ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 р.
Справа № 914/73/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.,

при секретарі Ільницькій М.М.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Управління комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача: Приватного
підприємства «Міська оренда», м. Львів,

про: розірвання Договору на оренду
приміщень від 20.09.1994 року №6421 та
зобов'язання до звільнення орендованих
приміщень шляхом їх повернення
позивачу (виселення з приміщень).

За участю представників:

Від позивача: Крикус В.В. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: Пашук А.В. -
представник (довіреність в матеріалах
справи).

Сторонам роз'яснено права та обов'язки,
передбачені статтею 22 ГПК України,
зокрема, підстави відводу судді
відповідно до ст. 20 ГПК України. Заяв та
клопотань про відвід судді не подано.
За клопотанням представника позивача
від 04.02.2014 року вх. №4643/14 здійснюється
повна технічна фіксація судового
процесу.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Управління комунальної
власності Департаменту економічної
політики Львівської міської ради до
Приватного підприємства «Міська
оренда» про розірвання Договору на
оренду приміщень від 20.09.1994 року №6421 та
зобов'язання до звільнення орендованих
приміщень шляхом їх повернення
позивачу (виселення з приміщень).

Ухвалою господарського суду від 14.01.2014
року порушено провадження у справі та
розгляд справи призначено на 04.02.2014
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку:
позивач 20.01.2014 року рекомендованою
поштою №79 6, відповідач 20.01.2014
року рекомендованою поштою №79 7
(оригінали повідомлень про вручення
поштових відправлень в матеріалах
справи).

В судовому засіданні неодноразово
оголошувалась перерва.

Представник позивача в судове
засідання 14.03.2014 року з'явився, позовні
вимоги підтримав повністю з підстав,
викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, проти позову
заперечив повністю з підстав,
викладених у відзиві на позовну заяву
та додаткових поясненнях.

В ході розгляду справи встановлено:

Позивач: Управління комунальної
власності Департаменту економічної
політики Львівської міської ради є
юридичною особою, йому присвоєно , знаходиться за адресою:
79008, Львівська область, м. Львів, пл.
Галицька, буд. 15, що підтверджується
Випискою з ЄДРЮО та ФОП серії АВ №370737
(докази в матеріалах справи).

Відповідач: Приватне підприємство
«Міська оренда» є юридичною особою,
йому присвоєно ,
знаходиться за адресою: 79015, Львівська
область, м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 72,
що підтверджується Витягом з ЄДРЮО та
ФОП серії АВ №370483 та Витягом з ЄДРЮО та
ФОП серії АГ №918532 (докази в матеріалах
справи).

20.09.1994 року між Управлінням
комунального майна, правонаступником
якого є Управління комунальної
власності Департаменту економічної
політики Львівської міської ради
(надалі - позивач, орендодавець) та
Відкритим акціонерним товариством
«Львівський хлібокомбінат»,
правонаступником якого як орендаря за
договором згідно Рішення
господарського суду Львівської
області від 27.07.2012 року у справі
№5015/2042/12 є Приватне підприємство
«Міська оренда» (надалі - відповідач,
орендар) укладено Договір на оренду
нежитлових приміщень №6421 (надалі -
договір), відповідно до умов якого
Управління комунального майна на
підставі Рішення МВК від 20.06.1997 року №381
передало, а Відкрите акціонерне
товариство «Львівський хлібокомбінат»
прийняло у строкове платне
користування нежитлові приміщення
хлібного магазину «Булочка» за
адресою: вул. Коперника, буд. 21, під
літерами 15-1, 15-2 загальною площею 53,6 м2
(надалі - об'єкт оренди). Строк дії
договору визначено з 20.06.1997 року до
20.06.2022 року.

За своєю правовою природою, основними
та другорядними (не основними)
ознаками, які визначені нормами
чинного цивільно-господарського
законодавства, зазначений договір є
договором найму (оренди).

Вказаний договір укладено в письмовій
формі, підписано повноважними
представниками сторін за договором, їх
підписи засвідчено печатками сторін,
що відповідає вимогам статті 207
Цивільного кодексу України (далі за
текстом - ЦК України), в силу статті 204 ЦК
України, є правомірним правочином.

Статтею 283 Господарського кодексу
України (далі за текстом - ГК України)
визначено, що за договором оренди одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендареві) за плату на певний
строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Згідно приписів частини 3 статті 283 ГК
України, об'єктом оренди, зокрема,
можуть бути нерухоме майно (будівлі,
споруди, приміщення).

Відповідно до пункту 4 договору за
орендоване приміщення орендар повинен
щомісяця до десятого числа сплатити
орендну плату за попередній місяць
шляхом її перерахунку на розрахунковий
рахунок ЖЕК - 103.

Пунктом 12 договору сторони погодили, що
відносини щодо оренди нежитлових
приміщень, що знаходяться в
комунальній власності міста,
регулюються Законами України «Про
оренду державного та комунального
майна», «Про місцеве самоврядування в
Україні», іншими нормативно-правовими
актами України і «Положенням про
оренду майна територіальної громади
міста Львова».

Пунктом 1.2. Рішення Виконавчого
комітету Львівської міської ради від
20.06.1997 року №381 «Про передачу у
довгострокову оренду приміщень для
фірмової торгівлі хлібобулочними
виробами» на виконання розпорядження
представника Президента України від
20.01.1993 року №38 про розширення мережі
фірмової торгівлі, з метою подальшого
технічного переоснащення фірмових
магазинів, покращення умов
обслуговування покупців вирішено
передати Відкритому акціонерному
товариству «Львівський хлібокомбінат»
у довгострокову оренду терміном на 25
років нежитлові приміщення магазинів
для організації фірмової торгівлі
хлібобулочними виробами при умові
проведення ремонту приміщень до 31.12.1997
року 20 магазинів, які зазначено у
додатку №2 до рішення (належним чином
завірена копія рішення з додатками в
матеріалах справи). Відповідно до
пункту 16 додатку №2 до вищевказаного
рішення, у довгострокову оренду
вирішено передати магазин №21 по вул.
Коперника, буд. 21.

Складеним Управлінням комунального
майна Департаменту економічної
політики Львівської міської ради Актом
проведення перевірки приміщень від
08.10.2013 року №1208-НП/13 встановлено, що
об'єкт оренди знаходиться в
задовільному стані, використовується
приватним підприємством «Міська
оренда» як магазин з продажу
продовольчих товарів та товарів
підакцизної групи (алкогольні та
тютюнові вироби) (належним чином
завірена копія Акту проведення
перевірки в матеріалах справи).

З підстав наведеного позивач просить
суд розірвати укладений між сторонами
договір на оренду нежитлових приміщень
від 20.09.1994 року №6421 та зобов'язати
відповідача звільнити орендовані
приміщення шляхом їх повернення
позивачу (виселити відповідача) у
зв'язку із нецільовим використанням
останнім орендованого за договором
майна.

Відповідач у своєму відзиві на позовну
заяву, поданому до суду супровідним
листом від 03.02.2014 року вх. №4405/14, проти
позову заперечує у повному обсязі,
вважає його безпідставним та
необґрунтованим, виходячи з того, що
позивачем не зазначено жодного пункту
укладеного між сторонами договору, у
якому йшлося б про цільове призначення
орендованих за договором приміщень.
Таким чином, відповідач вказує на те, що
цільове призначення орендованого
майна в договорі не визначено, а слова
«хлібний магазин «Булочка»
використовуються сторонами лише як
назва об'єкта оренди, та не є
характеристикою його функціонального
та цільового призначення.

Також відповідач звертає увагу суду на
те, що у договорі не встановлено жодних
обмежень щодо торгівлі певними групами
товарів чи прямої заборони на торгівлю
окремими групами товарів.

Окрім того, відповідач вказує на те, що,
згідно пунктів 4.1., 4.2.2., 4.3. Положення про
оренду майна територіальної громади
міста Львова, затвердженого ухвалою
Львівської міської ради від 07.06.2007 року
№897 (у чинній станом на момент подання
позову до суду редакції) факт
нецільового використання відповідачем
орендованого за договором майна має
бути встановлений актом, складеним
балансоутримувачем майна, що є об'єктом
оренди, в установленому порядку, з
необхідними реквізитами та
підписаного повноважними особами.
Відтак, складений позивачем акт
проведення перевірки відповідач не
вважає належним доказом нецільового
використання відповідачем
орендованого за договором майна.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до пункту 4.1.7. Положення про
оренду майна територіальної громади
міста Львова, затвердженого ухвалою
Львівської міської ради від 07.06.2007 року
№897 (у чинній станом на момент подання
позову до суду редакції) організаційне
забезпечення відносин оренди майна
територіальної громади міста Львова
здійснює управління комунальної
власності департаменту економічної
політики. З цією метою управління
комунальної власності департаменту
економічної політики координує
діяльність районних адміністрацій,
балансоутримувачів об'єктів оренди та
інших органів у сфері відносин оренди
комунального майна.

Пунктом 4.2.2. вказаного Положення
визначено, що підприємства,
організації, установи, які є
балансоутримувачами майна комунальної
власності, здійснюють оперативний
контроль за використанням майна
користувачами. За результатами
перевірки балансоутримувачі складають
акти про проведення перевірки та
скеровують їх в управління комунальної
власності та своєчасно і у повному
обсязі подають матеріали в управління
комунальної власності.

Таким чином, згідно Положення про
оренду майна територіальної громади
міста Львова, затвердженого ухвалою
Львівської міської ради від 07.06.2007 року
№897, складання актів про проведення
перевірок дотримання орендарями умов
укладених договорів оренди нерухомого
майна належить до компетенції
балансоутримувачів орендованого
майна.

Позивач у своїй позовній заяві
зазначає про те, що користування
орендованим майном без відповідного
погодження з орендодавцем завдає
збитки бюджету міста Львова, оскільки
до об'єктів, у яких не здійснюється
торгівля товарами підакцизної групи,
застосовується ставка орендної плати,
яка складає 6 відсотків від вартості
майна, а до тих, де здійснюється продаж
товарів підакцизної групи - 14 відсотків
від вартості майна. Відтак, на думку
позивача, вказані дії відповідача
свідчать про істотність завданих
відповідачем позивачу збитків та
істотність порушення відповідачем
умов укладеного між сторонами
договору.

Відповідно до частини другої статті 651
ЦК України договір може бути змінено
або розірвано за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

В Постанові Верховного Суду України
від 18.09.2013 року №6-75цс13 зазначається про
те, що закон як на підставу розірвання
договору на вимогу однієї сторони
передбачає не лише сам по собі факт
порушення умов договору другою
стороною, а й обов'язкову наявність
шкоди, завданої цим порушенням другою
стороною. Оціночне поняття «значної
міри» позбавлення сторони того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору значно звужує сферу огляду
суду. Істотність порушення
визначається виключно за об'єктивними
обставинами, що склались у сторони, яка
вимагає розірвання договору. В такому
випадку вина, як суб'єктивний чинник
сторони, що припустила порушення
договору, не має будь якого значення як
для оцінки порушення як істотного, так
і для виникнення права вимагати
розірвання договору на підставі
частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення
договору закон визнає розмір завданої
порушенням шкоди, який не дозволяє
потерпілій стороні отримати очікуване
при укладенні договору. При цьому
йдеться не лише про грошовий вираз
завданої шкоди, прямі збитки, а й про
випадки, коли потерпіла сторона не
зможе використати результати договору.
Вирішальне значення для застосування
зазначеного положення закону має
співвідношення шкоди з тим, що могла
очікувати від виконання договору його
сторона.

У кожному конкретному випадку питання
про істотність порушення повинно
вирішуватись з урахуванням усіх
обставин справи, що мають значення. так,
суди повинні встановити не лише
наявність істотного порушення
договору, але і наявність шкоди,
завданої цим порушенням другою
стороною. яка може бути виражена як у
вигляді реальних збитків та/або
упущеної вигоди, її розмір, який не
дозволяє потерпілій стороні отримати
очікуване при укладенні договору, а
також установити, чи є дійсно істотною
різниця між тим, на що має право
розраховувати сторона, укладаючи
договір, і тим, що в дійсності вона
змогла отримати.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Таким чином, суд не бере до уваги
посилання позивача про істотність
порушення умов договору, як підставу
для його розірвання, оскільки
позивачем не доведено належними і
допустимими доказами в розумінні
статей 33 та 34 ГПК України факту
заподіяння відповідачем таких збитків
позивачу, їх розміру, а відтак,
істотності порушення умов укладеного
між сторонами договору.

Відповідно до частини третьої статті 26
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна» договір оренди
може бути розірвано за погодженням
сторін. На вимогу однієї із сторін
договір оренди може бути достроково
розірвано за рішенням суду у разі
невиконання сторонами своїх
зобов'язань та з інших підстав,
передбачених законодавчими актами
України.

Частиною 1 статті 773 ЦК України
передбачено, що наймач зобов'язаний
користуватися річчю відповідно до її
призначення та умов договору.

Згідно з пунктом другим статті 285 ГК
України, орендар може бути зобов'язаний
використовувати об'єкт оренди за
цільовим призначенням відповідно до
профілю виробничої діяльності
підприємства, майно якого передано в
оренду.

Відповідно до пунктів 1 та 2 статті 18
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», за договором
оренди орендаря може бути зобов'язано
використовувати об'єкт оренди за
цільовим призначенням відповідно до
профілю виробничої діяльності
підприємства, майно якого передано в
оренду, та виробляти продукцію в
обсягах, необхідних для задоволення
потреб регіону.

Орендар зобов'язаний використовувати
та зберігати орендоване майно
відповідно до умов договору,
запобігати його пошкодженню, псуванню.

З системного аналізу наведених вище
норм чинного законодавства вбачається,
що обов'язок орендаря використовувати
об'єкт оренди за цільовим призначенням
може бути обумовлений при укладенні
договорів оренди майнових комплексів,
діяльність яких пов'язана із
виробництвом продукції.

Як вбачається з Акту перевірки
орендованого приміщення від 08.10.2013 року
№1208-НП/13, представниками позивача було
встановлено, що орендовані
відповідачем приміщення
використовуються для торгівлі
продуктовими товарами, алкогольними та
тютюновими виробами.

Пунктом 1 спірного договору сторони
погодили, що орендар прийняв в
користування приміщення хлібного
магазину «Булочка» за адресою: вул.
Коперника, буд. 21, під літерами 15-1, 15-2
загальною площею 53,6 м2.

Як встановлено зі змісту договору
оренди, у ньому відсутні положення, які
б зобов'язували орендаря
використовувати магазин лише для
торгівлі хлібобулочними виробами.

Відповідно до частини першої статті 783
ЦК України наймодавець має право
вимагати розірвання договору найму,
якщо наймач користується річчю
всупереч договору або призначенню
речі.

Відповідно до положень статті 206 ГК
України господарське зобов'язання може
бути розірвано сторонами відповідно до
правил, встановлених статтею 188 цього
Кодексу.

Аналогічне положення міститься в
частині третій статті 291 ГК України, яка
регламентує, що на вимогу однієї із
сторін договір оренди може бути
достроково розірваний з підстав,
передбачених Цивільним кодексом
України для розірвання договору найму,
в порядку, встановленому статтею 188
цього Кодексу.

Відповідно до статті 651 ЦК України
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозиції
про це другій стороні за договором.
Сторона договору, яка одержала
пропозицію про зміну чи розірвання
договору, у двадцятиденний строк після
одержання пропозиції повідомляє другу
сторону про результати її розгляду. У
разі якщо сторони не досягли згоди щодо
зміни (розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду
(стаття 188 ГК України).

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2002 року N 15-рп/2002 (справа про
досудове врегулювання спорів)
визначено, що положення частини другої
статті 124 Конституції України стосовно
поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист. Обрання певного засобу
правового захисту, у тому числі і
досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.

Отже, надсилання відповідачу
пропозицій про розірвання договору
оренди є виключно правом, а не
обов'язком позивача, тому недотримання
позивачем вимог частини другої статті
188 ГК України щодо обов'язку надсилання
іншій стороні пропозицій про зміну
умов договору оренди земельної ділянки
не позбавляє його права звернутися до
суду з позовом до відповідача про
розірвання договору за наявності
спору. Аналогічну правову позицію
викладено у постанові Вищого
господарського суду України від 12
червня 2012 року у справі №17/5005/8502/2011 та
постанові Верховного суду від 20.11.2012
року у справі №28/5005/640/2012.

Таким чином, суд критично оцінює
заперечення відповідача щодо
недотримання позивачем порядку
досудового врегулювання спору.

В судовому засіданні 18.02.2014 року
представником позивача в
обґрунтування своїх позовних вимог на
підтвердження обставин порушення умов
договору оренди в частині цільового
призначення об'єкта оренди подано
рішення Львівської міської ради від
20.06.1997 року №381, в якому Львівська
міська рада народних депутатів
вирішила передати у довгострокову
оренду терміном на 25 років нежитлові
приміщення магазинів для організації
фірмової торгівлі хлібобулочними
виробами. Позивач стверджує, що в цьому
Рішенні передбачено обов'язок
Відповідача користуватися об'єктом
оренди лише для торгівлі
хлібобулочними виробами.

Проте, зі змісту вказаного рішення
вбачається, що ним Львівська міська
рада, як орендодавець по договору,
відповідно до своїх повноважень,
розпорядилася майном територіальної
громади м. Львова і вирішила передати
його в оренду строком на 25 років.
Зазначене Рішення спрямоване на
врегулювання лише організаційних
питань, пов'язаних з передачею в оренду
нерухомого майна територіальної
громади міста Львова та укладення
відповідних договорів, при цьому,
рішенням прямо не передбачено жодних
договірних зобов'язань сторін таких
договорів. Єдине зобов'язання, про яке
йдеться в рішенні, передбачене пунктом
3, згідно якого Управління комунального
майна (як орган Львівської міської
ради) зобов'язано внести зміни та
доповнення до договорів оренди згідно
з цим рішенням і призначено для цього
відповідальну особу.

Таким чином, рішенням Львівської
міської ради від 20.06.1997 року №381 не
встановлено права і обов'язки
відповідача, як орендаря за договором,
його права і обов'язки визначено лише
умовами договору оренди, які в
подальшому були приведені у
відповідність до такого рішення
Управлінням комунального майна, що
вбачається зі змісту Договору на
оренду нежитлових приміщень від 20.09.1994
року №6421.

Слід звернути увагу, що жодна з умов
Договору не передбачає обов'язку
відповідача здійснювати торгівлю в
об'єкті оренди лише хлібобулочними
виробами, аналогічно, як і немає в
договорі заборони реалізовувати
будь-які інші групи товарів.

Враховуючи вищевикладене, рішення
міської ради від 20.06.1997 року №381 не може
братися судом до уваги, оскільки воно
не врегульовує зобов'язання між
сторонами договору і не встановлює
жодних обов'язків для відповідача як
орендаря приміщення за договором, а
тому порушення умов договору оренди не
може обґрунтовуватися положеннями
названого рішення.

Щодо позовних вимог про виселення
відповідача із займаних приміщень то
позивач, обґрунтовуючи їх, посилається
на положення статті 27 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна», яка регламентує, що у разі
розірвання договору оренди, закінчення
строку його дії та відмови від його
продовження або банкрутства орендаря
він зобов'язаний повернути
орендодавцеві об'єкт оренди на умовах,
зазначених у договорі оренди.

Зважаючи на те, що договір оренди від
20.09.1994 року №6421 не розірвано, підстав
для виселення відповідача з
орендованих приміщень немає.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Заслухавши пояснення представників
сторін, оглянувши та дослідивши
матеріали справи і подані докази, суд
оцінив їх в сукупності, прийшов до
висновку, що позов не є документально
та нормативно обґрунтований,
відповідачем спростований, а тому в
його задоволенні слід відмовити
повністю,

Судові витрати покласти на сторони
пропорційно до задоволених позовних
вимог відповідно до статті 49 ГПК
України та залишити сплачений за
подання позовної заяви до суду
платіжними дорученнями від 19.07.2013 року
№2079 на суму 1 147 грн. 00 коп. та від 02.08.2013
року №2102 на суму 1 147 грн. 00 коп. судовий
збір в розмірі 2 294 грн. 00 коп. за
позивачем.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 20, 21, 22, 32 - 34, 43, 44, 49, 77,
82 - 85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Судові витрати залишити за
позивачем.

14.03.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Описову та
мотивувальну частину рішення
оформлено відповідно до статті 84 ГПК
України 17.03.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.