КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2014 р. Справа№ 910/21884/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Чорної Л.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників

від позивача: Юрченко
В.О. - дов. б/н від 29.11.2013;

від відповідача: не з'явилися.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Енергетично-Інвестиційна Компанія"

на рішення господарського суду міста
Києва

від 12.12.2013 (суддя Ковтун С.А.)

у справі №910/21884/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Дізарт Плюс"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю
„Енергетично-інвестиційна Компанія"

про стягнення 157698,47 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Дізарт Плюс" про
стягнення із Товариства з обмеженою
відповідальністю
„Енергетично-інвестиційна компанія"
157698,47 грн., з яких: 139420,41 грн. боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, 6129,11 грн. пені, 12148,95 грн. 26
процентів річних.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 12.12.2013 у справі №910/21884/13 позов
задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
12.12.2013 у справі №910/21884/13 скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог про
стягнення 26 процентів річних за
користування чужими грошовими коштами
у сумі 12148,95 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що рішення суду першої
інстанції прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що місцевий
господарський суд без належних
правових підстав задовольнив позовні
вимоги позивача в частині стягнення 26
процентів річних за користування
грошовими коштами.

Відповідач у судове засідання 06.03.2014
року не з'явився, подав 06.03.2014
клопотання про перенесення судового
засідання, яке мотивоване неможливістю
представника відповідача прибути у
судове засідання у зв'язку із хворобою.
Розглянувши дане клопотання колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для його задоволення, виходячи
із наступного.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 28 ГПК України,
справи юридичних осіб в господарському
суді ведуть їх органи, що діють у межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника. Керівники
підприємств та організацій, інші особи,
повноваження яких визначені
законодавством або установчими
документами, подають господарському
суду документи, що посвідчують їх
посадове становище. Представниками
юридичних осіб можуть бути також інші
особи, повноваження яких
підтверджуються довіреністю від імені
підприємства, організації. Довіреність
видається за підписом керівника або
іншої уповноваженої ним особи та
посвідчується печаткою підприємства,
організації.

Відповідно до п 3.9.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 „Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Таким чином, саме лише посилання
сторони на неможливість представника
юридичної особи бути присутнім у
судовому засіданні через хворобу не є
перешкодою для розгляду справи по суті
у конкретному судовому засіданні,
оскільки учасники судового процесу не
обмежуються законом у праві направити
в судове засідання будь-якого іншого
представника, а також забезпечити
присутність в засіданні безпосередньо
керівника юридичної особи чи іншої
посадової особи підприємства.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

31.01.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю „Дізарт Плюс"
(постачальником) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
„Енергетично-інвестиційна компанія"
(покупцем) укладено договір поставки
нафтопродуктів № ДП-188 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язався передати у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
нафтопродукти, (надалі - товар)
відповідно до умов договору та
додаткових угод до нього.

30.07.2013 між сторонами укладено додаткову
угоду № до договору, предметом
якої є поставка дизельного палива, код
згідно з УКТ ЗЕД 2710.19.41.10, у кількості
16310,000 літрів, на загальну суму 141407,70 грн.
Строк оплати - протягом трьох
банківських днів.

03.08.2013 між сторонами укладено
додаткову угоду № до договору,
предметом якої є поставка дизельного
палива, код згідно з УКТ ЗЕД 2710.19.41.10, у
кількості 9550,000 літрів на загальну суму
82798.50 грн. Строк оплати - протягом двох
банківських днів.

Таким чином, позивачем поставлено, а
відповідачем отримано товар на
загальну суму 224206,20 грн., що
підтверджується підписаними сторонами
видатковими накладними № РН-0001279 від
01.08.2013 р. на суму 141407,70 грн. та № РН-0001338
від 03.08.2013 р. на суму 82798,50 грн.

Як встановлено місцевим господарським
судом, покупець поставлений товар
оплатив частково, внаслідок чого у
нього утворилась заборгованість у
розмірі 140000,00 грн. Станом на день
розгляду справи відповідачем не було
погашено 140000,00 грн. заборгованості, а
саме: 57201,50 грн. за додатковою угодою №
від 30.07.2013 та 82798,50 грн. за
додатковою угодою № від 03.08.2013
року. Даний факт належним чином
доведений, документально
підтверджений та відповідачем не
спростований.

В обґрунтування апеляційних вимог
відповідач зазначає, що умовами
пунктів 7.4. та 8.1. договору передбачено
подвійне стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання відповідачем,
що суперечить приписам ст.61
Конституції України. Натомість,
провівши аналіз вказаних пунктів
договору колегія суддів визнала
наведені доводи апелянта
безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків, сплата
неустойки.

Відповідно до п. 7.4 договору в разі
несвоєчасної оплати вартості товару
покупець сплачує пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України за кожний
день прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України передбачено, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 Цивільного
кодексу України у разі прострочення
оплати товару продавець має право
вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Відповідно до п. 8.1 договору, в разі
прострочення оплати постачальник може
вимагати від покупця оплати процентів
за користування чужими грошовими
коштами в розмірі 26 процентів річних
від вартості неоплаченого товару за
кожен день прострочення до повного
погашення заборгованості.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Пунктом 8.1 договору встановлено інший
розмір (26%) процентів річних, в порядку
передбаченому ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України.

Аналіз вищевказаних правових норм дає
підстави для висновку про те, що сплата
трьох (якщо інший розмір не
встановлений договором або законом)
процентів річних від простроченої
суми, так само як й інфляційні
нарахування, не мають характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
утриманими коштами, належними до
сплати кредиторові. Таким чином,
проценти та неустойка є різними
правовими інституціями, обмеження
можливості одночасного застосування
яких законом не встановлено.

Крім того, апелянт вважає, що позивачем
при здійсненні обрахунку ціни позову
неправильно визначено момент
прострочення грошових зобов'язань, що
призвело до неправильного розрахунку
грошових сум, заявлених до стягнення, а
суд в свою чергу неправомірно визнав
такі розрахунки правомірними.

Однак, колегія суддів перевіривши
здійснений позивачем обрахунок пені,
інфляційних втрат та 26% річних дійшла
висновку про його обґрунтованість.
Зокрема, позивачем правильно визначено
період прострочення грошового
зобов'язання за додатковою угоди до
договору від 30.07.2013 починаючи з 03.08.2013,
оскільки відповідно до п. 2 вказаної
додаткової угоди оплата товару мала
бути здійснена протягом 3 банківських
днів тобто до 02.08.2013, а не до 01.08.2013 як про
це зазначає відповідач.

Безпідставними також є доводи
апеляційної скарги про те, що оскільки
покупець отримав від постачальника
товар - матеріальні цінності, а не
кошти, то факт користування чужими
коштами в даному випадку на думку
відповідача не може мати місця.

З цього приводу колегія суддів
зазначає наступне.

Так, договір поставки є двостороннім
правочином, у якому органічно поєднано
два зобов'язання: з одного боку це
правовідносини, у яких постачальник
повинен поставити товар, а покупець
наділений правом вимагати виконання
цього обов'язку; з іншого боку це
правовідносини, у яких покупець
зобов'язаний оплатити поставлений
товар, а постачальник має право
вимагати від покупця оплати
поставленого товару.

Відповідно до п. 1.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України №14
від 17.12.2013 „Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" грошовим, за
змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного
кодексу України, є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Грошовим слід
вважати будь-яке зобов'язання, що
складається в тому числі з
правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Отже, зобов'язання апелянта щодо оплати
поставленого товару є грошовим
зобов'язання, а тому нарахування
позивачем процентів за користування
чужими коштами є правомірним.

З огляду на зазначене, місцевий
господарський суд дійшов правильного
висновку, що позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 139420,41 грн. боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції, 6129,11
грн. пені, 12148,95 грн. процентів річних є
доведеними, обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія судді
приходить до висновку, що апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю
„Енергетично-Інвестиційна Компанія"
не підлягає задоволенню, а рішення
господарського суду міста Києва від
12.12.2013 у справі №910/21884/13 має бути
залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Енергетично-Інвестиційна Компанія"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від
12.12.2013 у справі №910/21884/13 залишити без
змін.

Матеріали справи №910/21884/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду у
встановленому законом порядку.

Головуючий суддя
М.М. Новіков

Судді
Л.В. Чорна

І.А. Іоннікова