарського суду або
іншого органу, який діє в межах своєї
компетенції, є справа з господарського
спору між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав; позивач не
звертався до установи банку за
одержанням з відповідача
заборгованості, коли вона відповідно
до законодавства мала бути одержана
через банк; позивач без поважних причин
не подав витребувані господарським
судом матеріали, необхідні для
вирішення спору, або представник
позивача не з'явився на виклик у
засідання господарського суду і його
нез'явлення перешкоджає вирішенню
спору; громадянин відмовився від
позову, який було подано у його
інтересах прокурором.

Таким чином, чинним законодавством
встановлено виключний перелік підстав
для залишення позову без розгляду.

Позивач, посилаючись на статтю 81
Господарського процесуального кодексу
України, не навів обставин, наявність
яких є підставою для залишення позову
без розгляду.

Водночас, суд, розглянувши матеріали
даної справи, не вбачає підстав, з якими
чинне законодавство пов'язує
можливість залишення позову без
розгляду.

Позивач підтримав позовні вимоги у
повному обсязі.

Відповідач надав суду усні пояснення
по справі, в яких проти позову
заперечив.

Розглянувши подані сторонами
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

04.04.2012 року між Публічним акціонерним
товариством "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (продавець)
та Публічним акціонерним товариством
по газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз" (покупець) було укладено
договір № 2/12 - ПР на купівлю-продаж
природного газу (надалі по тексту -
Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2012 році природний
газ, а покупець зобов'язується прийняти
та оплатити цей природний газ (надалі -
газ), на умовах цього Договору.

Газ, що продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для подальшої реалізації промисловим
споживачам та іншим суб'єктам
господарювання, які є кінцевими
споживачами газу (пункт 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 2.1. Договору продавець
передає покупцеві з 01 січня 2012 року по 31
грудня 2012 року газ обсягом до 876 000
тис.куб.м., у тому числі по місяцях
кварталів.

У відповідності до пункту 3.6. Договору
приймання - передачі газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання - передачі газу. Згідно з
пунктом 5.2. Договору ціна за 1000 куб.м.
газу становить 3 509,00 грн. без урахування
податку на додану вартість, збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу, крім того -
податок на додану вартість за ставкою -
0%.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 3
509,00 грн., крім того ПДВ - 0%, всього з ПДВ -
3 509,00 грн.

Відповідно до пункту 6.1. Договору
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами в такому
порядку:

- оплата в розмірі 30% (тридцять
відсотків) від вартості запланованих
місячних обсягів проводиться не
пізніше ніж за 5 (п'ять) банківських днів
до початку місяця поставки газу;

- оплата в розмірі 70% (сімдесят
відсотків) від вартості запланованих
місячних обсягів проводиться в
порядку, визначеному у пункті 6.2.
Договору.

Оплата за газ здійснюється з поточного
рахунку із спеціальним режимом
використання покупця на поточний
рахунок із спеціальним режимом
використання продавця відповідно до
вимог Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу"
кожного банківського дня
розрахункового місяця згідно з
алгоритмом розподілу коштів,
установленим відповідною постановою
НКРЕ, та зараховується як оплата за газ,
поставлений продавцем покупцю в тому ж
місяці, у якому надійшли кошти (пункт 6.2.
Договору).

Пунктом 7.2. Договору сторони погодили,
що у разі невиконання покупцем умов
пунктів 6.1.,6.2 цього він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю крім суми заборгованості пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Відповідно до умов пункту 9.3 Договору
передбачено, що строк в межах якого
сторони можуть звернутися до суду з
вимогою про захист своїх прав за цим
Договором (строк позовної давності), у
тому числі щодо стягнення основної
заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, встановлюється тривалістю
у 5 років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
умови Договору не відповідають
постанові Національної комісії
регулювання електроенергетики України
№ 212 від 10.02.2011 року "Про затвердження
Типового договору на купівлю-продаж
природного газу (між власниками та
постачальниками природного газу)",
оскільки, пунктом 6.2.2 Типового договору
на постачання природного газу за
регульованим тарифом встановлена інша
відповідальність, а саме: "У разі
невиконання покупцем умов п. 6.1 цього
договору покупець зобов'язується (крім
суми заборгованості) сплатити пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу. Неустойка
нараховується продавцем протягом
шести місяців, що передують моменту
звернення з вимогою, претензією,
позовом.

Відтак, як вказує позивач указаний
Договір в частині умов пункту 7.2
встановлює його відповідальність за
неналежне проведення розрахунків
одночасно у вигляді і пені, і штрафу, що
на думку позивача, суперечить умовам
типового договору.

Також, позивач зазначає про те, що
виключивши з Договору посилання на
шестимісячний термін нарахування
неустойки відповідач збільшив розмір
відповідальності штрафних санкцій
шляхом нарахування неустойки понад
шестимісячний період.

Окрім того, позивач вказує на те, що в
частині умов пункту 9.2 Договору, що
встановлюють строк позовної давності
для звернення до суду щодо стягнення
заборгованості, штрафу та пені
тривалістю у 5 років суперечать вимогам
Типового договору на купівлю-продаж
природного газу (між власниками та
постачальниками природного газу),
затвердженого постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України № 212 від 10.02.2011 року.

Зважаючи на вищенаведене, позивач
просить суд визнати договір № 2/12 - ПР на
купівлю-продаж природного газу від
04.04.2012 року недійсним в частині сплати
штрафу у розмірі 7 (семи) відсотків від
суми простроченого платежу за
прострочення понад 30 (тридцять) днів,
нарахування пені понад шестимісячний
термін (пункт 7.2. Договору) та в частині
визначення строку, у межах якого
сторони можуть звернутись до суду з
вимогою про захист своїх прав за цим
Договором (строк позовної давності), у
тому числі щодо стягнення основної
заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, встановлюється тривалістю
у 5 (п'ять) років (пункт 9.2. Договору).

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Судом встановлено, що між позивачем та
відповідачем було укладено договір
№ 2/12 - ПР на купівлю-продаж
природного газу від 04.04.2012 року, за
умовами якого відповідач зобов'язався
передати у власність позивачу у 2012 року
році природний газ, а позивач
зобов'язався прийняти та оплатити цей
природний газ, на умовах цього
Договору.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити Цивільному кодексу,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За своєю правовою природою, укладений
між сторонами спірний Договір є
договором купівлі - продажу.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (статті 655
Цивільного кодексу України).

З положень статті 628 Цивільного кодексу
України вбачається, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в
якому містяться елементи різних
договорів (змішаний договір). До
відносин сторін у змішаному договорі
застосовуються у відповідних частинах
положення актів цивільного
законодавства про договори, елементи
яких містяться у змішаному договорі,
якщо інше не встановлено договором або
не випливає із суті змішаного договору.

Обґрунтування позивачем позовних
вимог з посиланням, на те, що умови
пункту 7.2 Договору, суперечать змісту
Типового договору на купівлю-продаж
природного газу (між власниками та
постачальниками природного газу)",
затвердженого постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України № 212 від 10.02.2011 року оцінюються
судом як безпідставні, виходячи з
наступного.

Пунктом 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено що,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно з пунктом 1 статті 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 7.2. Договору сторони погодили,
що у разі невиконання покупцем умов
пунктів 6.1.,6.2 цього він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю крім суми заборгованості пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається (частина 1
статті 231 Господарського кодексу
України).

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною 2 статті 231 Господарського
кодексу України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 Цивільного
кодексу України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не
суперечить статті 61 Конституції
України, оскільки згідно зі статтею 549
Цивільного кодексу України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 Господарського кодексу
України - видами штрафних санкцій,
тобто не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності. У
межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій.

Доводи позивача з цього приводу
суперечать вимогам статті 61
Конституції України та ґрунтуються на
помилковому розумінні вимог чинного
законодавства.

Даної правової позиції притримується
Вищий господарський суд України,
зокрема, у постанові від 26.12.2013 року у
справі № 910/8572/13.

Суд також відхиляє посилання
відповідача на невідповідність пункту
9.2. спірного Договору умовам чинного
законодавства, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 253 Цивільного кодексу
України перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

У відповідності до пункту 1 частини 2
статті 258 Цивільного кодексу України
щодо вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) передбачено спеціальну
позовну давність в один рік.

Відповідно до частини 1 статті 259
Цивільного кодексу України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі. Позовна давність, встановлена
законом, не може бути скорочена за
домовленістю сторін.

Пунктом 9.2 Договору сторони погодили,
що строк в межах якого сторони можуть
звернутися до суду з вимогою про захист
своїх прав за цим Договором (строк
позовної давності), у тому числі щодо
стягнення основної заборгованості,
штрафів, пені, відсотків річних,
інфляційних нарахувань,
встановлюється тривалістю у 5 років.

З огляду на вищевикладене твердження
позивача про невідповідність умов
оспорюваного Договору вимогам закону є
безпідставними.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет, умови, що визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, сторони при
укладенні спірного договору були
вільні у виборі контрагентів та
визначенні умов договору, на свій
розсуд приймали даний правочин на
певних встановлених умовах, узгодили
ці умови і підписали договір № 2/12-ПР на
купівлю-продаж природного газу від
04.04.2012 року, а відтак, можна зробити
висновок, що всі умови спірного
Договору суттєві та з моменту його
укладення стають однаково
обов'язковими для виконання сторонами.
В свою чергу у суду відсутні підстави
вважати, що при укладенні Договору,
волевиявлення позивача не було вільним
і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, правочин був здійснений за
волевиявленням обох сторін, і в даному
випадку, усі твердження позивача
свідчать про незгоду з раніше
досягнутими домовленостями по
Договору, що не може бути підставою
визнання договору недійсним, а згідно
зі статтею 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Водночас, суд зазначає про
помилковість трактування позивачем
змісту пункту 7.2. Договору, в якому, на
думку останнього, містяться умови про
нарахування пені понад шестимісячний
строк.

Щодо пені за порушення грошових
зобов'язань застосовується припис
частини шостої статті 232
Господарського кодексу України. Даним
приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Необхідно також мати на
увазі, що умова договору про сплату
пені за кожний день прострочення
виконання зобов'язання не може
розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції (пункт 2.5. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" підставу позову
становлять обставини, якими Позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги щодо
захисту права та охоронюваного законом
інтересу.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилався на невідповідність
пунктів 7.2 та 9.2. Договору постанові
Національної комісії регулювання
електроенергетики України № 212 від
10.02.2011 року "Про затвердження Типового
договору на купівлю-продаж природного
газу (між власниками та
постачальниками природного газу)", яка
втратила чинність згідно з постановою
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
енергетики від 05.07.2012 року № 848.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Суд приходить до висновку, що позивач
не довів та не надав суду жодних
доказів, які підтверджують, що в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) були недодержані вимоги,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України, тобто не
довів підстави, в силу яких спірні
умови Договору мають бути визнані
недійсними. Більше того, судом
встановлено та враховано, що спірний
правочин спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, не містить положень,
які б суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, а
волевиявлення сторін правочину є
вільне і відповідає їхній внутрішній
волі, що відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Враховуючи вищенаведене, позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Запоріжгаз" до Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про визнання договору № 2/12 - ПР на
купівлю-продаж природного газу від
04.04.2012 року частково недійсним
задоволенню не підлягають.

Витрати з судового збору покладаються
на позивача, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись статтями 4, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом

Повне рішення складено 10.02.2014 року

Суддя
С.В. Стасюк