ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2014 р.
Справа № 914/4421/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Гнатюк Г. М.

суддів:
Кравчук Н. М.

Мирутенка О. Л.

Розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Гніванський завод спецзалізобетону»,
м.Гнівань, Вінницької області від
15.01.2014р. №54/02

на рішення господарського суду
Львівської області від 24.12.2013р.

у справі № 914/4421/13

за позовом: Приватного акціонерного
товариства «Гніванський завод
спецзалізобетону», м.Гнівань,
Вінницької області

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корпорація КРТ»,
с.Зубра, Пустомитівського району,
Львівської області

про визнання недійсною частини
правочину.

за участю представників:

від позивача: Ілініч М.О. - представник

від відповідача: Костур Р.В. -
представник

04.02.2014р. на адресу суду поступила
апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Гніванський
завод спецзалізобетону» на рішення
господарського суду Львівської
області від 24.12.2013р. у даній справі, яка
автоматизованою системою
документообігу суду розподілена до
розгляду судді-доповідачу Гнатюк Г.М.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
06.02.2014 року у склад колегії для
розгляду справи №914/4421/13 введено
суддів Кравчук Н.М. та Мирутенка О.Л.

Ухвалою суду від 06.02.2014р. зазначена вище
апеляційна скарга прийнята до
провадження та призначена до розгляду
на 25.02.2014р.

В судове засідання 25.02.2014р. з'явилися
представники сторін, яким роз'яснено їх
права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК
України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

В судовому засіданні 25.02.2014р. оголошено
перерву до 17.03.2014р., про що представники
сторін повідомлені під розписку.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 24.12.2013р. у справі
№914/4421/13 (суддя Петрашко М.М.) в
задоволенні позову Приватного
акціонерного товариства "Гніванський
завод спецзалізобетону" до Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Корпорація КРТ" про визнання розділу 7
"Відповідальність сторін" Договору про
закупівлю товарів № 12-П від 09.02.2012р. не
дійсним та таким, що обмежує
відповідальність виробника
комплектуючої продукції анкеру АЗ-2
відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні
вимоги є необгрунтовані та
безпідставні, так як позивачем не
доведено наявність фактичних обставин,
з якими закон пов'язує визнання частини
оспорюваного правочину недійсними на
момент його вчинення, та в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторін правочину, та яким нормам
законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Не погоджуючись з таким рішенням,
Приватне акціонерне товариство
"Гніванський завод спецзалізобетону"
подало апеляційну скаргу, в якій
рішення суду першої інстанції вважає
незаконним, прийнятим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, просить його скасувати, і
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задоволити повністю.

Зокрема, на думку скаржника судом не
досліджено процедури укладення
договору про закупівлю анкеру АЗ-2,
помилково враховано доводи
відповідача про те, що анкер закладний
типу АЗ-2 не є комплектуючим виробом
шпали залізобетонної типу СБ-3, а також
залишено без уваги порушення прав ПрАТ
«Гніванський завод спецзалізобетону»,
які визначаються Законом України «Про
захист прав споживачів», як споживача.

В судових засіданнях представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги.

У письмовому відзиві на апеляційну
скаргу від 20.02.2014р. (вх.№01-04/1005/14 від
20.02.2014р.) та в судовому засіданні
представник ТзОВ «Корпорація КРТ»
спростовує доводи скаржника та
зазначає про законність та
обгрунтованість рішення місцевого
суду, у зв'язку з чим просить апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Розглянувши подану апеляційну скаргу
та матеріали справи, заслухавши
пояснення представників сторін в
судових засіданнях 25.02.2014. та 17.03.2014р.,
Львівський апеляційний господарський
суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для скасування
рішення суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
Приватне акціонерне товариство
"Гніванський завод спецзалізобетону"
звернулося до господарського суду
Львівської області з позовом про
визнання розділу 7 "Відповідальність
сторін" Договору про закупівлю товарів
№ 12-П від 09.02.2012р. (далі по
тексту-Договір), укладений між
сторонами у справі, не дійсним та таким,
що обмежує відповідальність виробника
комплектуючої продукції анкеру АЗ-2.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
спірним розділом №7 Договору не
визначено строки гарантійного терміну
експлуатації анкера закладного та межі
відповідальності за їх порушення, що
обмежує відповідальність відповідача,
а отже договір укладено на вкрай
невигідних для позивача умовах, а тому
його слід визнати недійсним, у
відповідності до ст.233 ЦК України та
ст.207 ГК України.

З матеріалів справи вбачається, що між
Приватним акціонерним товариством
"Гніванський завод спецзалізобетону"
(надалі - Замовник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Корпорація КРТ" (надалі - Учасник)
09.02.2012р. укладено договір про закупівлю
товарів №12-П (далі - Договір),
відповідно до умов якого Учасник
зобов'язується у 2012 році поставити
Замовнику товар (анкер закладний АЗ-2
для пружних колійних скріплень КПП-5 ТУ
У 35.2-0:2007), зазначений у
Специфікації даного договору, а
Замовник - прийняти та оплатити цей
товар.

Відповідно до умов Договору, учасник
повинен поставити замовнику товар,
передбачений цим договором, якість
якого відповідає умовам ТУ У
35.2-0:2007. Замовник має право
пред'явити учаснику претензії по
якості на протязі гарантійного
терміну, згідно гарантії
підприємства-виробника. У випадку
наявності претензій по якості, товар не
підлягає використанню до взаємного
врегулювання питань. Учасник на
підставі визнаної претензії в
погоджений термін, але не більше 5 днів,
робить за свій рахунок заміну
невідповідного асортименту, заміну
дефектного товару на якісний товар, або
усуває виявлені дефекти.

Оспорюваним розділом 7
"Відповідальність сторін" зазначеного
Договору передбачено, що у разі
невиконання або неналежного виконання
своїх зобов'язань за договором сторони
несуть відповідальність, передбачену
законами та цим договором. У разі
невиконання або несвоєчасного
виконання зобов'язань при закупівлі
товару за власні кошти учасник сплачує
Замовнику штрафні санкції у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за весь період
прострочення. Види порушень та санкції
за них, установлені Договором: за
несвоєчасну поставку товару, учасник
сплачує замовнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
вартості простроченого зобов'язання за
кожен день прострочення; за постачання
неякісного товару учасник сплачує
замовнику штраф у розмірі 20% від суми
поставленого неякісного товару; у разі
порушення строків оплати замовник
сплачує учаснику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за весь період
прострочення. У разі необґрунтованої
відмови від підписання акту звірки
розрахунків, винна сторона сплачує
штраф у розмірі 1% від суми поставки
товару. Сплата штрафних санкції не
звільняє сторони від взятих на себе
зобов'язань.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України (ЦК України) цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частина 3 ст. 215 ЦК передбачає
можливість визнання недійсним
правочину в судовому порядку за
вимогою однієї зі сторін (оспорюваний
правочин). До таких правочинів належать
правочини з дефектами волі та
волевиявлення його суб'єктів, зокрема
вчинені під впливом тяжкої обставини
(ст. 233 ЦК), на яку і посилається позивач.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
суду України № 9 від 06.11.2009 (п. 23)
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається з матеріалів справи,
позов не містить жодного обґрунтування
та підтвердження наявності тяжкої для
позивача обставини, яка вплинула на
укладання розділу 7 договору в чинній
редакції.

Посилання позивача про наявність
підстав для визнання недійсним розділу
7 Договору на підставі ст. 207 ГК України
також є необґрунтованими, зважаючи на
наступне.

Згідно ст. 207 ГК передбачено, що
господарське зобов'язання, що 1) не
відповідає вимогам закону, або 2)
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або 3) укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Тлумачення розділу 7 Договору як умови,
які виключають або обмежують
відповідальність виробника продукції
або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків є
помилковим, так як: згідно ч.2 ст. 207 ГК
України умови, які виключають або
обмежують відповідальність виробника
продукції є підставою для визнання їх
нікчемними, якщо вони містяться в
типових договорах і договорах
приєднання, проте оспорюваний Договір
поставки не відноситься до цих типів
договорів; в абз. 2 ч.2 ст. 207 ГК України
мова йде лише про відповідальність
виробника, а не постачальника; умова,
яка виключає або обмежує
відповідальність виробника продукції
повинна бути викладена в договорі, а не
відсутня (на чому наполягає позивач);
зміст розділу 7 Договору (п.7.3.) свідчить
про протилежне: ним встановлено
відповідальність постачальника
(виробника).

Щодо доводів позивача про те, що
умовами Договору не визначено строки
гарантійного терміну та межі
відповідальності за їх порушення, а
розділом 7 Договору не передбачено
можливості стягнення штрафних санкцій
за порушення гарантійного терміну
експлуатації кінцевого виробу (шпали
залізобетонної) з вини виробника
комплектуючого виробу анкеру АЗ-2, суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне зазначити наступне.

Умовами спірного Договору встановлено
вимоги щодо якості товару (п. 2.1.),
гарантійні строки ( п.2.2.); можливість
пред'явлення претензій щодо якості, в
тому числі в рамках гарантійного
терміну експлуатації (п.2.2.) та
відповідальність за постачання
неякісного товару (7.3.) та інші
порушення зобов'язань за договором (
п.7.1.).

Зокрема, пунктом 2.1. договору
передбачено, що учасник повинен
поставити замовнику товар,
передбачений цим договором, якість
якого відповідає умовам ТУ У
35.2-0-2007. Згідно п.2.2. договору,
замовник має право пред'явити учаснику
претензії по якості на протязі
гарантійного терміну, згідно гарантії
підприємства-виробника.

При цьому, пунктом 8.1. ТУ У 35.2-0:2007
"Анкер закладний АЗ-2 для пружних
колійних скріплень типу КПП-5. Технічні
умови" встановлено, що виробник
гарантує відповідність якості анкера
вимогам цих ТУ при дотримання
споживачем умов транспортування,
зберігання та експлуатування.

Згідно п. 8.2 вищезазначених технічних
умов гарантійний строк експлуатування
становить два роки від дати
впровадження до експлуатування.
Гарантійний строк обчислюється від
дати впровадження виробів до
експлуатування, але не пізніше дев'яти
місяців від дати надходження виробів
замовнику.

Крім того, гарантії якості товарів та
відповідальність постачальника
(виробника) в разі поставки неякісного
товару, в тому числі виявленого
протягом гарантійного строку,
врегульовано нормами ст.ст. 268, 269
Господарського та ст.ст. 675-680
Цивільного кодексів України.

Так, згідно ч.1 ст. 268 ГК України якість
товарів, що поставляються, повинна
відповідати стандартам, технічним
умовам, іншій технічній документації,
яка встановлює вимоги до їх якості,
або зразкам (еталонам), якщо сторони
не визначать у договорі більш високі
вимоги до якості товарів.

Відповідно до ч. 2 ст.269 ГК України
стандартами, технічними умовами або
договором щодо товарів, призначених
для тривалого користування чи
зберігання, можуть передбачатися більш
тривалі строки для встановлення
покупцем у належному порядку
зазначених недоліків (гарантійні
строки). Сторони можуть погодити в
договорі гарантійні строки більш
тривалі порівняно з передбаченими
стандартами або технічними умовами.

Отже, враховуючи зазначені норми
Господарського кодексу України,
Цивільного кодексу України та у
відповідності до розділу 2 договору
"якість товару", технічних умов ТУ У
35.2-0:2007, встановлено гарантії
якості товару та гарантійний термін
тривалістю два роки.

Умовами Договору, а саме пунктом 7.3,
передбачена відповідальність
відповідача у вигляді сплати штрафу в
розмірі 20% за постачання товару
неналежної якості.

Підсумовуючи викладене суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновками місцевого господарського
суду про те, що доводи позивача щодо
відсутності в договорі строків
гарантійного терміну та меж
відповідальності за їх порушення, а
також обмеження відповідальності
відповідача, спростовуються змістом
укладеного між сторонами договору.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" зазначено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

В пункті 2.10. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" зазначено, що у силу
припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновками
суду першої інстанції про те, що
позивачем не доведено наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання частини оспорюваного
правочину недійсними на момент його
вчинення, а тому вимоги позивача
господарський суд Львівської області
правомірно відхилив.

Щодо доводів скаржника, суд
апеляційної інстанції вважає їх
безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами справи,
зважаючи на наступне.

Зокрема, позивач зазначає, що
судом не досліджено процедури
укладення договору про закупівлю
анкеру АЗ-2 та не міститься посилань на
те, що договір укладався відповідно до
Наказу Міністерства економіки України
від 27.07.2010 року №925 та Інструкції
договору про закупівлю товарів за
державні кошти від 10.08.2010 року №655/17950.
Однак, викладені вище обставини не були
зазначені позивачем, як підстава
заявленого позову, а отже, у
відповідності до ст.101 ГПК України, не
можуть бути предметом розгляду в суді
апеляційної інстанції.

Твердження позивача про те, що суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку, що анкер закладний типу АЗ-2
не є комплектуючим виробом шпали
залізобетонної типу СБ-3, так як
конструктивною особливістю шпал є те,
що в них забетоновані анкери типів АЗ-2,
спростовуються наступним.

Технічні умови на анкер Ту У
35.2-0:2007 та технічні умови на шпали
залізобетонні типу СБ-3 Ту У
26.6.-4:2011, окремо регулюють вимоги
щодо експлуатування та ними
встановлено різні гарантійні строки
щодо експлуатування.

Зокрема, Пунктом 8.2. ТУ У
35.2-0:2007 "Анкер закладний АЗ-2 для
пружних колійних скріплень типу КПП-5.
Технічні умови" встановлено, що
гарантійний строк експлуатування
становить два роки від дати
впровадження до експлуатування.

Згідно п. 8.2. ТУ У 26.6-4:2011
"Шпали залізобетонні попередньо
напружені колії 1520 мм типу СБ3 для рейок
типів Р65 і Р50. Технічні умови"
гарантійний строк експлуатування
становить три роки від дати укладення
їх в колію.

Крім цього, слід зазначити, що
предметом договору є зобов'язання
відповідача поставити, а позивача
оплатити анкер закладний АЗ-2 для
пружних колійних скріплень КПП-5, при
цьому шпала залізобетонна типу СБ-3 не є
предметом договору. Разом з тим,
оспорюваний договір не містить жодної
умови щодо комплектності, зокрема
анкера закладного АЗ-2 і шпали
залізобетонної типу СБ-3.

Відповідно до ст. 662 ЦК України,
продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу. Статтею 682 ЦК України
встановлено, що продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, що
відповідає умові договору
купівлі-продажу щодо комплектності.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГК України,
товари повинні поставлятися
комплектно відповідно до вимог
стандартів, технічних умов або
прейскурантів. Договором може бути
передбачено поставку з додатковими до
комплекту виробами (частинами) або без
окремих, не потрібних покупцеві
виробів (частин), що входять до
комплекту.

Згідно ч.2 ст.270 ГК України, якщо
комплектність не визначено
стандартами, технічними умовами або
прейскурантами, вона в необхідних
випадках може визначатися договором.

Зважаючи на викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що анкер закладний типу АЗ-2 не є
комплектуючим виробом шпали
залізобетонної типу СБ-3, так як про це
не зазначено в Договорі, а також про це
відсутні будь-які посилання на
стандарти, технічні умови або
прейскуранти, які б визначали
комплектність товару анкеру
закладного типу АЗ-2 і шпали
залізобетонної типу СБ-3.

Необгрунтованими є також посилання
скаржника на те, що суд першої
інстанції залишив без уваги порушення
прав позивача, як споживача, відповідно
до Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки у відповідності
до п. 22 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону -
споживачем вважається виключно
фізична особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника, а отже норми цього Закону
не поширюються на правовідносини, що
виникли між позивачем та відповідачем
на підставі укладеного між ними
договору про закупівлю товарів.

Інші доводи скаржника спростовуються
матеріалами справи та викладеним вище
аналізом обставин справи і чинного
законодавства, а тому колегією суддів
відхилені через їх безпідставність.

З огляду на викладене, колегія
Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
місцевого господарського суду
прийняте у відповідності до норм
матеріального та процесуального права,
а тому відсутні підстави для його
скасування.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Зважаючи на те, що
апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Гніванський
завод спецзалізобетону» залишена без
задоволення, витрати по сплаті
судового збору, в порядку ст.49 ГПК
України, слід віднести на скаржника.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України
Львівський апеляційний господарський
суд

Постановив:

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 24.12.2013 року у
справі №914/4421/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Гніванський
завод спецзалізобетону» залишити без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути в
господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя
Гнатюк Г.М.

Суддя
Кравчук Н.М.

Суддя
Мирутенко О.Л.

Повний текст постанови

виготовлено 19.03.2014р.