РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року
Справа № 902/1741/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя
Василишин А.Р. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі Мулявка М.П.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
Вінницької обласної дирекції
акціонерного банку "Укргазбанк" на
ухвалу господарського суду Вінницької
області від 30.12.13р. у справі № 902/1741/13
(суддя Тварковський А.А.)

за позовом Вінницької обласної
дирекції акціонерного банку
"Укргазбанк"

до відповідача Відділу державної
виконавчої служби Жмеринського
міськрайонного управління юстиції в
особі головного державного виконавця
Ланового В.В.

про скасування висновку про оцінку
нежитлових приміщень

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Вінницької області у справі №902/1741/13
від 30.12.13р. у прийнятті позовної заяви
відмовлено.

Ухвала місцевого господарського суду
мотивована тим, що оскаржуваний
висновок експерта не може бути
предметом оскарження в окремому
позовному провадженні господарського
суду, а отже спір не підлягає вирішенню
в господарських судах.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою
суду першої інстанції, Вінницька
обласна дирекція акціонерного банку
"Укргазбанк" звернулася до
Рівненського апеляційного
господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу суду першої інстанції від 30.12.13р.
у справі 902/1741/13.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
ухвала прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню. Крім того,
апелянт, як на підставу скасування
процесуального рішення суду першої
інстанції, посилається на те, що
оскарження висновку про оцінку майна
на стадії виконавчого провадження
здійснюється в порядку передбаченому
ст.121-2 ГПК України, тобто шляхом
звернення з відповідною позовною
заявою (скаргою) до суду, який видав
виконавчий документ, тобто до
господарського суду Вінницької
області.

На виконання вимог ухвали Рівненського
апеляційного господарського суду від
24.02.14 р. апелянт надіслав засобами
поштового зв'язку оригінал фіскального
чеку на підтвердження доказу
надсилання копії скарги іншій стороні
у справі - відповідачу.

Відповідач не скористався правом
подачі письмового відзиву на
апеляційну скаргу, що у відповідності
ч.2 ст.96 Господарського процесуального
кодексу України не перешкоджає
перегляду судового акту.

Представники сторін у судове засідання
не з'явилися. Оскільки явка сторін в
судове засідання обов'язковою не
визнавалася, сторони належним чином
були повідомлені про день, час і місце
розгляду апеляційної скарги, про що
свідчать повідомлення про вручення
поштових відправлень (ухвал суду, а.с.77,
78), клопотань про відкладення її
розгляду до суду не надходило, колегія
суддів прийшла до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги без участі сторін за наявними
матеріалами.

Рівненський апеляційний господарський
суд, розглянувши доводи апеляційної
скарги, дослідивши наявні матеріали
справи, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що ухвалу
господарського суду Вінницької
області від 30.12.13р. у даній справі слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу
скаржника - без задоволення, виходячи з
наступного.

В силу частини 2 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у
сукупності, колегією суддів
апеляційної інстанції взято до уваги
наступне.

Положеннями статті 1 Господарського
процесуального кодексу України (ГПК
України) встановлено право юридичних
осіб на звернення до господарського
суду згідно з встановленою
підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів.

Підвідомчість - це визначена законом
сукупність повноважень судів щодо
розгляду справ, віднесених до їх
компетенції.

Місцеві господарські суди розглядають
справи у спорах, що виникають з
господарських правовідносин, а також
інші справи, віднесені процесуальним
законом до їх підсудності

З урахуванням вимог статей 1, 12 ГПК
України господарські суди розглядають
справи в порядку позовного
провадження, коли склад учасників
спору відповідає приписам статті 1 ГПК
України, а правовідносини, з яких виник
спір, мають господарський характер. У
вирішенні питання про те, чи є
правовідносини господарськими, а спір -
господарським, слід виходити з
визначень, наведених у статті 3
Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий
господарському суду, зокрема, за таких
умов: а) участь у спорі суб'єкта
господарювання; б) наявність між
сторонами, по-перше, господарських
відносин, врегульованих Цивільним
кодексом України, Господарським
кодексом України, іншими актами
господарського і цивільного
законодавства, і, по-друге, спору про
право, що виникає з відповідних
відносин; в) відсутність у законі норми,
що прямо передбачала б вирішення
такого спору судом іншої юрисдикції.

Правовою підставою звернення до суду з
позовом про скасування висновку
експерта про оцінку майна, здійснену в
рамках виконавчого провадження з
виконанню наказу господарського суду
Вінницької області по справі №7/169/2011/5003
від 20.12.2011р., позивач зазначив статті 12,
58 Закону України "Про виконавче
провадження".

Відповідно до Преамбули Закону України
"Про виконавче провадження", цей Закон
визначає умови і порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Згідно із ч. 3 ст. 12 Закону України "Про
виконавче провадження" сторони мають
право укласти мирову угоду про
закінчення виконавчого провадження,
яка визнається судом, оспорювати
належність майна і результати його
оцінки, подавати письмові заперечення
проти розрахунку державного виконавця
щодо розподілу коштів між стягувачами.

Частиною 4 статті 58 Закону України "Про
виконавче провадження" визначено, що у
разі незгоди з оцінкою, визначеною за
результатами рецензування, сторони
мають право оскаржити її в судовому
порядку в десятиденний строк з дня
отримання відповідного повідомлення.

Пунктом 9.10. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
№ 9 "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України"
встановлено, що визначення вартості,
оцінка майна боржника (стаття 58 Закону
України "Про виконавче провадження") є
процесуальною дією державного
виконавця, незалежно від того, яка
конкретно особа (сам державний
виконавець чи залучений ним суб'єкт
оціночної діяльності) здійснювала
відповідні дії, так само як і від того,
ким здійснювалося рецензування звіту
про оцінку майна. Сторони виконавчого
провадження мають право оскаржувати
таку оцінку, визначену за результатами
рецензування, до господарського суду в
процесуальному порядку, передбаченому
статтею 121-2 ГПК України. У розгляді
скарг стягувача чи боржника на дії
органу Державної виконавчої служби,
пов'язані з арештом і вилученням майна
та його оцінкою, господарський суд
перевіряє відповідність цих дій
приписам статей 57, 58 Закону України "Про
виконавче провадження".

Відтак оскарження висновку про оцінку
майна на стадії виконавчого
провадження здійснюється в порядку
передбаченому ст. 121-2 ГПК України.

В силу статті 3 Закону України "Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні" оцінка майна, майнових прав -
це процес визначення їх вартості на
дату оцінки за процедурою,
встановленою нормативно-правовими
актами, зазначеними в статті 9 цього
Закону (далі - нормативно-правові акти з
оцінки майна), і є результатом
практичної діяльності суб'єкта
оціночної діяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Закону України "Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні" акт оцінки майна є документом,
що містить висновки про вартість майна
та підтверджує виконані процедури з
оцінки майна, здійсненої суб'єктом
оціночної діяльності - органом
державної влади або органом місцевого
самоврядування самостійно. Якщо
процедурами з оцінки майна для
складання акта оцінки майна
передбачене попереднє проведення
оцінки майна повністю або частково
суб'єктом оціночної
діяльності-суб'єктом господарювання,
звіт про оцінку такого майна додається
до акта оцінки майна. Акт оцінки майна
підлягає затвердженню керівником
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування.

Правовий аналіз положень статей 3, 12
Закону України "Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні" свідчить про те,
що висновок експерта по своїй суті є
лише результатом практичної
діяльності фахівця - оцінювача з
визначених питань та не є актом
державного чи іншого органу, який може
бути предметом оскарження в
господарському суді, оскільки висновок
експерта не є актом, який тягне за собою
виникнення, зміну, припинення прав та
обов'язків у будь-яких сторін,
породження певних правових наслідків.
Висновок експерта, дійсність якого
оспорюється скаржником, не спрямований
на регулювання суспільних відносин і
не має обов'язкового характеру для
суб'єктів таких відносин.

Таким чином, оскаржуваний оціночний
висновок не є нормативним правовим
актом, оскільки він не встановлює, не
змінює і не скасовує норми права та
неодноразово не застосовується; не є
актом ненормативного характеру
(індивідуальним актом), оскільки він не
породжує права і обов'язки позивача та
йому не адресований.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постанові №5010/506/2012-15/29 від
30.10.2012р.

Відтак висновок експерта не може бути
предметом оскарження в окремому
позовному провадженні господарського
суду, а отже спір не підлягає вирішенню
в господарських судах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України
суддя відмовляє у прийнятті позовної
заяви, якщо заява не підлягає розгляду
в господарських судах України.

Отже, зважаючи на вищевикладені
обставини в їх сукупності, колегія
суддів вважає правомірною ухвалу про
відмову місцевим господарським судом
Вінницької області у прийнятті
позовної заяви Вінницької обласної
дирекції акціонерного банку
«Укргазбанк» на підставі положень п.1
ч.1 ст.62 ГПК України.

З огляду на зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що доводи,
викладені позивачем в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими, оскільки
вони спростовуються зібраними по
справі доказами і не відповідають
вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський
апеляційний господарський суд вважає,
що процесуальне рішення - ухвала суду
господарського суду першої інстанції
прийнята з урахуванням усіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для її зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 , 106
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної
дирекції акціонерного банку
"Укргазбанк" від 05.02.14р. залишити без
задоволення.

Ухвалу господарського суду Вінницької
області від 30 грудня 2013 року у справі
№902/1741/13 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №902/1741/13 повернути
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Юрчук М.І.

Суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Крейбух О.Г.