ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2014 р.
Справа № 922/5222/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача: Довгопалової Ю.В. за
довіреністю № 01-01 від 01.01.13 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.
№353Х/З-11) на рішення господарського
суду Харківської області від 15.01.2014
року у справі № 922/5222/13

за позовом ТОВ «Чумацький шлях», м. Київ

до ТОВ «Торговий Дім «Продресурс ЛТД»,
м. Харків

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 р. ТОВ «Чумацький шлях»
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просило суд визнати договір
поставки № 163-12К, укладений 24.12.12р. між
ТОВ «Чумацький шлях» та ТОВ "Торговий
Дім «Продресурс ЛТД», недійсним з
моменту його вчинення, а також покласти
на ТОВ «Торговий Дім «Продресурс ЛТД»
понесені витрати зі сплати судового
збору.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 15.01.2014 року у
справі № 922/5222/13 (суддя Лавренюк Т.А.) в
позові відмовлено повністю.

Позивач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 15.01.2014 року по
справі № 922/5222/13 скасувати у повному
обсязі та прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги позивача задовольнити
повністю, посилаючись на
невідповідність висновків, викладених
в рішенні суду, обставинам справи,
порушення судом норм матеріального
права. Так, в своїй апеляційній скарзі
позивач зазначає, що суд першої
інстанції дійшов невірного висновку
щодо визначення у договорі умов того,
що будь-яка особа, яка поставила свій
підпис в супроводжувальній первинній
обліково-видатковій документації
(видаткова накладна, тощо),
вважається уповноваженою на це
покупцем, якщо такий підпис буде
скріплено відбитком будь-якої печатки
чи штампу покупця, товар прийнято у
відповідній кількості та належній
якості, покупцем отримано усю
супровідну документацію до товару
відповідно до вимог даного договору та
чинного законодавства України, чинним
законодавством не забороняється. На
думку позивача, пункт 2.10. договору
поставки №163-12К від 24.12.2012 р. суперечить
діючим актам цивільного законодавства,
зокрема, пункту 11 Інструкції про
порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання по
кількості, затвердженої постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 15.06.1965р. № П-6, де зазначено, що
приймання товарів мають право
здійснювати робітники отримувача
(покупця), уповноважені на то
керівництвом підприємства -
отримувача, і ці працівники повинні
відноситись до категорії
матеріально-відповідальних осіб. До
договорів повинні бути додані розписки
матеріально-відповідальних осіб, що
вони ознайомлені з правилами приймання
товарів за їх особистими підписами.
Відпуск товарно-матеріальних
цінностей покупцям або передача їх
безоплатно здійснюється
підприємствами тільки на підставі
доручень отримувачів (покупців).

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 03.02.2014 р.
апеляційну скаргу позивача прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 24.02.2014 р.

Відповідач 19.02.2014 р. надав за вх. № 1544
відзив на апеляційну скаргу, в якому
проти апеляційної скарги позивача
заперечує, просить її залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення
суду - без змін, посилаючись на те, що
судом першої інстанції повно та
всебічно досліджені усі фактичні
обставини справи, яким надана належна
правова оцінка.

В судове засідання, призначене на 24.02.2014
р. представник позивача не з'явився,
причину неявки не повідомив, хоча у
відповідності до вимог чинного
законодавства про дату, час та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином, будь-яких
письмових клопотань (в т.ч. і про
відкладення розгляду справи) не
заявляв.

Враховуючи належне повідомлення
позивача про час та місце засідання
суду, відсутність будь-яких клопотань,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу позивача
за відсутності його представника, за
наявними у матеріалах справи доказами.

Перевіривши повноту встановлених
судом обставин справи та наданих
сторонами в підтвердження обставин
справи доказів, надану в рішенні суду
їх юридичну оцінку, дослідивши
матеріали справи та правильність
застосування господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
заслухавши представника відповідача,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга позивача задоволенню не
підлягає, а оскаржуване рішення
господарського суду Харківської
області від 15.01.2014 р. підлягає залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Так, колегія суддів зазначає, що ст. 203
ЦК України встановлені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину. Зокрема: 1)
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину, має бути вільним і
відповідати його внутрішній золі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, між
24.12.12р. між ТОВ «Чумацький шлях»
(позивач) та ТОВ «Торговий Дім
«Продресурс ЛТД» (відповідач) укладено
договір поставки № 163-12К (далі договір),
відповідно до умов якого відповідач у
порядку та на умовах, визначених цим
договором, зобов'язався постачати та
передавати у власність позивача товар
разом із товаросупроводжувальною
документацією, згідно наданих
позивачем заявок, а позивач приймати та
оплачувати його вартість.

Обґрунтовуючи недійсність даного
договору позивач посилався на те, що
положення п. 2.10 договору суперечить
пункту 11 Інструкції про порядок
приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання по
кількості, затвердженої постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 15.06.65р. № П-6, пункту 2 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
та використаних довіреностей на
отримання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.96р. № 99 та ст.ст.1, 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

Зокрема, позивач зазначав, що сторонами
при укладенні договору, всупереч
вищезазначеним нормативним актам,
передбачено можливість поставки
товарів без отримання довіреностей.

Дослідивши докази, надані сторонами в
обґрунтування позову та заперечень
проти нього, апеляційної скарги та
відзиву на неї колегія суддів
апеляційної дійшла висновку про
необґрунтованість позовних вимог
позивача.

В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами виникли правовідносини щодо
поставки товару та його оплати.

Згідно із ч.1 ч.2 ст.712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частина 1 ст.203 ЦК України визначає, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

За приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України,
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

При укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, мають право погоджувати
на свій розсуд будь-які умови договору,
що не суперечать законодавству (ч.4 ст.179
ГК України).

Зокрема, свобода договору проявляється
у наданій сторонам можливості
визначати умови такого договору. Під
час укладання договору, визначаючи
його умови, сторони повинні
дотримуватись нормативно-правових
актів.

Колегія суддів зазначає, що
нормативно-правові акти, на які
посилається позивач, визначають лише
правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні.

Чинним законодавством не
забороняється визначення у договорі
умов того, що будь-яка особа, яка
поставила свій підпис в
супроводжувальній первинній
обліково-видатковій документації
(видаткова накладна, тощо), вважається
уповноваженою на це покупцем, якщо
такий підпис буде скріплено відбитком
будь-якої печатки чи штампу покупця,
товар прийнято у відповідній кількості
та належній якості, покупцем отримано
усю супровідну документацію до товару
відповідно до вимог даного договору та
чинного законодавства України.

Окрім того, ч.3 п.13 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
та використаних довіреностей на
отримання цінностей передбачено
можливість поставки товару без
отримання довіреностей, а саме:

"При централізовано-кільцевих
перевезеннях цінностей підприємствам
їх відпуск постачальниками може
здійснюватися без довіреності, якщо
одержувач цінностей за підписом
керівника і головного бухгалтера
підприємства або інших осіб, які
уповноважені підписувати довіреності,
повідомив постачальника про зразок
печатки (штампу), якою матеріально
відповідальна особа, що буде приймати
цінності, завіряє на супровідних
документах (накладній, акті, ордері
тощо) свій підпис про одержання
цінностей."

Колегія суддів зазначає, що у
відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України
(недійсність правочину) визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою
-третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (договорів) недійсними і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, не включення до договору
умови обов'язкового оформлення
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей, не є
підставою для визнання цього договору
недійсним.

Колегією суддів не було встановлено
невідповідності договору поставки
вимогам законодавства, на які вказував
позивач у позові. Оспорюваний договір
повністю відповідає нормам цивільного
законодавства, якими врегульовано
порядок укладення та виконання
договорів купівлі продажу, зокрема
поставки.

Всі істотні умови господарського
договору, передбачені статтею 180
Господарського кодексу України,
сторони узгодили.

Статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Наведені в позові та в апеляційній
скарзі позивачем доводи щодо визнання
недійсним оспорюваного договору,
оскільки він не відповідає нормам
Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання по кількості, затвердженої
постановою Держарбітражу при Раді
Міністрів СРСР від 15.06.65р. № П-6,
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих та використаних
довіреностей на отримання цінностей,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 16.05.96р. № 99 та
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", не знайшли свого відображення
в матеріалах справи, жодної підстави
для визнання оспорюваного договору
недійсним позивач не навів ані у суді
першої інстанції, ані у суді
апеляційної інстанції, інших доводів,
що договір суперечить чинному
законодавству України позивачем також
не надано, у зв'язку з чим колегія
суддів дійшла висновку, що в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів вважає, що твердження позивача,
викладені ним в апеляційній скарзі
ґрунтуються на припущеннях, не
доведені належними доказами, тоді як
господарським судом першої інстанції в
повній мірі з'ясовані та правильно
оцінені обставини у справі та ухвалене
ним рішення є законним та
обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав
для його скасування та задоволення
апеляційної скарги колегія суддів не
вбачає.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «Чумацький
шлях», м. Київ на рішення
господарського суду Харківської
області від 15.01.2014 року у справі №
922/5222/13 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 15.01.2014 року у
справі № 922/5222/13 залишити без змін.

Повний текст постанови суду складено
26.02.2014 р.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.