ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2014 р.Справа № 923/1136/13
Одеський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Величко Т.А.

суддів: Бойко Л.І., Лавриненко Л.В.

при секретарі: Альошиній Г.М.

за участю представників сторін:

від прокуратури - Коломійчук І.О.;

від відповідачів - не з'явилися;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу прокурора
Херсонської області

на рішення господарського суду
Херсонської області від 14.01.2014р.

у справі № 923/1136/13

за позовом Херсонського міжрайонного
прокурора з нагляду за додержанням
законів у природоохоронній сфері

до відповідачів:

1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

2) Лазурненської селищної ради

про визнання недійсним рішення,
визнання недійсним договору,
зобов'язати повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

Херсонський міжрайонний прокурор з
нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері звернувся до
господарського суду Херсонської
області в інтересах держави до ФОП
ОСОБА_2, Лазурненської селищної ради з
позовними вимогами про визнання
недійсним рішення ХLIХ сесії
Лазурненської селищної ради шостого
скликання №446 від 01.07.2013 "Про
затвердження протоколу по результату
проведення аукціону" в частині
визнання переможцем ФОП ОСОБА_2, з
моменту його винесення; визнання
недійсним на майбутнє договір оренди
нерухомого майна комунальної
власності територіальної громади смт
Лазурне №24 від 25.07.2013 р., укладений між
Лазурненською селищною радою в особі
в.о. голови Коваленка Р.Є. та ФОП ОСОБА_2;
зобов'язання ФОП ОСОБА_2 повернути
комунальне майно - земельну ділянку
площею 2550,0 м2 та вартістю 136298,00 грн.,
розташовану за адресою: смт Лазурне,
Скадовського району, Херсонської
області до комунальної власності
територіальної громади селища Лазурне.

Позовні вимоги обґрунтовані
допущеними порушеннями норм чинного
законодавства при розпорядженні
об'єктом благоустрою - «Комунальним
пляжем».

У відзиві на позовну заяву
Лазурненська селищна рада позовні
вимоги не визнала, оскільки вважає, що
діяла в межах своєї компетенції,
передача в користування об'єктів
благоустрою не тягне виникнення права
на користування землею.

ФОП ОСОБА_2 також не визнав позовні
вимоги, оскільки прокурором не надано
доказів суперечливості оскаржуваного
рішення актам цивільного
законодавства, наявність передбачених
законом підстав для визнання
недійсним рішення органу місцевого
самоврядування. Твердження позивача
про недійсність рішення органу
місцевого самоврядування побудовані
виключно на припущеннях та здогадках,
це рішення є законним та
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування та
визнання недійсним договору оренди
об'єкту благоустрою.

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 14.01.2014 р. (суддя
Немченко Л.М.) відмовлено в задоволенні
позовних вимог.

Судове рішення мотивоване
недоведеністю прокурором позовних
вимог щодо наявності обставин, або
норм права, які були порушені при
прийнятті оспорюваного рішення
Лазурненської селищної ради, щодо
удаваності укладеного договору
оренди №24 від 25.07.2013 р.

В апеляційній скарзі, не погоджуючись
з висновками суду, заступник прокурора
Херсонської області просить рішення
господарського суду скасувати, позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи скаржника ґрунтуються на
допущених господарським судом
порушеннях норм матеріального та
процесуального права.

Лазурненська селищна рада при
прийнятті рішення №446 від 01.07.2013 р. про
затвердження результатів аукціону
для передачі часток об'єкта
благоустрою в оренду як комунального
майна перевищила свої повноваження,
оскільки такі дії суперечать вимогам
Закону України «Про благоустрій
населених пунктів»; за змістом
спірного правочину є надання ФОП
ОСОБА_2 в користування земельної
ділянки на певний строк за визначену
плату, що відповідає змісту договору
оренди землі (ст. 13 ЗУ «Про оренду
землі», ст. 792 ЦК України), а
відповідачами не дотримано
встановленого порядку передачі
земельної ділянки в тимчасове
користування.

Колегія суддів, перевіривши наявні
матеріали справи (фактичні обставини
справи) на предмет правильності їх
юридичної оцінки господарським судом
та заслухавши пояснення присутнього в
засіданні представника прокуратури,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню підлягає, виходячи з
такого.

Рішенням Лазурненської селищної ради
№ 172 від 26.12.2011 р. погоджено технічну
документацію із землеустрою щодо
інвентаризації земель населеного
пункту смт. Лазурне, Скадовського
району, Херсонської області відповідно
до додатків: 1.1 - технічна документація
із землеустрою щодо інвентаризації
земель населеного пункту смт. Лазурне,
Скадовського району, Херсонської
області; 1.2 - графічні матеріали.

На підставі даних інвентаризації
земель та за замовленням селищної ради
ПП «Сан Вінд» був розроблений паспорт
об'єкту благоустрою - «Комунальний
пляж» із Схемою дислокації ділянок для
передачі їх в оренду, затвердженого
згідно з п. 2 рішення Лазурненської
селищної ради №420 від 21.05.2013 р.

Також вказаним актом прийнято
рішення про проведення конкурсу у
формі аукціону для передачі в оренду
об'єкту благоустрою - «Комунальний
пляж» (п. 1 рішення №420 від 21.05.2013 р.).

27.05.2013 р. Лазурненською селищною радою
укладено з установою Палата експертів
з управління програмними проектами,
фінансової діагностики та оцінки
програм та проектів «Тендерна палата
Херсонської області» договір від
№53/02-БО на проведення аукціону по
продажу права оренди об'єкта
благоустрою «Комунальний пляж» згідно
до плану зонування об'єкту
благоустрою «Комунальний пляж».
Відповідно до п. 1.1 договору початкова
ціна права оренди об'єкта благоустрою
«Комунальний пляж» встановлюється
відповідно до ціни, визначеної
незалежною експертною оцінкою по
кожному лоту.

Згідно висновку про вартість майна,
виконаного незалежним оцінювачем
Кобринчук В.П., вартість об'єкту
благоустрою «Комунальний пляж» з
урахуванням запропонованої
замовником мотивації, для цілей
оренди (без врахування ПДВ) на дату
оцінки - 01.06.2013 р. становила 5 062 446 грн.

14.06.2013 р. в. о. голови Лазурненської
селищної ради прийнято розпорядження
«Про відображення в бухгалтерському
обліку (становлення на баланс) об'єкта
благоустрою «Комунальний пляж» смт.
Лазурне». Дане розпорядження
затверджене рішенням Лазурненської
селищної ради №457 від 01.07.2013 р.,
інвентарну картку №2 на об'єкт
благоустрою (облік основних засобів в
бюджетних установах) складено 25.07.2013 р.
Про що зроблено бухгалтерський запис
за №9.

За результатами проведеного аукціону
(протокол від 25.06.2013 р.) його переможцем
визнано ФОП ОСОБА_2

Рішенням Лазурненської селищної ради
№446 від 01.07.2013 р. затверджено протокол
від 25.06.2013 р. по результатам проведення
аукціону по передачі в оренду часток
благоустрою комунального пляжу смт.
Лазурне, доручено селищному голові
підписати договори оренди по передачі
часток благоустрою комунального
пляжу смт. Лазурне за результатами
аукціону.

Згідно рішення Лазурненської селищної
ради №446 від 01.07.2013 р. Лазурненська
селищна рада передала ФОП ОСОБА_2 в
строкове платне користування
комунальне майно: частку №24 об'єкту
благоустрою «Комунальний пляж» згідно
паспорту об'єкту благоустрою
«Комунальний пляж» в смт. Лазурне №31.13,
про що укладено Договір № 24 оренди
нерухомого майна комунальної
власності територіальної громади смт.
Лазурне. Мета використання: пляж
загального призначення з розміщенням
тимчасових споруд під торгівлю.

Об'єктом оренди (п. 1.2 договору) є частка
№24 об'єкту благоустрою «Комунальний
пляж» в смт. Лазурне площею 2550 кв. м.,
вартість об'єкта оренди згідно звіту
про незалежну оцінку об'єкту
благоустрою «Комунальний пляж»
складає 136 298 грн.

Підставами для визнання недійсним
рішення Лазурненської селищної ради
№446 від 01.07.2013 р. в частині визнання
переможцем ФОП ОСОБА_2 та визнання
недійсним на майбутнє договору оренди
нерухомого майна комунальної
власності територіальної громади смт.
Лазурне №24 від 25.07.2013 р., прокурором
зазначено порушення вимог чинного
законодавства, а саме - перевищення
повноважень і недотримання вимог
законодавства при передачі земельної
ділянки в оренду.

Господарський суд, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, не
погодившись з доводами прокурора,
послався на недоведеність позовних
вимог; відсутність підстав для
визнання недійсним рішення №446 від
01.07.2013 р., при наявності чинного рішення
№420 від 21.05.2013 р., а отже, відсутність
підстав і для визнання недійсним
договору оренди №24 від 25.07.2013 р.

З обґрунтованістю висновків суду
погодитися не можна.

Ст. 13, 14 Конституції України
визначається правовий статус землі і
природних ресурсів в Україні, згідно з
яким земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу,
від імені якого це право власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України, п. 3 ст. 24
Закону України від 21.05.1997 року №280/97-ВР
"Про місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи
діють лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією і законами України та
керуючись у своїй діяльності
Конституцією і законами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України, а в Автономній
Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради та Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Пунктом 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України
передбачено, що до розмежування земель
державної або комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзаці третьому цього
пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Відповідно до п. 1 ст. 123 Земельного
кодексу України надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування здійснюється
на підставі рішень органів виконавчої
влади або органами місцевого
самоврядування.

Згідно п. 4 ст. 123 Земельного кодексу
України розроблений проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки подається Комісії з розгляду
питань, пов'язаних з погодженням
документації із землеустрою.

У разі якщо проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки підлягає
обов'язковій державній експертизі
землевпорядної документації,
погоджений проект подається Комісією
до відповідного органу земельних
ресурсів для здійснення такої
експертизи відповідно до закону.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 9 Закону України від
17.06.2004 р. №1808-ІV "Про державну експертизу
землевпорядної документації"
встановлено, що обов'язковій державній
експертизі підлягають проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок особливо цінних земель, земель
лісогосподарського призначення, а
також земель водного фонду,
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про благоустрій населених пунктів"
благоустрій населених пунктів -
комплекс робіт з інженерного захисту,
розчищення, осушення та озеленення
території, а також
соціально-економічних,
організаційно-правових та екологічних
заходів з покращання мікроклімату,
санітарного очищення, зниження рівня
шуму та інше, що здійснюються на
території населеного пункту з метою її
раціонального використання, належного
утримання та охорони, створення умов
щодо захисту і відновлення
сприятливого для життєдіяльності
людини довкілля.

У зазначеній статті поняття території
визначено як сукупність земельних
ділянок, які використовуються для
розміщення об'єктів благоустрою
населених пунктів: парків, скверів,
бульварів, вулиць, провулків, узвозів,
проїздів, шляхів, площ, майданів,
набережних, прибудинкових територій,
пляжів, кладовищ, рекреаційних,
оздоровчих, навчальних, спортивних,
історико-культурних об'єктів, об'єктів
промисловості, комунально-складських
та інших об'єктів у межах населеного
пункту.

Згідно із статтею 13 Закону України "Про
благоустрій населених пунктів" до
об'єктів благоустрою населених пунктів
належать, зокрема, пляжі.

У відповідності до приписів частин 1, 2,
3, 4 статті 15 вказаного Закону органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування можуть утворювати
підприємства для утримання об'єктів
благоустрою державної та комунальної
власності. У разі відсутності таких
підприємств органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах своїх повноважень визначають на
конкурсних засадах відповідно до
закону балансоутримувачів таких
об'єктів. Підприємство та
балансоутримувач забезпечують належне
утримання і своєчасний ремонт об'єкта
благоустрою власними силами або можуть
на конкурсних засадах залучати для
цього інші підприємства, установи та
організації. Орган державної влади або
орган місцевого самоврядування за
поданням підприємства чи
балансоутримувача щорічно затверджує
заходи з утримання та ремонту об'єкта
благоустрою державної або комунальної
власності на наступний рік та
передбачає кошти на виконання цих
заходів. Орган державної влади та орган
місцевого самоврядування,
підприємство та балансоутримувач
несуть відповідальність за виконання
затверджених заходів у повному обсязі.
Власник тимчасової споруди
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення, розташованої на території
об'єкта благоустрою державної та
комунальної власності, зобов'язаний
забезпечити належне утримання
прилеглої до тимчасової споруди
території або може брати пайову участь
в утриманні цього об'єкта благоустрою
на умовах договору, укладеного із
підприємством або балансоутримувачем.

Частиною 1 статті 10 цього Закону
передбачено, що до повноважень
сільських, селищних і міських рад у
сфері благоустрою населених пунктів
належить:1)затвердження місцевих
програм та заходів з благоустрою
населених пунктів; 2)затвердження
правил благоустрою територій
населених пунктів; 3)створення в разі
необхідності органів і служб для
забезпечення здійснення спільно з
іншими суб'єктами комунальної
власності благоустрою населених
пунктів, визначення повноважень цих
органів (служб); 4)визначення на
конкурсних засадах підприємств,
установ та організацій
(балансоутримувачів), відповідальних
за утримання об'єктів благоустрою.

З викладеного вбачається, що сільські,
селищні і міські ради у сфері
благоустрою населених пунктів не
наділені повноваженнями з передачі
об'єктів благоустрою в оренду, а лише
можуть утворювати або визначати на
конкурсних засадах підприємства,
установи та організації
(балансоутримувачів) для утримання
таких об'єктів.

Крім того, пляж являється об'єктом
благоустрою, невід'ємною частиною
якого є земельна ділянка, на якій він
розташований. До того ж, як вбачається
із паспорту об'єкту благоустрою
"Комунальний пляж", до складу
останнього входять пляжні зони,
проходи та проїзди, що є земельними
ділянками. Тому, у випадку передачі в
оренду (а не для утримання об'єктів
благоустрою) часток пляжу, сторонам
слід керуватися чинним земельним
законодавством.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу
України передбачено, що суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

В роз'ясненні президії Вищого
арбітражного суду України від 26.10.2000р.
№02-5/35 "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів " (з подальшими
змінами) зазначено, що підставами для
визнання акта недійсним є його
невідповідність вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку із прийняттям відповідного
акта прав та охоронюваних законом
інтересів підприємства чи організації
- позивача у справі.

Отже, Лазурненська селищна рада при
прийнятті рішення №446 від 01.07.2013 р. «Про
затвердження протоколу по результату
проведення аукціону від 25.06.2013 р.» в
частині визнання переможцем ФОП
ОСОБА_2 для передачі часток об'єкту
благоустрою в оренду як комунального
майна перевищила свої повноваження,
оскільки такі дії суперечать вимогам
ЗУ «Про благоустрій населених
пунктів», яким не передбачено надання
таких об'єктів в оренду, а у разі
передачі в оренду (а не утримання
об'єктів благоустрою) часток пляжу, які
обраховуються площею в га, слід
керуватися земельним законодавством.

Та обставина, що позивачем не заявлено
вимоги про визнання недійсними
рішення Лазурненської селищної ради
№420 від 21.05.2013 р. «Про проведення
конкурсу у формі аукціону для
передачі в оренду об'єкту благоустрою
«Комунальний пляж», не може бути
підставою для невизнання недійсним
рішення №446 від 01.07.2013 р., як прийнятого
з перевищенням повноважень.

Підставою для визнання недійсним
договору оренди нерухомого майна
комунальної власності територіальної
громади смт. Лазурне №24 від 25.02.2013 р.,
прокурором вказано удаваність
вказаного правочину: юридично
укладається договір оренди
нерухомого майна комунальної
власності, а фактично передається в
оренду земельна ділянка пляжної зони
в порушення вимог встановленої для
цього процедури. Орендна плата при
цьому вираховується не як плата за
оренду земельної ділянки, а як плата
за користування комунальним майном,
хоча фактично суб'єкт господарювання
користується земельною ділянкою
пляжної зони, а не об'єктом благоустрою.

У відповідності до ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
за правилами щодо правочину, який вони
насправді вчинили.

Встановлення обставин, передбачених
статтею 235 Цивільного кодексу України,
не є підставою для визнання недійсним
укладеного правочину, а кваліфікує
дійсний зміст спірного правочину.
Законність дійсно укладеного
правочину розглядається відповідно до
підстав, вказаних у статтях 203, 215
Цивільного кодексу України.

Відповідно до умов договору оренди
нерухомого майна комунальної
власності територіальної громади
смт.Лазурне №24 від 25.07.2013р. ФОП ОСОБА_2
передано у користування відповідачу
частку №24 об'єкту благоустрою
"Комунальний пляж", розташованого за
адресою: Херсонська область,
Скадовський район, смт.Лазурне, площею
2550м2, за плату, з правом розміщення
тимчасових споруд під торгівлю. Тобто,
змістом спірного правочину є надання
ФОП ОСОБА_2 у користування земельної
ділянки на певний строк за визначену
плату, що відповідає змісту договору
оренди, викладеному в статті 13 Закону
України "Про оренду землі" та статті 792
Цивільного кодексу України, у
відповідності до яких договором оренди
земельної ділянки є договір, за яким
орендодавець зобов'язується за плату
передати орендарю земельну ділянку у
володіння та користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Зміст договору не залежить від його
назви, а назва договору не змінює суті
правовідносин сторін, тому положення
спірного договору повинні відповідати
законодавству, що регулює
правовідносини у сфері оренди землі.

Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України "Про оренду землі",
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про оренду землі" оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Порядок надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування визначений Земельним
кодексом України.

Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 116
Земельного кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Відповідно до частини 2 вказаної статті
набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Порядок надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування та в оренду врегульовано
статтями 123, 124 Земельного кодексу
України.

Відповідно до приписів частини 1 статті
123 Земельного кодексу України надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у користування
здійснюється Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів
приймається на підставі проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її
цільового призначення;

формування нової земельної ділянки
(крім поділу та об'єднання).

Надання у користування земельної
ділянки в інших випадках здійснюється
на підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). У такому разі розроблення
такої документації здійснюється на
підставі дозволу, наданого Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування,
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, крім випадків,
коли особа, зацікавлена в одержанні
земельної ділянки у користування,
набуває право замовити розроблення
такої документації без надання такого
дозволу.

Процедура надання земельних ділянок
державної та комунальної власності у
користування встановлена у частинах 2 -
11 статті 123 Земельного кодексу України,
яка включає необхідність подачі
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування разом із документами,
передбаченими цією статтею, розробку
проекту відведення земельної ділянки,
узгодженого із контролюючими органами,
прийняття рішення про надання
земельної ділянки у користування.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 124
Земельного кодексу України передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
цього Кодексу, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, громадянам,
юридичним особам, визначеним частинами
другою, третьою статті 134 цього Кодексу,
здійснюється в порядку, встановленому
статтею 123 цього Кодексу.

Статтею 125 Земельного кодексу України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

За приписами статті 15 Закону України
"Про оренду землі" істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

За згодою сторін у договорі оренди
землі можуть зазначатися інші умови,
зокрема якісний стан земельних угідь,
порядок виконання зобов'язань сторін,
порядок страхування об'єкта оренди,
порядок відшкодування витрат на
здійснення заходів щодо охорони і
поліпшення об'єкта оренди, проведення
меліоративних робіт, а також обставини,
що можуть вплинути на зміну або
припинення дії договору оренди, тощо.

Невід'ємною частиною договору оренди
землі є: план або схема земельної
ділянки, яка передається в оренду;
кадастровий план земельної ділянки з
відображенням обмежень (обтяжень) у її
використанні та встановлених
земельних сервітутів; акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості); акт приймання-передачі
об'єкта оренди; проект відведення
земельної ділянки у разі його
розроблення згідно із законом.

З викладеного вбачається, що
відповідачами не дотримано
встановленого порядку передачі
земельної ділянки у тимчасове
користування, а також оспорюваний
договір не містить всіх істотних умов
договору оренди землі.

Загальні вимоги, недодержання яких є
підставою недійсності правочину,
встановлені статтею 203 Цивільного
кодексу України. Стаття 203 Цивільного
кодексу України визначає, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої
статті 215 Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із статтею 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною. Правові наслідки,
передбачені частинами першою та другою
цієї статті, застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Відповідно до частини 3 статті 207
Господарського кодексу України
виконання господарського зобов'язання,
визнаного судом недійсним повністю або
в частині, припиняється повністю або в
частині з дня набрання рішенням суду
законної сили як таке, що вважається
недійсним з моменту його виникнення. У
разі якщо за змістом зобов'язання воно
може бути припинено лише на майбутнє,
таке зобов'язання визнається недійсним
і припиняється на майбутнє.

У пункті 2.7 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" зазначено, що частиною
третьою статті 207 ГК України
передбачена і можливість припинення
господарського зобов'язання лише на
майбутнє. Отже, якщо зі змісту
господарського договору випливає, що
зобов'язання за цим договором може бути
припинено лише на майбутнє, оскільки
неможливо повернути усе одержане за
ним (наприклад, вже здійснене
користування за договором майнового
найму (оренди), користування
електроенергією, спожиті послуги,
зберігання, здійснене за відповідним
договором, тощо), то господарський суд
одночасно з визнанням господарського
договору недійсним (за наявності
підстав для цього) зазначає в
резолютивній частині рішення, що
зобов'язання за договором припиняється
лише на майбутнє. При цьому слід
враховувати, що зобов'язання
припиняються на майбутнє не на
підставі відповідної вказівки в
рішенні суду, а в силу закону, тому при
визнанні недійсним правочину
(господарського договору) зобов'язання
його сторін припиняються на майбутнє з
моменту набрання чинності рішення суду
про визнання правочину (договору)
недійсним, хоча б у судовому рішенні й
не було зазначено про таке припинення.
Якщо господарське зобов'язання
припиняється лише на майбутнє,
господарським судам слід виходити з
того, що у відповідних випадках і
неможливості повернення одержаного за
зобов'язанням у натурі правові
наслідки такої недійсності
визначаються відповідно до статті 216 ЦК
України та частини другої статті 208 ГК
України.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216
Цивільного кодексу України, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний (пункт 25
постанови пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009р. №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Враховуючи, що договір оренди
нерухомого майна комунальної
власності територіальної громади
смт.Лазурне №24 від 25.07.2013р., який за
змістом є договором оренди земельної
ділянки, не відповідає вимогам
земельного законодавства, спірний
договір слід визнати на майбутнє
недійсним на підставі статей 203, 215
Цивільного кодексу України із
застосуванням передбачених статтею 216
Цивільного кодексу України наслідків
його недійсності шляхом зобов'язання
ФОП ОСОБА_2 повернути до комунальної
власності територіальної громади
селища Лазурне комунальне майно -
земельну ділянку площею 2550 м2 та
вартістю 136298 грн., розташовану за
адресою: смт.Лазурне Скадовського
району Херсонської області.

Господарським судом вказані
обставини, як і доводи позивача,
залишено поза увагою, що призвело до
неправильної юридичної оцінки
обставин справи, неправильного
застосування норм матеріального
права, і як, наслідок, до необхідності
скасування рішенням господарського
суду.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України,

суд постановив:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Херсонської області
задовольнити.

Рішення господарського суду
Херсонської області від 14.01.2014р. у
справі № 923/1136/13 - скасувати, позовні
вимоги задовольнити повністю.

Визнати недійсним рішення
Лазурненської селищної ради №446 від
01.07.2013 р. «Про затвердження протоколу
по результату проведення аукціону» в
частині визнання переможцем ФОП
ОСОБА_2.

Визнати недійсним на майбутнє договір
оренди нерухомого майна комунальної
власності територіальної громади смт.
Лазурне №24 від 25.07.2013 р., укладений між
Лазурненською селищною радою в особі
в.о. голови Коваленко Р.Є. та ФОП ОСОБА_2

Зобов'язати ФОП ОСОБА_2 повернути
комунальне майно - земельну ділянку
площею 2550 кв.м. вартістю 136298 грн.,
розташовану за адресою: смт. Лазурне,
Скадовського району Херсонської
області до комунальної власності
територіальної громади с. Лазурне.

Стягнути з Лазурненської селищної ради
та ФОП ОСОБА_2 в доход державного
бюджету України судовий збір за
подання позовної заяви та апеляційної
скарги в розмірі по 2634, 00 грн. - з
кожного.

Доручити господарському суду
Херсонської області видати
відповідні накази.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України
набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого господарського суду України.

Повний текст складено та підписано
13.03.2014р.

Головуючий суддя
Т.А. Величко

Судді:
Л.І. Бойко

Л.В. Лавриненко