РІШЕННЯ

"20" лютого 2014 р.Справа № 921/7/14-г/6

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом Борщівського районного
споживчого товариства (вул. Шевченка, 21,
м. Борщів, Тернопільська область 47402)

до відповідача Жилинської сільської
ради (с. Жилинці, Борщівський район,
Тернопільська область 48724)

про визнання права власності на об'єкт
нерухомості.

За участю представників:

позивача - Улашкевич Г.Я.;

відповідача - Островська О.Н.

суть справи:

Борщівське районне споживче
товариство звернулось в господарський
суд Тернопільської області з позовом
до Жилинської сільської ради про
визнання права власності на об'єкт
нерухомості.

Вимоги позивача мотивовано тим, що
рішенням господарського суду
Тернопільської області від13 вересня 2012
року у справі №6/42/5022-464/2012 визнано
недійсним рішення Жилинської
сільської ради від 04.07.2011 року №48 про
видачу органу місцевого
самоврядування свідоцтва про право
власності на торговий будинок, що
знаходиться по вул. Центральній 112а,в с.
Жилинці, Борщівського району.

У відзиві на позов та усних поясненнях
представників, відповідач проти позову
заперечив, посилаючись на його
безпідставність, оскільки право
комунальної власності органу
місцевого самоврядування на об'єкт
нерухомості оформлено та
зареєстровано у встановленому законом
порядку.

В судовому засіданні, призначеному
вперше на 30 січня 2014 року оголошувалась
перерва до 13 лютого, а пізніше 20 лютого
2014 року.

Учасникам процесу роз'яснено належні
їм права та обов'язки, передбачені
ст.ст. 20,22,81-1 ГПК України.

За відсутності відповідного
клопотання аудіозапис судового
засідання не здійснювався.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, суд встановив наступне:

- рішенням господарського суду
Тернопільської області від 13 вересня
2012 року у справі №6/42/5022-464/2012 визнано
недійсним рішення Жилинської
сільської ради від 04.07.2011 року №48 про
видачу органу місцевого
самоврядування свідоцтва про право
власності на торговий будинок, що
знаходиться по вул. Центральній 112а,в с.
Жилинці, Борщівського району.

Дане судове рішення, яке набрало
законної сили, мотивовано тим, що
визначена Цивільним кодексом України
процедура набуття права власності на
безхазяйну нерухому річ, до якої
належить торговий будинок в с. Жилинці
вул. Центральній 112а, не була дотримана
Жилинською сільською радою.

Цим же рішенням було встановлено
обставини, що не потребують повторного
доведення, а саме:

- відповідно до затвердженого
Борщівською районною радою народних
депутатів Акту від 31 липня 1980 року,
державною комісією було прийнято в
експлуатацію торговий центр в с.
Жилинці, Борщівського району,
Тернопільської області.

Замовником будівництва виступав
колгосп ім. Леніна. Будівництво
здійснювалось господарським способом
та розпочато в 1976 році.

За твердженням позивача з 1985 року дану
будівлю передано на баланс споживчої
спілки. Відповідні передавальні
документи в заявника не збереглись.

Постановами правління Борщівського
РайСТ від 23.06.2000р. №69, від 14.02.23001р. №27,
від 22.02.2001р. №33 давався дозвіл на
здійснення торгівлі структурним
підрозділам товариства на базі
магазину в с. Жилинці та інше.

Згідно з архівною довідкою архівного
відділу Борщівської районної
державної адміністрації №60/03-07 від 29
січня 2009 року, постановою правління
Борщівського районного споживчого
товариства №76 від 08 квітня 1985 року,
затверджено кошторис на капремонт
торгового центру в с. Жилинці в сумі 4892
крб.

На підтвердження проведення такої
реконструкції, позивачем надано Акт
робочої комісії управління
капітального будівництва
Укркоопспілки від 20 вересня 1991 року про
прийняття закінченого будівництвом
торгового будинку в с. Жилинці, площею
574,8 кв.м.

25 листопада 1991 року Борщівським РайСТ
прийнято постанову №267 про
затвердження кошторису в сумі 3354 крб.
на капремонт магазину "Промтовари" в с.
Жилинці, а постановою №102 за січень 2008
року затверджено кошторис на суму 9574
грн. для заміни в торговому центрі
вікон.

Позивач також стверджує, що споживче
товариство несло поточні витрати на
утримання приміщення.

Разом з тим, будь-яких доказів на
підтвердження понесення Борщівським
РайСТ витрат як на реконструкцію так і
на утримання спірного приміщення,
зокрема після 25 листопада 1991 року,
позивачем не представлено.

Рішенням відповідача №46/1 від 04 липня
2011 року торговому будинку (спірному
майну) по вул. Центральній в с. Жилинці
присвоєно адресний номер 112а.

Як зазначалось вище, рішенням
Жилинської сільської ради №48 від
04.07.2011р. було ухвалено видати свідоцтво
про право власності на торговий
будинок, що знаходиться в с. Жилинці
вул. Центральній 112а місцевій раді.

На підставі рішення №48 від 04.07.2011р.,
виконком Жилинської сільської ради
оформив свідоцтво серії САЕ 190372 від 06
жовтня 2011 року, яким визнав за радою
право власності на увесь торговий
будинок.

Вже згаданим рішенням господарського
суду Тернопільської області від 13
вересня 2012 року у справі №6/42/5022-464/2012
визнано недійсним рішення Жилинської
сільської ради від 04.07.2011 року №48 про
видачу органу місцевого
самоврядування свідоцтва про право
власності на торговий будинок, що
знаходиться по вул. Центральній 112а,в с.
Жилинці, Борщівського району. А
провадження у справі в частині
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно припинено
за непідвідомчістю вимог
господарським судам.

Ухвалою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 21 травня 2013
року у справі №819/1131/13-а позовну заяву
Борщівського РайСТ до Реєстраційної
служби Борщівського районного
управління юстиції та Жилинської
сільської ради про визнання недійсним
свідоцтва про право власності серії
САЕ 190372 від 06 жовтня 2011 року та
зобов'язання внести відповідний
реєстраційний запис, залишено без
розгляду.

Дана ухвала Борщівським РайСТ в
апеляційному порядку не оскаржувалась
(пояснення представника позивача в
засіданні 13 лютого 2014 року).

В засіданні 30 січня 2014 року,
уповноважений представник позивача
повідомила, що спірний об'єкт
складається із підвалу та двох
поверхів. У підвалі даного приміщення
знаходиться котельня, яку використовує
сільська рада, частину першого поверху
(торгового залу) площею 69,6 кв.м. займає
споживче товариство, а частину
сільська рада здає в оренду іншому
користувачу для здійснення роздрібної
торгівлі. Кладовими на першому поверсі
ніхто не користується. На другому
поверсі, загальною площею 57,90 кв.м.
розміщений медпункт та сільська рада.

Відповідно до інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно (індексний №17699043 від 12 лютого 2014
року) торговий будинок загальною
площею 574,80 кв.м. по вул. Центральній 112а,
в с. Жилинці зареєстрований як
комунальна власність Жилинської
сільської ради на підставі свідоцтва
про право власності серії САЕ 190372 №48
від 06 жовтня 2011 року.

Як повідомили представники сторін,
станом на 20 лютого 2014 року спірний
об'єкт нерухомості знаходиться у
повному розпорядженні відповідача.

На запитання суду, уповноважений
представник відповідача повідомив про
те, що державна реєстрація права
власності Жилинської сільської ради на
спірний об'єкт нерухомості не
скасована.

До ухвалення рішення ради про визнання
за собою права власності на весь
спірний будинок, його частина
здавалась Борщівським РайСТ в оренду
(договори оренди від 01.05.2001р., 03.11.2004р.,
30.11.2005р., 01.11.2006р., 07.12.2007р., 01.12.2010р., картки
рахунків по орендарям і т.п.).

На виконання програми економічного і
соціального розвитку на 2009-2013р.р., для
облаштування опалювального конвектора
в приміщенні магазину в с. Жилинці, з
посиланням на скасування рішення
Жилинської сільської ради №48 від 04
липня 2011 року, в листі №165 від 20
листопада 2012 року Борщівське РайСТ
звернулось до органу місцевого
самоврядування з вимогою звільнити
безпідставно зайняте приміщення.

Відмова Жилинської сільської ради
передати приміщення торгового будинку,
що знаходиться в с. Жилинці по вул.
Центральній 112а, на думку позивача
перешкоджають реалізації Борщівським
РайСТ права користуватись та
розпоряджатись своїм майном, а тому
стали підставою для звернення до суду
із позовом про їх усунення у справі, яка
слухається.

Правомірність вимог, на думку позивача,
підтверджується й тим, що на підставі
рішення Жилинської сільської ради від
06.04.1995 року, Борщівському РайСТ видано
Державний акт на право постійного
користування ділянкою площею 0,08 га в с.
Жилинці, Борщівського району,
Тернопільської області серії ІІ-ТР
№001577 від 12.07.1996 року.

Згідно з даними Борщівського районного
відділу земельних ресурсів, по
земельно - облікових документах
(довідки №№26 від 16.01.06р., 89 від 14.01.07р.,
113/10-23 від 25.01.08р., 0 від 21.01.10р.) в с.
Жилинці, Борщівського району,
Тернопільської області за позивачем
рахується ділянка площею 0,08 га під
торговим центром.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи і заперечення
сторін, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи, суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову з
огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3
статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3,
33 ГПК України, кожна сторона повинна
довести належними і допустимими
доказами ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У відповідності до змісту ст.22 ГПК
України, право визначати підстави і
предмет позову належить виключно
позивачу. Змінити їх заявник може лише
до початку розгляду справи по суті,
шляхом подання відповідної письмової
заяви.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу (п.3.12 пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року N 18).

Однак, заявлена позивачем вимога, з
наведених ним підстав не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованого
Законом України від 17.07.97 року N 475/97-ВР,
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.

За ст. 16 Цивільного кодексу України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Одним із способів захисту цих
прав та інтересів, зокрема, може бути
визнання права.

Зміст права власності полягає у праві
власника володіти, користуватись та
розпоряджатись майном (ст. 317 ЦК
України).

При цьому, володіння означає
можливість мати майно у своєму
безпосередньому віданні та у сфері
свого господарського чи іншого впливу.

Право користування - це юридично
закріплена можливість особи
користуватись майном, використовувати
його корисні можливості.

Однак, за твердженням обох сторін, на
момент вирішення спору, будівля по вул.
Центральній 112а, в с. Жилинці не
знаходиться, а ні в фактичному
володінні, а ні в користуванні
позивача.

Від-так, ці дві ознаки права власності
щодо спірного майна у заявника
відсутні.

Окрім того, статтею 392 Цивільного
кодексу України, на яку посилається
позивач, передбачено що власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Документ, який засвідчує право
власності позивача на вказаний у
позові об'єкт (ст. 392 ЦК України), йому
ніколи не видавався.

Саме по собі знаходження майна на
балансі підприємства (організації) ще
не є безспірною ознакою його права
власності (ч.1 п. 7 Роз'яснення Вищого
арбітражного суду України N 02-5/225 від
02.04.94р. "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з судовим
захистом права державної власності".

Приписи ч.1 ст. 182, ч.2 п.2 ст. 331, ч. 4 ст. 334 ЦК
України, п.1 ч.1 ст. 4 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV
від 01 липня 2004 року встановлюють
правило, згідно з яким право власності
на нерухоме майно (до якого належить
спірне) підлягає обов'язковій
державній реєстрації і виникає таке
право з моменту проведення реєстрації.

Статтею 19 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", визначено, що
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане відповідно до
вимог цього Закону, є
правовстановлювальним документом, на
підставі якого проводиться державна
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

Записи до Державного реєстру прав,
згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень",
вносяться на підставі прийнятого
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень.

Внесення запису про скасування
державної реєстрації прав
здійснюється у разі скасування на
підставі рішення суду рішення про
державну реєстрацію прав до Державного
реєстру прав.

Як зазначалось вище, станом на час
розгляду справи в суді, право власності
на торговий будинок загальною площею
574,80 кв.м. по вул. Центральній 112а, в с.
Жилинці продовжує бути зареєстрованим
за Жилинською сільської ради на
підставі свідоцтва про право власності
серії САЕ 190372 №48 від 06 жовтня 2011 року.

При цьому, а ні свідоцтво про право
власності, а ні рішення органу
реєстрації про проведення державної
реєстрації права власності, ні сама
реєстрація не скасовані.

Таким чином, доказів наявності
законних підстав вважати спірне майно
власністю позивача станом на 20 лютого
2014 року у суду не має.

Не є беззаперечним доказом наявності
такого права лише Державний акт на
право постійного користування
ділянкою площею 0,08 га в с. Жилинці,
Борщівського району, Тернопільської
області серії ІІ-ТР №001577 від 12.07.1996
року.

Відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК України,
Закону України "Про судовий збір",
сплачений судовий збір позивачу не
відшкодовується.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 1, 2, 4-3, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони,
прокурор, треті особи та особи, які не
брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки мають право
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення, через місцевий
господарський суд.

Дата підписання: 11 березня 2014 року.

Суддя
І.П. Шумський