ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.02.2014р.
Справа №905/8939/13

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Довгалюк В.О.,
при секретарі судового засідання
Паніної С.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
матеріали справи

за позовом: Приватного акціонерного
товариства «Донагроімпекс», м. Донецьк

до Відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агросервіс», м.
Донецьк

про: визнання неукладеним договору
№2-3М від 06.05.2011 року

за участю представників сторін:

від Позивача: не з'явився;

від Відповідача: Бондарчук І.В. - по
довіреності №1 від 20.03.2013р.;

СУТЬ СПОРУ:

18 грудня 2013 року Приватне
акціонерне товариство
«Донагроімпекс», м.
Донецьк, звернулось до господарського
суду Донецької області з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агросервіс», м.
Донецьк, про визнання неукладеним
договору зворотної фінансової
допомоги №2-3М від 06.05.2011 року.

В обґрунтування заявлених вимог
Позивач посилається на те, що між
сторонами не досягнуто згоди щодо всіх
істотних умов Договору, зокрема в
частині строку повернення грошових
коштів.

На підтвердження вищевказаних
обставин Позивачем надано суду договір
зворотної фінансової допомоги №2-3М від
06.05.2011 року.

Ухвалою від 19.12.2013р. господарським
судом порушено провадження по справі
№905/8939/13, судове засідання призначено
на 23.01.2014 року.

Ухвалою від 23.01.2014р. господарським
судом розгляд справи відкладено на
06.02.2014р. відповідно до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України.

Розпорядженням заступника голови
господарського суду Донецької області
від 06.02.2014р., у зв'язку із знаходженням
судді В.О.Довгалюк у відпустці, справу
№905/8939/13 передано на розгляд судді
Риженко Т.М.

Ухвалою від 06.02.2014р. розгляд справи
відкладено на 25.02.2014р. на підставі
статті 77 Господарського
процесуального кодексу України.

У зв'язку з виходом судді Довгалюк В.О. з
відпустки розпорядженням заступника
голови господарського суду Донецької
області від 20.02.2014р. справу №905/8939/13
передано на розгляд судді Довгалюк В.О.

Позивач у судове засідання
25.02.2014р. не з'явився, надав клопотання
№68 від 24.02.2014р. з проханням відкласти
розгляд справи через неможливість
подати додаткові докази у зв'язку з
відрядженням представника Позивача у
м. Київ.

Проте, в заявленому клопотанні
господарський суд Позивачу відмовляє
виходячи з наступного.

За змістом статті 22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаної статті зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Згідно пункту 3.9.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому, господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 Господарського процесуального
кодексу), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

В силу вимог частини 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
частини 1 статті 6 даної Конвенції
(рішення Європейського суду з прав
людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова
проти України»).

Наразі, Позивачем належними та
допустимими у розумінні статті
34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами не доведено неможливості
заміни представника Позивача, як з
числа своїх працівників, так і з числа
осіб, не пов'язаних з господарським
товариством трудовими відносинами.

Таким чином, за висновками суду, у
матеріалах справи достатньо
документів, які мають значення для
правильного вирішення спору, внаслідок
чого клопотання Позивача про
відкладення розгляду справи
задоволенню не підлягає, а справа може
бути розглянута за наявними в ній
документами відповідно до вимог статті
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Відповідачем надано відзив на
позовну заяву від 07.01.2013р., в якому проти
позовних вимог заперечив посилаючись
на те, що вимога про визнання угоди
неукладеною не може бути предметом
позову у справі, оскільки Цивільним
кодексом України не встановлено
відповідного способу захисту
цивільного права.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, судом ВСТАНОВЛЕНО:

06 травня 2011 року між сторонами
укладено договір зворотної фінансової
допомоги №2-3М.

Пунктом 1.1 вищевказаного Договору
передбачено, що Відповідач
(Позикодавець) передає Позивачу
(Позичальнику) грошові кошти в сумі 860 000
грн., а Позичальник зобов'язується
повернути їх в тому ж розмірі, у строки,
зазначені у Договорі.

Згідно пункту 2.1 Договору Позикодавець
передає Позичальнику грошові кошти
шляхом їх перерахування на
розрахунковий рахунок останнього, якщо
інша форма передачі не буде визначена
згодою сторін.

Моментом передачі грошових коштів
вважається дата, зазначена в
платіжному документі, що підтверджує
передачу коштів Позичальнику (пункт 3.1
Договору).

Відповідно до пункту 3.2 Договору
передані Позичальнику грошові кошти
можуть бути повернуті як одноразово в
повному обсязі, так і частинами, при
цьому сума повинна бути повністю
повернута до 25.05.2011 року.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що
договір набирає чинності з моменту
передачі коштів Позикодавцем
Позичальнику та діє до 25.05.2011р., а в
частині невиконання зобов'язань - до їх
повного виконання.

Зазначений Договір підписано
представниками сторін та скріплено
печатками обох підприємств.

На виконання умов Договору
Відповідачем перераховано Позивачу
грошові кошти в сумі 860 000 грн., про що
свідчить платіжне доручення №301 від
06.05.2011 року.

Позивач вважає, що вищевказаний
Договір є неукладеним у зв'язку з тим,
що між сторонами не досягнуто згоди
щодо всіх істотних умов Договору, а
саме щодо строку повернення грошових
коштів, оскільки в ході переговорів
сторони погодили іншу дату повернення
коштів - 01.12.2021р., ніж та що зазначена в
роздрукованому варіанті договору, про
що Позивач здійснив запис на оригіналі
другої сторінки договору.

Проте, з даними твердженнями Позивача
господарський суд погодитись не може
виходячи з наступного.

Право кожної особи на захист свого
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання, а також на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства закріплено статтею 15
Цивільного кодексу України.

Право на захист виникає з певних
підстав, якими виступають порушення
цивільного права, його невизнання чи
оспорювання. Зміст конституційного
права особи на звернення до суду за
захистом своїх прав визначений статтею
16 Цивільного кодексу України та
статтею 20 Господарського кодексу
України.

Проте, ні Цивільним кодексом України,
ні Господарським кодексом України, так
само і іншими нормативно-правовими
актами не передбачено такого способу
захисту, як визнання договору
неукладеним, у зв'язку з чим, обраний
Позивачем спосіб захисту своїх прав та
інтересів, а саме: вимога визнати
неукладеним спірний договір,
унеможливлює фактичний захист у
судовому порядку.

Відповідно до частини 8 статті 181
Господарського кодексу України у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Таким чином, зі змісту наведеної норми
закону вбачається, що визнання
договору неукладеним як факту, що має
юридичне значення, може мати місце лише
в аспекті юридичної оцінки обставин
справи та обґрунтованості заявлених
вимог, проте, не може бути предметом
окремого позову.

По суті вимога про визнання договору
неукладеним спрямована на
встановлення факту, що має юридичне
значення, а не на поновлення порушеного
права або захист охоронюваного законом
інтересу. Цей факт може
встановлюватись господарським судом
лише у разі вирішення спору про право
цивільне. Виходячи з системного
аналізу норм процесуального
законодавства України, встановлення
фактів, у тому числі тих, що не мають
правового значення, не належать до
компетенції господарського суду.

Отже, заявлена вимога про визнання
договору неукладеним не відповідає
способам захисту прав, передбаченим
частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу
України та іншими законами України.
Таку ж правову позицію викладено у
пункті 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
відповідно до якого вимога про
визнання правочину (договору)
неукладеним не відповідає можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів, передбачених законом. Суди
мають відмовляти у позові з такою
вимогою.

Крім того, рішенням господарського
суду Донецької області від 04.11.2013р. у
справі №905/6357/13, яке залишено без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 03.12.2013р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 05.02.2014р., відмовлено у
задоволенні позовних вимог Приватного
акціонерного товариства
«Донагроімпекс» до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агросервіс» про визнання недійсним
договору зворотної фінансової
допомоги №2-3М від 06.05.2011 року.

У мотивувальній частині зазначеного
рішення господарським судом
встановлено, що між сторонами
досягнуто згоди щодо всіх істотних
умов Договору, зокрема, в частині дати
повернення грошової фінансової
допомоги в момент підписання та
скріплення договору.

Частиною 2 статті 35 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

З врахуванням вищезазначеного,
господарський суд відмовляє Позивачу у
задоволенні позовних вимог щодо
визнання договору зворотної
фінансової допомоги №2-3М від
06.05.2011р. неукладеним, оскільки є
неможливим застосування способу
захисту права, який не відповідає
Закону, договору і не приводить до
відновлення порушеного права.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати по сплаті судового збору
покладаються на Позивача.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 1, 4, 4-2 - 4-6, 22, 33, 34, 43,
49, 75, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову
Приватного акціонерного товариства
«Донагроімпекс», м. Донецьк, до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агросервіс», м.
Донецьк, про визнання неукладеним
договору №2-3М від 06.05.2011
року.

2. Рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано, а у разі подання
апеляційної скарги - після розгляду
справи апеляційним господарським
судом, якщо рішення не буде скасовано.

3. Рішення може бути оскаржене до
Донецького апеляційного
господарського суду через
господарський суд Донецької області
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

4. У судовому засіданні 25.02.2014р.
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

5. Повне рішення складено та
підписано 03.03.2014 року.

Суддя
В.О. Довгалюк