ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2014 р.Справа № 916/1321/13Колегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді:
В.В.Лашина

Суддів:
О.Ю. Аленіна

О.Л. Воронюка

При секретарі
Т.М.Філончук

За участю представників сторін

Від Державної екологічної інспекції в
Одеській області - Аракелян О.Г.,
довіреність № 42/02, від 09.01.14;

Від ТОВ "Білгород-Дністровська
паляниця" - Єршов О.С., довіреність б/н
від 15.01.13;

Від прокуратури - Лянна О.А.,
посвідчення № 005252, від 22.09.12;

Представник Білгород-Дністровської
міської ради Одеської області в судове
засідання не з'явився. Про дату, час та
місце розгляду апеляційної скарги
повідомлений належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
заступника прокурора Одеської області

на рішення господарського суду
Одеської області від 23.01.2014р.

справа №916/1321/13

За позовом: Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора Одеської
області в особі
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області; в особі Державної
екологічної інспекції в Одеській
області

До відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Білгород-Дністровська паляниця"

про стягнення 262650 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області та Державної
екологічної інспекції в Одеській
області (далі - ДЕІ в Одеській області)
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Білгород-Дністровська паляниця» (в
подальшому - ТОВ
«Білгород-Дністровська паляниця») про
стягнення 425 808,18 грн. збитків,
заподіяних відповідачем внаслідок
самовільного спецводокористування.

В подальшому заступником
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора було уточнено позовні вимоги
та зменшено розмір збитків, заподіяних
відповідачем внаслідок самовільного
спец водокористування, що підлягають
стягненню до 262 650 грн.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 23.01.2014 р. (колегія суддів у
складі: Погребна К.Ф., Рога Н.В., Зайцев
Ю.О.) у задоволені позовних вимог було
відмовлено. З Білгород-Дністровської
міської ради та ДЕІ в Одеській області
на користь Державного бюджету України
стягнуто по 2626,50 грн. судового збору з
кожного.

Не погоджуючись з цим рішенням,
заступник прокурора Одеської області в
апеляційній скарзі просить його
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити у повному
обсязі, посилаючись на порушення
місцевим господарським судом норм
матеріального права, на неповне
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, оскільки дії відповідача з
використання вод після закінчення
строку дії дозволу на спеціальне
водокористування, без його
продовження, вважаються самовільним
водокористуванням. Як зазначає
скаржник, судом не було взято до уваги
те, що порушення зафіксовані ДЕІ в
Одеській області, які не були визнані
протиправними у визначеному законом
порядку. Також скаржник вказує на
помилковість застосування судом до
спірних правовідносин положень
Кодексу України про надра, так як
реалізація землекористувачем або
землевласником права видобувати
підземні води без спеціального дозволу
можливо для видобування води для
власних господарсько-побутових потреб,
тоді як у спірному випадку вода
використовувалась ще й для виробничих
потреб, що виключає можливість
використання вод без отримання
відповідного дозволу.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення присутніх
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
правильність застосування
господарським судом норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01
лютого 2013 року ДЕІ в Одеській області
було проведено перевірку дотримання
вимог природоохоронного законодавства
України відповідачем, за результатами
якої встановлено факт порушення п. 9 ст.
44 Водного кодексу України, а саме: факт
забору підземної води для виробничих
та господарсько-побутових потреб в
об'ємі 5000 куб.м в період з 01.01.2012 р. по
31.03.2012 р. без дозволу на здійснення
спеціального водокористування, що
підтверджується актом ДЕІ в Одеській
області від 01.02.2013 р., звітом ТОВ
«Білгород-Дністровська паляниця» про
використання води за І квартал 2012 року
по формі № 2-ТП.

ДЕІ в Одеській області здійснено
розрахунок збитків, що завдані
відповідачем, із застосуванням п. 9.1
Методики розрахунку розмірів
відшкодування збитків, заподіяних
державі внаслідок порушення
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, затвердженої наказом
Мінприроди України від 20.07.2009 р. за № 389.
Визначено суму збитків в розмірі 262 650
грн.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволені позовних вимог, місцевий
господарський суд виходив з того, що у
ТОВ «Білгород-Дністровська паляниця» у
відповідності до приписів ст. 23 Кодексу
України про надра відсутня
необхідність в отриманні дозволу на
спеціальне водокористування, а також з
відсутності самовільного спец
водокористування, тому що що право
спеціального водокористування виникло
у відповідача на підставі дозволу зі
строком дії до 10.12.2011 р., тоді як рішення
про його припинення уповноваженим
органом не приймалося. Також судом
першої інстанції було зазначено, що ТОВ
«Білгород-Дністровська паляниця»
вчинені підготовчі дії з метою
отримання нового дозволу, а у спірний
період: з 01.01.2012 р. по 31.03.2012 р., -
сплачений збір за спеціальне
водокористування. Отже, суд першої
інстанції дійшов до висновку про те, що
позивачем не було доведено вчинення
відповідачем протиправної поведінки у
вигляді здійснення забору води без
отримання дозволу на спеціальне
водокористування та наявність шкоди.

Аналізуючи матеріали справи,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, судова колегія
доходить до висновку про те, що судом
першої інстанції по суті позовних
вимог спір вирішено правильно та
зроблені обґрунтовані висновку про
відсутність повного складу
правопорушення, як передумови
відшкодування шкоди за порушення
природоохоронного законодавства.

Так, згідно зі ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

Виходячи зі ст. 22 Цивільного кодексу
України, особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правом фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки; шкоди; причинного зв'язку
між протиправною поведінкою
заподіювача та шкодою; вини. За
відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

З акту ДЕІ в Одеській області від 01.02.2013
р. та інших матеріалів справи
вбачається, що ТОВ
«Білгород-Дністровська паляниця» в
період з 01.01.2012 р. по 31.03.2012 р. добуто
підземних вод за допомогою
артсвердловин та використано їх задля
виробництва з метою отримання
продукції та для
господарсько-побутових потреб у
розмірі 5000 куб.м при наявності дозволу,
строк чинності якого сплив 10.12.2011 р.,
тобто з порушенням строків його дії та
без його продовження уповноваженим
органом або отримання нового дозволу,
що призвело до спричинення збитків
державі в розмірі 262 650 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання використовують у
господарській діяльності природні
ресурси в порядку спеціального або
загального природокористування
відповідно до цього Кодексу та інших
законів, що узгоджується з приписами ч.
1 ст. 38 Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища».

Водночас, в порядку спеціального
використання природних ресурсів
громадянам, підприємствам, установам і
організаціям надаються у володіння,
користування або оренду природні
ресурси на підставі спеціальних
дозволів, зареєстрованих у
встановленому порядку, за плату для
здійснення виробничої та іншої
діяльності, а у випадках, передбачених
законодавством України, - на пільгових
умовах (ч. 3 ст. 38 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища»).

Згідно з Водним Кодексом України
підземні води належать до державного
водного фонду України.

За визначеннями, наведеними у статті
першої Водного кодексу України,
використання води - процес вилучення
води для використання у виробництві з
метою отримання продукції та для
господарсько-питних потреб населення,
а також без її вилучення для потреб
гідроенергетики, рибництва, водного,
повітряного транспорту та інших
потреб.

За статтею 46 зазначеного Кодексу
водокористування може бути двох видів:
загальне і спеціальне.

У відповідності до ч. 1 ст. 48 Водного
кодексу України спеціальне
водокористування - це забір води з
водних об'єктів із застосуванням
споруд або технічних пристроїв,
використання води та скидання
забруднюючих речовин у водні об'єкти,
включаючи забір води та скидання
забруднюючих речовин із зворотними
водами із застосуванням каналів.

При цьому, водним об'єктом за вказаним
законодавчим актом визнається
природний або створений штучно елемент
довкілля, в зосереджуються води (море,
річка, озеро, водосховище, ставок,
канал, водоносний горизонт).

Пунктом 9 ст. 44 та ч. 1 ст. 49 зазначеного
Кодексу встановлено, що спеціальне
водокористування здійснюється на
підставі дозволу.

За приписами ст. 50 Водного Кодексу
строки спеціального водокористування
встановлюються органами, які видали
дозвіл на спеціальне водокористування.
Продовження строків спеціального
водокористування за клопотанням
заінтересованих водокористувачів
здійснюється державними органами, що
видали дозвіл на спеціальне
водокористування.

Частиною першою статті 111 ВК України
встановлено, що підприємства, установи,
організації і громадяни України, а
також іноземці та особи без
громадянства, іноземні юридичні особи
зобов'язані відшкодувати збитки,
завдані ними внаслідок порушень
водного законодавства, в розмірах і
порядку, встановлених законодавством
України.

Водночас, згідно з Кодексом України про
надра, підземні води є частиною надр.

У відповідності до постанови Кабінету
Міністрів України від 12.12.1994 р. № 827 «Про
затвердження переліків корисних
копалин загальнодержавного та
місцевого значення» підземні води
відносяться до корисних копалин
загальнодержавного значення.

Статтею 3 Кодексу України про надра
встановлено, що гірничі відносини в
Україні регулюються Конституцією
України, Законом України «Про охорону
навколишнього природного середовища»,
цим Кодексом та іншими актами
законодавства України, що видаються
відповідно до них. Земельні, лісові та
водні відносини регулюються
відповідним законодавством України.

Цим Кодексом встановлено, що
землевласники і землекористувачі в
межах наданих їм земельних ділянок
мають право без спеціальних дозволів
та гірничого відводу видобувати для
своїх господарських і побутових потреб
корисні копалини місцевого значення і
торф загальною глибиною розробки до
двох метрів, підземні води для власних
господарсько-побутових потреб,
нецентралізованого та
централізованого (крім виробництва
фасованої питної води)
господарсько-питного водопостачання,
за умови що продуктивність водозаборів
підземних вод не перевищує 300 кубічних
метрів на добу та використовувати
надра для господарських і побутових
потреб (ст. 23 Кодексу України про надра).

Згаданою нормою права обумовлюється
правомірність видобування підземних
вод з ціллю їх використання у власних
господарсько-побутових потребах, при
цьому, не конкретизоване, які саме
розпорядчі документи маються на увазі
чи саме дозвіл на користування надрами
або саме разом і дозвіл на
спецводокористування і спеціальний
дозвіл на користування.

При цьому, Методикою розрахунку
розмірів відшкодування збитків,
заподіяних державі внаслідок
порушення законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, яка затверджена наказом
Мінприроди України від 20.07.2009 р. за № 389,
визначено, що самовільне використання
водних ресурсів наступає саме при
відсутності дозвільних документів
(дозволу на спеціальне
водокористування та/або спеціального
дозволу на користування надрами
(підземні води)).

Розмежування отримання дозволу на спец
водокористування або спеціального
дозволу на користування надрами (у разі
видобування підземних вод) знаходимо й
у статті 16 Закону України «Про питну
воду та питне водопостачання».

Відповідно до статті 65 Кодексу України
про надра порушення законодавства про
надра тягне за собою дисциплінарну,
адміністративну, цивільно-правову і
кримінальну відповідальність згідно з
законодавством України.
Відповідальність за порушення
законодавства про надра несуть особи,
винні, зокрема, у самовільному
користуванні надрами.

Отже, підземні води виступають як
природний ресурс з подвійним правовим
режимом, що викликає дублювання
здійснення контролюючими органами
перевірок та встановленням
відповідальності за різними законами.

Згідно з приписами ст. 69 Закону України
«Про охорону навколишнього природного
середовища» шкода, заподіяна внаслідок
порушення законодавства про охорону
навколишнього природного середовища,
підлягає компенсації в повному обсязі.

Таким чином, виникає ситуація, за якій в
певних випадках суб'єкт господарювання
правомірно видобуває і використовує
підземні води, а в інших випадках, за це
ж саме законодавець встановлює зовсім
інші правила поведінки та визнає
суб'єкта господарювання винним у
порушенні природоохоронного
законодавства та покладає на нього
обов'язок з відшкодування шкоди.

Перша та найважливіша вимога статті 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод полягає в тому, що будь-яке
втручання публічних органів у мирне
володіння майном повинно бути
законним. Так, друге речення першого
пункту передбачає, що позбавлення
власності можливе тільки «на умовах,
передбачених законом», а другий пункт
визнає, що держави мають право
здійснювати контроль за використанням
майна шляхом введення «законів». Більш
того, верховенство права, один із
основоположних принципів
демократичного суспільства,
притаманний усім статтям Конвенції.
Таким чином, питання, чи було дотримано
справедливого балансу між загальними
інтересами суспільства та вимогами
захисту основоположних прав окремої
особи, виникає лише тоді, коли
встановлено, що оскаржуване втручання
відповідало вимозі законності і не
було свавільним (рішення у справі
«Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП],
№ 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого
протоколу до Конвенції посилається на
ту саму концепцію, що міститься в інших
положеннях Конвенції (див. рішення у
справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської
Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), №
26449/95, пункт 54, від 09.01.1999 року). Ця
концепція вимагає, перш за все, щоб такі
заходи мали підстави в національному
законодавстві. Вона також відсилає до
якості такого закону, вимагаючи, щоб
він був доступним для зацікавлених
осіб, чітким та передбачуваним у своєму
застосуванні (див. рішення у справі
«Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП],
№ 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-I).

У справі «Скордіно проти Італії» (Scordino
v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR
2006-V) Європейський Суд визнав, що
тлумачення та застосування
національного законодавства є
прерогативою національних органів.
Водночас зазначивши, що суд
зобов'язаний переконатися в тому, що
спосіб, в який тлумачиться і
застосовується національне
законодавство, призводить до
наслідків, сумісних з принципами
Конвенції з точки зору тлумачення їх у
світлі практики Суду

Згідно зі ст. 17 «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 14 жовтня 2010 року у справі
«Щокін проти України» визнано
порушення статті 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, відповідно до
якої ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права. Європейський суд
дійшов висновку про порушення прав
заявника, гарантованих статтею 1
Першого протоколу до Конвенції, у
зв'язку з тим, що: відповідне
національне законодавство не було
чітким та узгодженим і, таким чином, не
відповідало вимозі «якості» закону та
не забезпечувало адекватність захисту
від свавільного втручання у майнові
права заявника; національними органами
не було дотримано вимоги законодавства
щодо застосування підходу, який був би
найбільш сприятливим для заявника,
коли у його справі національне
законодавство припускало неоднозначне
трактування.

У цьому рішенні Європейським Судом
використаний принцип презумпції
правомірності (або принцип усунення
колізій законодавства), що широко
застосовується у доктрині права та
юридичній практиці та є ознакою
правової держави.

Вказаний принцип конкретизований
законодавцем у ч. 7 ст. 4 Закону України
«Про основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності», за яким у разі, якщо норма
закону чи іншого нормативно-правового
акта, виданого відповідно до закону,
припускає неоднозначне тлумачення
прав і обов'язків суб'єкта
господарювання або органу державного
нагляду (контролю) та його посадових
осіб, рішення приймається на користь
суб'єкта господарювання.

Отже, суд першої інстанції, враховуючи,
що позивачем не доведено видобування
ТОВ «Білгород-Дністровська паляниця»
підземних вод більш 300 куб.м на добу (що
також спростовується матеріалами
справи, зокрема, дозволом на спец
водокористування від 25.05.2012 р. та
розробленим проектом індивідуальних
норм водоспоживання, а також висновком
Причорноморського державного
регіонального геологічного
підприємства щодо
еколого-геологічного аналізу умов
використання підземних вод від 15.02.2012
р.), обґрунтовано відмовив у задоволені
позовних вимог.

Посилання заступника прокурора
Одеської області про помилковість
застосування місцевим господарським
судом до спірних правовідносин
положень статті 23 Кодексу України про
надра, судова колегія вважає
неспроможними.

Підземні води є частиною надр,
корисними копалинами, а відтак
правовідносини з їх видобування
регулюються, у тому числі, нормами
Кодексу України про надра.

Статтею 23 зазначеного Кодексу
визначені умови правомірності
видобування підземних вод: 1) законне
володіння земельною ділянкою; 2)
видобування води для власних
господарсько-побутових потреб та,
по-третє, не перевищення
продуктивності водозабору підземних
вод в об'ємі 300 куб.м на добу.

Ці норми права не відмінені, колізії
між різними рівноцінними
нормативно-правовими актами не
усунені, навпаки, законодавцем у 2010
році внесені зміни до статті 23 Кодексу
України про надра.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач здійснює господарську
діяльність, у тому числі використовує
артсвердловини на земельній ділянці,
що надані йому на умовах оренди згідно
із договором від 11.04.2005 р., видобуває
підземні води у господарських й
господарсько-побутових цілях та не
перевищує визначені законом ліміти.

Твердження скаржника про те, що вода
використовувалась відповідачем окрім
господарсько-побутових потреб ще й на
власні виробничі цілі, що також
виключає можливість застосування
приписів статті 23 Кодексу України про
надра, судова колегія вважає хибними.

Відсутність чіткого визначення та саме
розуміння таких термінів і
неоднозначну практику їх тлумачення
підтверджує і конституційне подання
Валківської районної ради Харківської
області з даного питання. Однак ухвалою
Конституційного Суду України від 23.01.2013
р. № 2-5/2013 було відмовлено у відкритті
конституційного провадження у справі
щодо офіційного тлумачення положень
частини першої статті 23 Кодексу
України про надра в аспекті визначення
змісту поняття «власні
господарсько-побутові потреби» та кола
суб'єктів, на які поширюється дія
зазначеного поняття.

Разом з тим, судом першої інстанції
правомірно звернуто увагу на положення
статті 3 Господарського кодексу
України, що містить визначення
«господарської діяльності» та сфери
господарських відносин, а відтак
обґрунтовано враховано, що до
господарських потреб відносяться
потреби на задоволення усіх
господарських процесів під час
здійснення господарської діяльності.

Не може погодитися колегія суддів й з
посиланням скаржника на практику
Вищого господарського суду України у
справі № 13/333-38/463-2012.

У згаданій справі здійснено касаційній
перегляд судових рішень з питань
правомірності застосування Методика
розрахунку розмірів відшкодування
збитків, заподіяних державі внаслідок
порушення законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, затвердженої наказом
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України від
20.07.2009р. № 389, щодо визначення чи
потрібна наявність двох пов'язаних між
собою факторів як використання вод без
дозволів та їхнє забруднення.

Водночас, в інших випадках Вищий
господарський суд України застосовує
до спірних правовідносин статтю 23
Кодексу України про надра (постанови
Вищого господарського суду України від
08.01.2013 р. у справі 5023/2489/12, від 19.11.2013 р. у
справі № 925/582/13 та від 11.02.2014 р. по справі
№ 925/483/13 тощо.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення
господарського суду Одеської області
відповідає обставинам справи і
принципам добросовісності, розумності
та справедливості, якими обумовлюються
межі здійснення цивільних прав осіб,
запобігаючи тим самим зловживанню
правом з боку останніх, а достатніх
правових підстав для його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Одеської області залишити
без задоволення, а рішення
господарського суду Одеської області
від 23.01.2014 р. у справі № 916/1321/13 - без змін.

Повний текст постанови складено та
підписано 13.03.2014р.

Головуючий суддя
В.В. Лашин

Суддя
О.Ю.Аленін

Суддя
О.Л. Воронюк