ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 березня 2014 р. Справа №
903/18/14

за позовом Підприємця ОСОБА_1, м.Луцьк

до відповідача: Підприємця ОСОБА_2,
м.Луцьк

про стягнення 396 682, 52 грн.

Суддя Пахолюк В.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - підприємець,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - адвокати, договір № 38
від 21.10.2013 р.,

від відповідача: ОСОБА_5 - представник,
дов. № б/н, 08.01.2014 р.

В судовому засіданні було оголошено
перерву з 24.03.2014 р. до 03.03.2014 р. для
дослідження доказів у справі.

Суть спору:

Позивач - Підприємець ОСОБА_1,
звернувшись з позовом до
господарського суду, просить стягнути
з Підприємця ОСОБА_2 396 682, 52 грн., в т.ч.
336 000, 00 грн. основного боргу, 25 342, 68
грн. відсотків згідно ст.1048 ЦК України,
24 790, 36 грн. штрафних санкцій згідно ч.6
ст.231 ГК України, 10 549, 48 грн. - 3% річних
згідно ст.625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 05.12.2012 р. надав підприємцю
ОСОБА_2 в борг 336 000, 00 грн.

На підтвердження отримання
відповідачем в борг коштів в сумі 336
000,00 грн. ОСОБА_2 була надана розписка, в
якій зобов'язувався повернути борг до
13.12.2012 р. включно.

Посилаючись на норми ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК
України, позивач зазначає, що фактично
відповідачу була надана позика, яка
підлягає до повернення. Водночас,
відповідно до вимог ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договором
не встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки НБУ. Крім того, позивач,
посилаючись на вимоги ч.1 ст.1050, ч.2 ст.625
ЦК України, просить стягнути 3% річних
та штрафні санкції згідно ч.6 ст.231 ГК
України.

09.01.2014 р. на підставі ухвали суду було
порушено провадження у даній справі.
Розгляд справи призначено на 03.02.2014 р.
на 10:00 год.

30.01.2014 р. відповідачем на адресу суду
надано відзив на позовну заяву
відповідно до якого проти позову
заперечує, зазначаючи наступне.

- 05.12.2012 р. між ФОП ОСОБА_2 та фізичною
особою ОСОБА_1 будь-яких господарських
договорів, в т.ч. договорів позики,
договорів про надання поворотної
фінансової допомоги, інших
господарських договорів в розумінні
ст.179 ГК України, що підлягають грошовій
оцінці, не укладалось.

- Будь-яких дій, передбачених ст.11 ЦК
України, спрямованих на встановлення,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків щодо громадянина ОСОБА_1, в
т.ч. шляхом видачі останньому боргового
документу (розписки) в розумінні ст.1046
ЦК України вчинено не було.

- Крім того, за станом на 30.01.2014 р.
будь-яких чинних договорів (угод),
суб'єктами укладення яких ФОП ОСОБА_2 і
ФОП ОСОБА_1 та (або) громадянин ОСОБА_2 та
громадянин ОСОБА_1 не існує.

- Зазначений позивачем юридичний факт
щодо отримання 05.12.2012 р. від ФОП ОСОБА_1
(гр.ОСОБА_1) будь-яких
товарно-матеріальних цінностей не
відповідає фактичним обставинам
справи та спростовується наведеними
доказами.

- Як вбачається з наданого позивачем
документу, його складено невідомою
особою із використанням штампу АсМАП
України, який використовується
виключно для відміток на
товарно-транспортних накладних,
міжнародних транспортних накладних
(СМR), бланка книжок МДП (TIR Carnet) та
вантажних митних деклараціях при
здійсненні міжнародних вантажних
автомобільних перевезень.

- Факти щодо отримання ніби - то 05.12.2012 р.
товару від ФОП ОСОБА_1 та грошових сум
від гр. ОСОБА_1, викладені у наданому
позивачем документі, є такими, що не
відповідають дійсності, є надуманими, а
дії по незаконному виготовленню
(підробці), підписанню та скріпленню
печаткою підприємця та штампом АсМАП
вказаної розписки носять виключно
кримінальний характер.

До даного відзиву відповідачем додано
наступні документи: копію заяви
Луцького МВ УМВС від 11.01.2014 р., копію
заяви до Луцького МВ УМВС від 06.12.2012 р.,
копію протоколу ОМП СВ УМВС від 25.12.2012
р., копію розписки про отримання товару
від 25.12.2012 р., копію постанови СВ УМВС
від 12.03.2012 р., копію претензії ТОВ
"Прем'єр Декор" від 04.12.2012 р., копію
договору заявки від 27.11.2012 р., копію
трудового договору від 06.11.2012 р.

В судовому засіданні, яке відбулось
03.02.2014 р. за участю уповноважених
представників сторін було оголошено
перерву до 10.02.2014 р. до 11:30 год. та
зобов'язано сторони подати додаткові
документи: оригінал книги обліку
доходів і витрат за 2012 рік, звіти ФОП до
податкового органу за 2012 рік. Явку
підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове
засідання визнано обов'язковою.

10.02.2014 р. підприємцем ОСОБА_1 в судовому
засіданні подано клопотання про
фіксування судового процесу з
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Дане клопотання було розглянуто та
відхилено судом як таке, що подано з
порушенням ст.811 ГПК України та ст.22 ГПК
України, оскільки було подано під час
розгляду справи по суті.

Позивачем 10.02.2014 р. подано суду
додаткові письмові пояснення згідно
яких, посилаючись на вимоги
Податкового кодексу України (ст.177,
п.139.1.1. ст.139, п.п.14.1.257 п.14.1 ст.14, п.п.135.5.5
п.135.5 ст.135, п.139.1.1 ст.139, ст.135.5), Цивільний
кодекс України (ст.ст.1046, 1049) зазначає,
що надання позики відповідачу не
пов'язане з видами господарської
діяльності позивача, тому сума позики
не є витратами позивача в розумінні
п.139.1.1 ст.139 ПК, і те, що відповідно до
ст.135.5 ПК податкові зобов'язання особи,
що надала позику не змінюються як при
видачі так і при зворотному отриманні,
а тому така позика не підлягає
відображенню в журналі обліку доходів
і витрат та декларації про майновий
стан.

До наданих пояснень позивач надає
додаткові документи: витяг із журналу
обліку доходів і витрат р.н.27803 від
15.07.2008 р., декларацію про майновий стан
за 2012 рік.

Відповідачем 07.02.2014 р. надано суду
додаткові пояснення на підставі яких
зазначає, що:

- 05.12.2012 р. між ним та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 будь - яких
господарських договорів, в т.ч.
договорів позики, договорів про
надання поворотної фінансової
допомоги, інших господарських
договорів в розумінні ст.179 ГК України,
що підлягають грошовій оцінці не
укладалось.

- будь-яких дій, передбачених ст.11 ЦК
України, спрямованих на встановлення,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків щодо громадянина ОСОБА_1, в
т.ч. шляхом видачі останньому боргового
документу (розписка) в розумінні ст.1046
ЦК України не вчинялось.

- за станом на 07.02.2014 р. будь-яких чинних
договорів (угод), суб'єктами укладення
яких є ФОП ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_1 та (або)
громадянин ОСОБА_2 та громадянин ОСОБА_1
не існує.

- таким чином, як зазначає відповідач,
зазначений позивачем юридичний факт
щодо отримання ним 05.12.2012 р. від ФОП
ОСОБА_1 (гр.ОСОБА_1) будь-яких
товарно-матеріальних цінностей та (або)
грошових сум не відповідає фактичним
обставинам справи та спростовуються
доказами.

В обґрунтування зазначених обставин
відповідач додає наступні документи:
копію претензії від 04.12.2012 р., копію
листа від 27.12.2012 р., копію листа від
18.02.2013 р., копію довідки МВ УМВС від
25.02.2013 р.

Крім того, відповідачем на підставі
клопотання надано суду до матеріалів
справи наступні документи:

- копію податкової декларації про
майновий стан і доходи за 2012 рік;

- додаток до декларації за 2012 рік;

- копії квитанцій ОДПІ;

- копію оборотно-сальдової відомості по
рахунку 3771;

- копію картки рахунку 3771;

- копію оборотно-сальдової відомості по
рахунку 601;

- копію картки рахунку 601;

- копію книги обліку доходів і витрат за
грудень 2012 р.

В судовому засіданні 10.02.2014 р. були
заслухані пояснення підприємців
ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Водночас, з метою об'єктивності
розгляду даної справи на підставі
ухвали суду від 10.02.2014 р. розгляд справи
було відкладено на 24.02.2014 р. для надання
ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 письмових
пояснень щодо фактичних обставин
справи, а саме факту надання ОСОБА_2
боргової розписки 05.12.2012 р., позивача -
ОСОБА_1 зобов'язано надати суду докази
виникнення між ФОП ОСОБА_2
заборгованості за зобов'язаннями на
суму 336 000 грн.

21.02.2014 р. ФОП ОСОБА_1 на вимогу ухвали
суду від 10.02.2014 р. надано письмові
пояснення з приводу фактичних обставин
справи щодо надання ОСОБА_2 боргової
розписки 05.12.2012 р. згідно яких зазначає
наступне.

06.09.2011 р. ФОП ОСОБА_2 уклав безстроковий
трудовий договір щодо виконання ОСОБА_1
обов'язків водія.

Договір зареєстрований Луцьким
міським центром зайнятості 07.09.2011 р. за
№ 5. Заробітна плата ОСОБА_1
відповідно до п.3 Трудового договору
встановлена в розмірі 960 грн. в місяць.

20.09.2011 р. між ФОП ОСОБА_1 (Наймодавець) та
ФОП ОСОБА_2 (Наймач) був укладений
договір оренди транспортних засобів
автомобіля «MAN», р.н. АС5051АА і причепа
«TRAILOR CYY2SX». Орендна плата згідно
договору складала 100 грн. в місяць.
Однак, Відповідач орендну плату
жодного разу не сплатив.

З 20.09.2011 р. Відповідачем і позивачем
було погоджено збільшення заробітної
плати в розмірі 20%, яку ОСОБА_2
виплачував готівкою без будь-якого
оформлення та підписів у відомості.

Як зазначає позивач, з 20.09.2011 р.,
працюючи у Відповідача на посаді водія
на власному автомобілі 27.11.2012 р. за
довіреністю Відповідача отримав в
Асоціації міжнародних автомобільних
перевізників України (далі АсМАП) шість
книжок МДП (TIR Carnet) за що заплатив
власними коштами 1863 грн. за послуги по
книжкам МДП та 618 грн. за страхування
книжок МДП, що підтверджує квитанціями.

28.11.2012 - 29.11.2012 р., здійснюючи вантажні
перевезення в пункт призначення
«Епіцентр» м.Рівне на автодорозі
Київ-Чоп (м.Житомир -
м.Новоград-Волинський) сталася поломка
автомобіля, ремонт якого склав 76 000 грн.,
рахунок на оплату якого був наданий
ОСОБА_2, який повідомив, що оплатить
ремонт пізніше.

01.12.2012 р. між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2
було підписано Договір про розірвання
договору оренди.

02.12.2012 р. - 03.12.2012 р., як зазначає позивач,
за довіреністю Відповідача було
отримано в АсМАП тринадцять книжок МДП
(TIR Carnet), за що знову заплачено власними
коштами 4 005, 30 грн. за послуги по книжкам
МДП та 1 326, 00 грн. за страхування книжок
МДП. Дані книжки 04.12.2012 р. були передані
ОСОБА_2

В цей час ОСОБА_2 просив 400 000 грн. для
здійснення підприємницької
діяльності. При цьому Відповідач
запевнив, що до 13.12.2012 р. поверне борг і
оплатить ремонт. Позивач погодився
позичити 336 000 грн. При цьому, ОСОБА_2
повідомив, що сам довезе вантаж, який
знаходився в причепі на стоянці.

Сторони домовилися, що наступного дня -
05.12.2012 р. Відповідач готує розписку про
отримання вантажу і коштів та приїде до
позивача.

05.12.2012 р. Відповідач сам приїхав додому
до Позивача з підготовленою розпискою,
в яку власноручно при ОСОБА_1 поставив
підпис, відтиск печатки та штамп АсМАП.
Після цього Позивач передав
Відповідачу кошти.

Однак, вже наступного дня - 06.12.2012 р.
ОСОБА_2 звернувся до Луцького МВ УМВС
України у Волинській області з заявою
про недоставлення ОСОБА_1 товару у
пункт призначення. Вказана інформація
не відповідає дійсності, оскільки у
період з 30.11.по 05.12.2012 р. сторони
зустрічалися неодноразово.

Як зазначає ОСОБА_1, Відповідач жодним
чином не заперечив факт отримання
коштів, справжність підпису, печатки та
штампу на розписці від 05.12.2012 р., а
навпаки визнав їх справжність.
Додатково до матеріалів справи
долучає: договір найму (оренди)
транспортного засобу від 12.09.2011 року
р.н.2802, список представників учасника
АсМАП ФОП ОСОБА_2 уповноважених
отримувати книжки МДП в АсМАП., копію
квитанції № 1078981 від 27.11.2012 року, копію
квитанції № 1078960 від 27.11.2012 року, копію
свідоцтва про держреєстрацію ФГ
«Кемпінг», копію квитанції № 011570 про
оплату послуг паркування причепа
р.н.07711ВО, договір про розірвання
договору найму (оренди) транспортного
засобу від 01.12.2012 року р.н.3066, копію
квитанції № 1164586 від 03.12.2012 р., копію
квитанції № 1164554 від 27.11.2012 р.

24.02.2014 р. Підприємцем ОСОБА_2 було подано
на адресу суду пояснення щодо
фактичних обставин справи, а саме факту
надання боргової розписки 05.12.2012 р.
згідно яких зазначає про
невідповідність тверджень ОСОБА_1 про
приїзд до нього додому 05.12.2012 р. у
с.Зміїнець Луцького району на
вул..Б.Хмельницького, буд.37 на своєму
автомобілі «Мерседес-Бенц» білого
кольору. В проміжок часу з 04. по10.12.2012 р.,
як заявляє ОСОБА_2, належний йому
транспортний засіб марки
«Мерседес-Бенц» модель «Віто» 109СДІ
реєстраційний номер НОМЕР_2 знаходився
на переобладнанні на пасажирський
варіант (тип), який проводився фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_6 за адресою:
АДРЕСА_3. До матеріалів справи ОСОБА_2
додано наступні документи: копію
протоколу допиту свідка від 21.02.2014 р.,
копію ухвали слідчого судді від 10.02.2014
р., копію ухвали слідчого судді від
05.02.2014 р., копію ухвали слідчого судді
від 31.01.2014 р., копію скарги прокурору
м.Луцька від 03.02.2014 р., копію скарги на
дії МВ УМВС від 03.02.2014 р., копію скарги на
постанову СВ УМВС від 27.01.2014 р., копію
скарги на постанову СВ УМВС від 25.01.2014
р., копію витягу з ЄРДР від 12.02.2014 р.,
копію витягу з ЄРДР від 05.02.2014 р., копію
клопотання від 21.02.2014 р.

ФОП ОСОБА_2 у додаткових письмових
поясненнях на адресу суду від 28.02.2014 р.
зазначає наступне.

- Викладені позивачем письмові
пояснення та додані до них документи не
містять будь-яких відомостей щодо
обставин, на яких ґрунтуються вимоги, а
саме підстав виникнення господарських
зобов'язань, визначених ст.174 ГК
України, які можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених ст.179 ГК України, а також
відомостей щодо підстав для виникнення
зобов'язання згідно ст.1046 ЦК України із
зазначенням обставин (юридично
значимих дій) при яких вони виникли.
Доводи позивача в частині відомостей
щодо процедури відображення об'єкта
оподаткування при здійсненні ним
бухгалтерського обліку та подачі
податкової звітності не є фактом, що
підтверджує наявність спірних
правовідносин, на які він посилається.

- Зазначений позивачем факт щодо
отримання 05.12.2012 р. від ФОП ОСОБА_1
(гр..ОСОБА_1) будь-яких
товарно-матеріальних цінностей та
грошових коштів не відповідає
фактичним обставинам справи та
спростовуються наведеними у справі
доказами.

- Правовідносини, які виникли між
сторонами на підставі укладених між
ними договору оренди та трудового
договору, не є предметом спору, а
грошові зобов'язання за ними не
включено в суму заявленого позову по
даній справі.

- Досліджуючи правову природу
боргового документу (розписки) з огляду
на приписи ст.51 ЦК України, як зазначає
Відповідач, вказаний правочин не може
бути визнано документом у розумінні
ст.9 Закону України «Про бухгалтерський
облік», ст.173 ГК України, який вчинено за
відсутності підстав, визначених ст.174
ГК України, що не породжує
господарських зобов'язань,
передбачених ст.179 ГК України, а його
зміст не відповідає вимогам ст.180 ГК
України.

- Як вбачається з даної розписки має
місце факт відображення в ній виключно
обов'язку передбаченого ст.1049 ЦК
України, а не фіксування безпосередньо
факту передачі та отримання речей,
визначених родовими ознаками, як це
відображено у цьому ж документі щодо
нібито передачі товарно-матеріальних
цінностей (товару). За таких обставин
має місце зобов'язання, яке виникло без
фактичного вчинення особами
(сторонами) будь-яких дій, визначених
ст.1046 ЦК України, що свідчить виключно
про те, що вказаний правочин є
неукладеним.

За таких умов відповідач вважає, що
правові підстави для задоволення
даного позову відсутні.

Позивачем в судовому засіданні 03.03.2014 р.
на підставі клопотання було долучено
до матеріалів справи: копію листа
прокуратури м.Луцька № 114-491-13 від 12.11.2013
р., копію постанови Луцького міського
відділу УМВС України у Волинській
області від 14.08.2013 р. про закриття
кримінальної справи.

Дослідивши в їх сукупності зібрані
матеріали справи, заслухавши
уповноважених представників сторін та
підприємців ОСОБА_1, ОСОБА_2 в судовому
засіданні, судом встановлено наступне.

05.12.2012 р. підприємцем ОСОБА_2 була надана
розписка в тому, що він від ФОП ОСОБА_7
отримав вантаж, який належить ТзОВ
«Прем'єр Декор» згідно видаткових
накладних № 3550, № 3551 від 28 листопада 2012
р. в повному обсязі та неушкодженому
стані. Вантаж був опломбований, номер
пломби А29186660. Товарно-транспортна
накладна серії 02ААТ № 714198 від 28.11.2012 р.
на загальну суму 110223 грн. 53 коп.

Як визначено у другій частині даної
розписки ОСОБА_2 зобов'язується
повернути борг в розмірі 336 000 грн.
ОСОБА_1 до 13 грудня 2012 року включно.

Звертаючись до суду позивач зазначає,
що між сторонами відповідно до п.7 ст.179
ГК України виникли зобов'язання за
господарським договором.

Посилаючись на приписи ст.1046, п.2 ст.1047,
ст.1049 ЦК України вважає, що між
сторонами зобов'язання виникли за
договором позики.

Згідно вимог ст.627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності і справедливості.

Статтею 628 ч.1 ЦК України визначено, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо між сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як визначено ч.3 ст.6 ЦК України сторони
в договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Згідно ст.51 ЦК України до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Чинне законодавство не відрізняє майно
(в тому числі грошові кошти) фізичної
особи від майна фізичної
особи-підприємця. Таким чином, ОСОБА_1,
надавши позику, має право вимагати
захисту своїх порушених прав та
інтересів як фізична особа -
підприємець так і безпосередньо як
фізична особа.

Фізична особа - підприємець згідно
вимог ст.52 ЦК України відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення.

Згідно витягу з ЄДРПОУ фізична особа
ОСОБА_1 та фізична особа ОСОБА_2
зареєстровані суб'єктами
підприємницької діяльності.

В судовому засіданні оглянуто оригінал
розписки від 05.12.2012 р., наданої суду
ОСОБА_1

У письмовому поясненні та в судовому
засіданні ОСОБА_2 заперечує укладення з
ОСОБА_1 будь-яких господарських
договорів, в т.ч. договорів позики,
договорів про надання фінансової
допомоги, інших господарських
договорів в розумінні ст.179 ГК України,
що підлягають грошовій оцінці.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК
України).

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (ч.1 ст.1049ЦК
України).

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Водночас, як випливає із боргової
розписки, остання не містить істотної
умови договору позики, як це визначено
ст.1046 ЦК України, а саме факту передачі
грошових коштів, а її зміст не
відповідає вимогам ст.180 ГК України,
ст.1047 ЦК України.

В ході розгляду справи будь-яких
фактичних даних наявності обставин
щодо факту надання боргового документу
ОСОБА_2 та доказів передачі ОСОБА_1
коштів 05.12.2012 р. в сумі 336 000, 00 грн. не
було встановлено.

Як вбачається з наданої розписки має
місце відображення в ній виключно
обов'язку позичальника, передбаченого
ст.1049 ЦК України.

Натомість згідно судової практики
Верховного Суду України у постанові
від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13 (наведеної
позивачем у письмовому поясненні від
21.02.2014 р.) про застосування ст.1048 ЦК
України зроблено висновок відповідно
до якого, -

«Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.».

Отже, з аналізу наведеного, суд
приходить до висновку, що в даному
випадку має місце зобов'язання, яке
виникло без фактичного вчинення
особами (сторонами) будь-яких дій,
визначених ст.1046 ЦК України і свідчить
про те, що вказаний правочин є
неукладеним, таким, що не створює
будь-яких юридичних прав та обов'язків.

Згідно абз.3 п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено про
те, що «зокрема не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору…)».

Аналогічні роз'яснення викладені і в
постанові пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», зокрема у розділі 2
постанови зазначено, що «не вважаються
вчиненими правочини (укладеними
господарські договори), в яких (за
якими) відсутні передбачені законом
умови, необхідні для їх укладення (не
досягнуто згоди за всіма істотними для
даного правочину умовами)…».

Згідно ст.1053 ЦК України за домовленістю
сторін борг, що виник із договорів
купівлі-продажу, найму майна або з
іншої підстави, може бути замінений
позиковим зобов'язанням. Заміна боргу
позиковим зобов'язанням провадиться з
додержанням вимог про новацію і
здійснюється у формі, встановленій для
договору позики (стаття 1047 цього
Кодексу).

З письмових пояснень позивача від
10.02.2014 р. встановлено, що надання позики
відповідачу не пов'язане з видами
господарської діяльності ФОП ОСОБА_1, а
тому сума позики не є витратами
підприємця, які мають бути відображені
в журналі обліку доходів і витрат та
декларації про майновий стан з
посиланням на вимоги ст.ст.14, 135, 139
Податкового кодексу України.

Позивачем в судовому засіданні на
підставі наданих письмових пояснень та
доказів у розумінні вимог ст.ст.32, 34 ГПК
України не було доведено про наявність
домовленості сторін про заміну боргу,
що виник з інших підстав позиковим
зобов'язанням.

Посилання позивача на укладений між
сторонами 06.09.2011 р. трудовий договір,
договір оренди належного йому
транспортного засобу від 20.09.2011 р.,
обставин перевезення ним вантажу, що
належав ТзОВ «Прем'єр Декор» у період з
27.11. по 03.12.2012 р. та придбання книжок МДП
(TIR Carnet) не взято судом до уваги,
оскільки дані докази не містять
будь-яких відомостей щодо обставин, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, а
саме: підстав виникнення господарських
зобов'язань, визначених ст.174 ГК
України, які можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених ст.179 ГК України, а також
відомостей щодо підстав для виникнення
зобов'язання згідно ст.1046 ЦК України із
зазначенням обставин (юридично
значимих дій) при яких вони виникли.

Згідно ст.11ЦК України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також з дій осіб, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

На підставі вищезазначеного, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості. Отже, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Сплачений позивачем при подачі позову
судовий збір в сумі 7 933, 65 грн. згідно
ст.49 ГПК України слід покласти на нього.

Господарський суд, керуючись ст.ст. 11, 51,
52, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,
ст.ст.174, 179, 180 Господарського кодексу
України, ст.ст.49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

1. В позові підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1
про стягнення з підприємця ОСОБА_2,
АДРЕСА_2 - 396 682 грн. 52 коп. заборгованості
за договором позики відмовити.

Повне рішення складено 07.03.2014 р.

Суддя
В.А.Пахолюк