м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 905/3094/13 11.03.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шляхове будівництво
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
про визнання договору фінансового
лізингу № L576-04/07 від 16.04.2007 недійсним в
частині встановлення у пункті 6.1 права
відповідача на вилучення у позивача
предмета лізингу у безспірному
Суддя Дупляк О.М.
Представники сторін:
від позивача: не з'явився,від
відповідача: Самокиша В.Ю., за
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Шляхове будівництво
"Альтком" звернулось до Господарського
суду Донецької області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль" про визнання договору
фінансового лізингу (оренди) № L576-04/07
від 16.04.2007 недійсним в частині
встановлення у пункті 6.1 права
відповідача на вилучення у позивача
предмета лізингу у безспірному
Позовні вимоги мотивовано тим, що
договір фінансового лізингу (оренди) №
L576-04/07 від 16.04.2007 в частині встановлення
у пункті 6.1 права відповідача на
вилучення у позивача предмета лізингу
у безспірному порядку суперечить
нормам чинного законодавства України,
зокрема, положенням ст. 782 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України).
Також разом з позовною заявою
позивачем подано суду заяву б/н, б/д про
забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Донецької
області від 29.04.2013, залишеною без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 30.06.2013,
задоволено заяву позивача про
забезпечення позову, вжито заходи до
забезпечення позову про зупинення
стягнення за виконавчим написом,
вчиненим приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, зареєстрованим в
реєстрі за № 2686 про повернення
позивачем предмета лізингу -
екскаватора-навантажувача KOMATSU WB93R-15,
реєстраційний номер 4394АА на користь
відповідача (виконавче провадження №
Заявами б/н від 08.05.2013, 13.05.2013, б/д
відповідач 14.05.2013 та 22.05.2013 звертався до
Господарського суду Донецької області
та просив передати справу за
підсудністю до Господарського суду м.
Відповідач 14.05.2013 подав суду клопотання
б/н, б/д про здійснення фіксації
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, яке Господарським судом
Донецької області було задоволено.
Ухвалами Господарського суду
Донецької області розгляд справи
неодноразово відкладався.

Відповідач 17.06.2013, згідно штампа
вхідної кореспонденції, подав суду
відзив на позовну заяву б/н від 17.06.2013, в
якому зазначив, що сторонами спірного
договору у відповідності з ч. 2 ст. 180
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) було досягнуто всіх
істотних умов договору лізингу,
встановлених ст. 6 Закону України "Про
фінансовий лізинг", а також дотримано
вимог ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, у
зв'язку з чим відсутні підстави вважати
недійсним п. 6.1 Договору в частині права
лізингодавця на вилучення предмета
лізингу в лізингоодержувача у
безспірному порядку. Разом з цим
зазначив, що позивачем вірно визначено
про отримання ним телеграм №№ 105102, 105103
від 29.10.2012 з повідомленням відповідача
про відмову від Договору разом з
вимогою повернути предмет лізингу,
однак такі телеграми позивачем суду не
надано, що унеможливлює принцип оцінки
доказів та дослідження обставин
справи, що мають значення для вирішення
даного спору. При цьому зауважив, що
нормами чинного законодавства
передбачено право лізингодавця
вимагати повернення предмета лізингу,
однак цього позивачем зроблено не було,
у зв'язку з чим відповідач звернувся до
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3 з
заявою про вчинення виконавчого напису
на Договорі. Також відповідач у даному
відзиві на позовну заяву ствердив про
те, що постановою державного виконавця
ВДВС Куйбишевського району РУЮ м.
Донецька було відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого напису про повернення
позивачем (лізингоодержувачем)
предмета лізингу відповідачу
(лізингодавцю); навів ряд положень
спірного договору, відповідно до яких
зробив висновок про те, що право
лізингодавця (відповідача) на
вилучення предмета лізингу нерозривно
пов'язане із зобов'язанням позивача
(лізингоодержувача) повернути предмет
лізингу, у зв'язку з чим просив у
задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач 20.06.2013, згідно штампа вхідної
кореспонденції суду, подав клопотання
б/н, б/д, відповідно до якого, зокрема,
просив продовжити строк розгляду
справи на 15 днів.

Ухвалою Господарського суду Донецької
області від 20.06.2013 продовжено строк
розгляду справи на 15 днів до 16.07.2013.

Відповідач 11.07.2013, згідно штампа
вхідної кореспонденції суду, подав
заяву про застосування строку позовної
давності б/н, датованою 08.07.2013, з датою
підписання - 11.07.2013, відповідно до якої
зазначив, що встановлена ст. 257 ЦК
України загальна позовна давність, у
відповідності з ч. 1 ст. 261 ЦК України,
бере свій відлік, виходячи з обставин
даної справи, з моменту підписання
спірного договору, тобто - 16.04.2007,
відтак, керуючись ч. 4 ст. 267 ЦК України,
просив відмовити у задоволенні позову
повністю у зв'язку зі спливом позовної
давності.

Рішенням Господарського суду
Донецької області від 11.07.2013 (суддя
Тоцький С.В.), залишеним без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 30.10.2013, визнано
недійсним п. 6.1 договору фінансового
лізингу (оренди) № L576-04/07 від 16.04.2007 щодо
права відповідача на вилучення у
позивача предмета лізингу у
безспірному порядку; скасовано заходи
забезпечення позову, які було вжито
ухвалою Господарського суду Донецької
області по справі за № 905/3094/13 від 29.04.2013
до закінчення розгляду справи по суті;
стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Шляхове
будівництво "Альтком" витрати по сплаті
судового збору в сумі 1.720,50 грн та
витрати по сплаті судового збору за
подання заяви до забезпечення позову в
сумі 1.720,50 грн.

Постановою Вищого господарського суду
України від 12.12.2013 касаційну скаргу
задоволено частково, рішення
Господарського суду Донецької області
від 11.07.2013 та постанову Донецького
апеляційного господарського суду від
30.10.2013 у справі № 905/3094/13
скасовано, справу № 905/3094/13 повернуто до
Господарського суду Донецької області
для виконання вимог ч. 1 ст. 17 ГПК
України.

Ухвалою Господарського суду Донецької
області від 30.12.2013, залишеною без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 03.06.2013,
направлено за підсудністю справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шляхове будівництво
"Альтком", м. Донецьк до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Райффайзен Лізинг Аваль", м. Київ про
визнання договору фінансового лізингу
№ 576-04/07 від 16.04.2007 недійсним в частині
встановлення у пункті 6.1 права
відповідача на вилучення у позивача
предмета лізингу у безспірному порядку
до Господарського суду міста Києва.

За результатами автоматичного
розподілу справ у Господарському суді
міста Києва, дану справу передано для
розгляду судді Дупляк О.М.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.01.2014 справу № 905/3094/13
прийнято суддею Дупляк О.М. до свого
провадження та призначено до розгляду
на 03.02.2014.

Відповідач 03.02.2014 через відділ
канцелярії Господарського суду міста
Києва, на виконання вимог ухвали суду
від 11.01.2014, подав клопотання про
долучення до матеріалів справи
додаткових документів.

Ухвалами Господарського суду міста
Києва розгляд справи неодноразово
відкладався.

Відповідачем 14.02.2014 через відділ
канцелярії суду подано письмові
пояснення б/н від 14.02.2014, відповідно до
яких, згідно з наданими поясненнями у
наявному в матеріалах справи відзиві
на позовну заяву, зазначив, що
сторонами спірного договору досягнуто
всіх істотних умов договору лізингу,
тому немає підстав вважати недійсним п.
6.1 Договору в частині права
лізингодавця на вилучення предмета
лізингу в лізингоодержувача у
безспірному порядку; зазначив, що
позивачем вірно визначено про
отримання ним телеграм №№ 105102, 105103 від
29.10.2012 з повідомленням відповідача про
відмову від Договору разом з вимогою
повернути предмет лізингу, однак такі
телеграми позивачем суду не надано, що
унеможливлює принцип оцінки доказів та
дослідження обставин справи, що мають
значення для вирішення даного спору;
зауважив, що нормами чинного
законодавства передбачено право
лізингодавця вимагати повернення
предмета лізингу, однак цього
позивачем зроблено не було, у зв'язку з
чим відповідач звернувся до приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою
про вчинення виконавчого напису на
Договорі; ствердив про те, що
постановою державного виконавця ВДВС
Куйбишевського району РУЮ м. Донецька
було відкрито виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
напису про повернення позивачем
(лізингоодержувачем) предмета лізингу
відповідачу (лізингодавцю); навів ряд
положень спірного договору, відповідно
до яких зробив висновок про те, що право
Лізингодавця (відповідача) на
вилучення предмета лізингу нерозривно
пов'язане із зобов'язанням позивача
(лізингоодержувача) повернути предмет
лізингу, у зв'язку з чим просив у
задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач також 17.02.2014 через відділ
канцелярії суду подав заяву б/н від
17.02.2013, в якій наполягав на застосуванні
строків позовної давності у зв'язку з
тим, що позивач звернувся до суду з
даним позовом з пропуском встановленої
ст. 257 ЦК України загальної позовної
давності, оскільки з моменту
підписання спірного договору (16.04.2007) до
моменту звернення з даним позовом
пройшло більше, як три роки, відтак,
керуючись ч. 4 ст. 267 ЦК України, просив
відмовити у задоволенні позову
повністю у зв'язку зі спливом позовної
давності.

У судовому засіданні 11.03.2014 представник
відповідача проти позову заперечив, у
задоволенні позовних вимог просив
відмовити.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, причин неявки
суду не повідомив, про час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.

Належне повідомлення позивача про час
і місце проведення судового засідання,
призначеного на 11.03.2014, підтверджується
наявними в матеріалах справи № 905/3094/13
рекомендованим повідомленням про
вручення, витягом з реєстру поштових
відправлень від 05.03.2014 та витягом з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень.

Таким чином нез'явлення представника
позивача не перешкоджає розгляду
справи по суті, а матеріали справи є
достатніми для вирішення спору в
даному судовому засіданні, суд вважає
за можливе розглянути позов за
відсутності представника позивача, за
наявними у справі матеріалами згідно з
вимогами статті 75 Господарського
процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 11.03.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, об'єктивно оцінивши докази,
які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи,
16.04.2007 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль" (далі - відповідач,
лізингодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Шляхове
будівництво "Альтком" (далі - позивач,
лізингоодержувач) було укладено
договір фінансового лізингу (оренди) №
L576-04/07 (далі - Договір), згідно з п. 1.1
якого лізингодавець на підставі
договору купівлі-продажу (поставки)
(надалі - "договір купівлі-продажу")
зобов'язався придбати у свою власність
і передати на умовах фінансового
лізингу, без надання послуг з
управління та технічної експлуатації,
у володіння та користування протягом
усього строку лізингу за плату
(лізингові платежі) майно,
найменування, технічний опис, модель,
рік випуску, ціна одиниці, кількість і
загальна вартість якого зазначаються в
Специфікації (додаток № 2 до цього
Договору) (надалі - "предмет лізингу"), а
лізингоодержувач зобов'язався
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі на умовах цього
Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору
лізингоодержувач самостійно та на
власний ризик обрав предмет лізингу та
продавця (постачальника) предмета
лізингу Товариство з обмеженою
відповідальністю "Шляхове будівництво
АЛЬТКОМ", , 83060, Донецька обл.,
Куйбишевський район, м. Донецьк, вул.
Шахтарів Донбасу, 163 (надалі -
"Продавець").

Пунктом 6.1 Договору сторони
передбачили, що лізингодавець має
право достроково в односторонньому
порядку розірвати цей Договір та
вилучити у лізингоодержувача предмет
лізингу у безспірному порядку у таких
випадках, коли лізингоодержувач:
використовує предмет лізингу з
порушенням умов цього Договору, в тому
числі, п.п. 8.1.1, 8.1.2, 8.1.7 Загальних умов
(пп. 6.1.1 п. 6.1 Договору); не сплатив
лізинговий платіж (частково або у
повному обсязі) та прострочення сплати
становить більше 30 днів (пп. 6.1.2 п. 6.1
Договору); у відношенні
лізингоодержувача прийнято рішення
про ліквідацію (реорганізацію) або
порушена справа про банкрутство (пп. 6.1.3
п. 6.1 Договору); погіршує стан предмета
лізингу, а також, якщо з його відома
та/або бездіяльності предмет лізингу
погіршується третіми особами (пп. 6.1.4 п.
6.1 Договору); до закінчення терміну дії
Договору укладає договори, що
полягають у розпорядженні предметом
лізингу (продаж, передача, застава,
дарування, обмін, оренда, сублізинг і
т.п), окрім тих, що письмово погоджені з
лізингодавцем (пп. 6.1.5 п. 6.1 Договору).

Відповідно до п. 8.1 цей Договір набуває
чинності з дня його підписання обома
сторонами та сплати
лізингоодерджувачем авансового
платежу згідно з Графіком і діє до
повного виконання сторонами своїх
обов'язків за цим Договором.

Судом установлено та підтверджується
матеріалами справи, що між позивачем та
відповідачем укладено договір
фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та законом
(ч. 2 цієї статті).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" (далі - Закон) за
договором фінансового лізингу (далі -
договір лізингу) лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Предметом заявленого у даній справі
позову є матеріально-правова вимога
про визнання недійсним п. 6.1 договору
фінансового лізингу (оренди) № L576-04/07
від 16.04.2007 в частині права відповідача
на вилучення у позивача предмета
лізингу у безспірному порядку.

Підставою заявленого позивачем позову
визначено недодержання в момент
вчинення правочину вимог, встановлених
ч. 1 ст. 203 ЦК України, що полягає у
невідповідності спірного пункту
договору № L576-04/07 від 16.04.2007 приписам ст.
782 ЦК України, посилаючись на те, що у
разі одностронньої відмови від
договору лізингу, відповідач має лише
право вимагати повернення речі, а не
право вилучення її в одностронньому
порядку, що є підставою для визнання
його недійсним в порядку ст. 215 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 217 ЦК України визначено, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання,
скориставшись при цьому належним
способом захисту, зокрема, наведеними
статтею 16 ЦК України: визнання права,
визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право та
інші.

Відповідно до ст. 782 ЦК України
наймодавець має право відмовитися від
договору найму і вимагати повернення
речі, якщо наймач не вносить плату за
користування річчю протягом трьох
місяців підряд. У разі відмови
наймодавця від договору найму договір
є розірваним з моменту одержання
наймачем повідомлення наймодавця про
відмову від договору.

Положення вказаної норми статті
регулює правовідносини між сторонами
договору найму щодо відмови наймодавця
від договору найму та повернення речі.
Разом з цим погоджений сторонами
спірний пункт 6.1 договору № L576-04/07 від
16.04.2007 встановлює право відповідача на
розірвання договору та вилучення
предмета лізингу.

Дана норма кореспондується з приписами
ч. 2 ст. 7 Закону, відповідно до якої
лізингодавець має право відмовитися
від договору лізингу та вимагати
повернення предмета лізингу від
лізингоодержувача у безспірному
порядку на підставі виконавчого напису
нотаріуса, якщо лізингоодержувач не
сплатив лізинговий платіж частково або
у повному обсязі та прострочення
сплати становить більше 30 днів.

Разом з цим згідно з п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону
лізингодавець має право: вимагати
розірвання договору та повернення
предмета лізингу у передбачених
законом та договором випадках.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону
лізингоодержувач зобов'язаний у разі
закінчення строку лізингу, а також у
разі дострокового розірвання договору
лізингу та в інших випадках
дострокового повернення предмета
лізингу - повернути предмет лізингу у
стані, в якому його було прийнято у
володіння, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, обумовленому
договором.

Отже право лізингодавця на дострокове
розірвання договору фінансового
лізингу та право вимагати повернення
предмета лізингу передбачено
положеннями ст. 10 Закону, яка є
спеціальною в сфері регулювання
правовідносин сторін Договору.
Посилання позивача на ст. 782 ЦК України,
якою останній обгрунтовує позовну
вимогу, вказуючи на невідповідність їй
пункту 6.1 Договору в частині,
визнаються судом безпідставними,
оскільки не регулюють правовідносини,
що склалися між сторонами Договору.

Таким чином судом встановлено, що п. 6.1
договору № L576-04/07 від 16.04.2007 в
оспорюваній частині, в якій сторони
передбачили право лізингодавця на
вилучення предмета лізигу в
безспірному порядку, відповідає
приписам ст. 10 Закону, у зв'язку з чим у
суду відсутні підстави для визнання
його недійсним.

Разом з цим твердження позивача про те,
що право на вилучення предмета лізингу
у безспірному порядку не є тотожним з
правом вимоги щодо повернення речі,
судом визнається необгрунтованим,
оскільки результатом вилучення речі є
повернення її власнику.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із
сторін повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підстави
своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За таких обставин та враховуючи
викладене вище позов не підлягає
задоволенню.

Разом з цим, судом враховано, що
відповідачем у даній справі подано
заяву б/н від 17.02.2013, в якій останній
просив відмовити у задоволенні позову
повністю у зв'язку зі спливом позовної
давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Судом установлено, що з моменту
підписання спірного договору (16.04.2007) до
моменту звернення з даним позовом до
суду (09.05.2013, згідно з штампом вхідної
кореспонденції) пройшло більше, як три
роки. Відтак суд дійшов висновку, що
позивачем заявлено даний позов поза
межами встановленого строку позовної
давності, що є підставою для відмови в
позові.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

При цьому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7
Закону України "Про судовий збір"
позивачу підлягає поверненню надмірно
сплачений судовий збір у розмірі 573,50
грн.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю "Шляхове будівництво
"Альтком" (83060, м. Донецьк, вул. Шахтарів
Донбасу, 163, ) з
Державного бюджету України зайво
сплачений судовий збір у сумі 573
(п'ятсот сімдесят три) грн 50 коп.,
перерахований згідно з платіжним
дорученням № 2465 від 26.04.2013 (оригінал
якого залишається в матеріалах справи).

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.03.2014.

Суддя
О.М. Дупляк