ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року Справа № 904/6113/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді
Прокопанич Г.К.

суддів
Алєєвої І.В.

Євсікова О.О.

за участю представників:

Позивача: Бітенка Є.О., дов. № б/н від
17.03.2014 року;

Відповідача: Алексєєнка Т.Д., дов. № б/н
від 15.01.2014 року; Янчик М.І., дов. № б/н від
15.01.2014 року;

розглянувши касаційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "МіК" на постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 26.11.2013 року

у справі № 904/6113/13 господарського суду
Дніпропетровської області

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "ДНІПРООЛІЯ"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "МіК"

про стягнення 2 252 320,00 грн.

В С Т А Н О В И
В:

У серпні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю "ДНІПРООЛІЯ"
звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю "МіК", просило (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог від 13.08.2013 року) (а.с. 55-56)
стягнути з відповідача 2 800 000,00 грн.
неустойки (а.с. 2-5).

Позовні вимоги мотивовано неналежним
виконанням товариством з обмеженою
відповідальністю "МіК" договорів
суборенди 04/01/10-01 та № 04/01/10 від 04.01.2010
року щодо повернення орендованого
майна.

Ухвалами господарського суду
Дніпропетровської області від 08.08.2013
року та від 15.08.2013 року було задоволено
заяви товариства з обмеженою
відповідальністю "ДНІПРООЛІЯ" про
вжиття заходів до забезпечення позову
(а.с. 52, 65).

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 11.09.2013
року (суддя Петренко Н.Е.), залишеним без
змін постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
26.11.2013 року (головуючий Чередко А.Є.,
судді Коваль Л.А., Пархоменко Н.В.) (а.с.
193-196) позов задоволено. Вирішено
питання розподілу судових витрат (а.с.
85-92).

Оскаржені судові акти мотивовано
обгрунтованістю позовних вимог.

Не погодившись з постановленими
судовими рішеннями, товариство з
обмеженою відповідальністю "МіК"
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою,
просило оскаржені судові акти
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити (а.с.
217-222).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 04.02.2014 року касаційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "МіК" прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 24.02.2014року (а.с. 216).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 24.02.2014 року продовжено
строк розгляду касаційної скарги
товариства з обмеженою
відповідальністю "МіК", розгляд справи
відкладено на 17.03.2014 року (а.с. 254-255).

У запереченнях на касаційну скаргу
товариство з обмеженою
відповідальністю "ДНІПРООЛІЯ" вважає
оскаржені судові акти такими, що
прийняті з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права
(а.с 230-234).

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, вислухавши представників
сторін, обговоривши доводи касаційної
скарги, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 04.01.2010 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю "ДНІПРООЛІЯ" та
товариством з обмеженою
відповідальністю "МіК" було укладено
договір суборенди № 04/01/10-01, відповідно
до умов якого суборендодавець
зобов'язався надати, а суборендар
прийняти у строкове платне
користування майно та своєчасно
сплачувати орендну плату, яке
розташоване за адресою: м. Кривий Ріг,
вул. Коломойцівська, 3, а саме: нежитлове
приміщення 1-го поверху
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 843,60 кв.м; нежитлове
приміщення 2-го поверху
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 855,30 кв.м; нежитлове
приміщення 3-го поверху
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 860,40 кв.м; частину
нежитлового приміщення 4-го поверху
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 360,00 кв.м; нежитлове
підвальне приміщення
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 864,00 кв.м; нежитлове
приміщення (приміщення їдальні, літера
"В") площею 990,00 кв. м., всього загальною
площею 4 773,30 кв.м. (а.с. 11-12).

Пунктом 2.3 договору суборенди № 04/01/10-01
передбачено, що суборендар протягом 5
днів після закінчення строку суборенди
повертає, а суборендодавець приймає
орендоване майно, що оформлюється
відповідним актом, який підписується
сторонами.

Згідно п. 7.1 договору суборенди № 04/01/10-01
(в редакції додаткової угоди № 01/03/11-01
від 01.03.2011 року) строк його дії до 31.12.2012
року включно.

Відповідно до п. 7.4 договору суборенди
№ 04/01/10-01 він припиняється внаслідок
закінчення строку, на який його було
укладено; дострокового розірвання
договору в односторонньому порядку на
вимогу суборендодавця у разі
невиконання суборендарем п. 3.1, п. 3.2
договору протягом тридцяти
календарних днів з моменту
повідомлення про розірвання договору
суборендаря; банкрутства суборендаря
та в інших випадках, прямо передбачених
чинним законодавством України.

04.01.2010 року позивач передав, а
відповідач прийняв за актом
приймання-передачі об'єкт оренди (а.с.
13).

01.03.2011 року між сторонами було укладено
додаткову угоду № 01/03/11-01, відповідно до
умов якої п. 1.2 договору суборенди №
04/01/10-01 від 04.01.2010 року викладено в
наступній редакції: "Суборендодавець
зобов'язався надати, а суборендар
зобов'язався прийняти в строкове
платне користування майно, що
розташоване за адресою: м. Кривий Ріг,
вул. Коломойцівська, 3, а саме: нежитлове
приміщення 1-го поверху
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 843,60 кв.м; нежитлове
приміщення 2-го поверху
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 855,30 кв.м; нежитлове
приміщення 3-го поверху
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 860,40 кв.м; частину
нежитлового приміщення 4-го поверху
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 360,00 кв.м; нежитлове
підвальне приміщення
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") площею 864,00 кв.м; нежитлове
приміщення (приміщення їдальні, літера
"В") площею 927,50 кв. м; нежитлове
приміщення (складські приміщення,
літера "А") загальною площею 1 679,9 кв.м, а
саме: частину нежитлового приміщення №
1 площею 578,4 кв.м, нежитлове приміщення
№ 2 площею 711,90 кв.м, нежитлове
приміщення № 3 площею 67,2 кв.м.,
нежитлове приміщення № 4 площею 194,6
кв.м, нежитлове приміщення № 5 площею 6,0
кв.м, нежитлове приміщення № 6 площею 4,3
кв.м, нежитлове приміщення № 7 площею 4,3
кв.м, нежитлове приміщення № 8 площею 4,3
кв.м, нежитлове приміщення № 9 площею 9,9
кв.м, нежитлове приміщення № 10 площею
44,6 кв.м, нежитлове приміщення № 11
площею 13,8 кв.м, нежитлове приміщення №
12 площею 10,7 кв.м, нежитлове приміщення
№ 21 площею 29,90 кв.м., всього загальною
площею 6 390,70 кв.м. (а.с. 14).

Також, 04.01.2010 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
"ДНІПРООЛІЯ" та товариством з обмеженою
відповідальністю "МіК" було укладено
договір суборенди № 04/01/10, умови якого
тотожні договору суборенди № 04/01/10-01
від 04.01.2010 року (а.с. 59-60).

Проте, за договором суборенди № 04/01/10 (в
редакції додаткової угоди від 01.03.2011
року) суборендодавець зобов'язався
надати, а суборендар прийняти у
строкове платне користування
територію, прилеглу до
адміністративно-побутового корпусу
(літера "Б-4") та їдальні (літера "В")
загальною площею 1 956 кв.м, що
розташована за адресою: м. Кривий Ріг,
вул. Коломойцівська, 3.

Передача орендованого майна за
договором суборенди № 04/01/10 відбулась
на підставі акту приймання-передачі
від 04.01.2010 року.

Відповідно до п. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно п. 3 ст. 774 Цивільного кодексу
України до договору піднайму
застосовуються положення про договір
найму.

Пунктом 1 ст. 763 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 291
Господарського кодексу України
договір оренди припиняється у разі
закінчення строку, на який його було
укладено.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що станом на 01.01.2013 року
договори суборенди № 04/01/10-01 та № 04/01/10
від 04.01.2010 року припинились внаслідок
закінчення строку, на які їх було
укладено.

Судами також встановлено, що станом на
01.08.2013 року відповідач орендоване майно
за договорами суборенди № 04/01/10-01 та №
04/01/10 від 04.01.2010 року позивачу не
повернув та продовжував ним
користуватись.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного
кодексу України у разі припинення
договору найму наймач зобов'язаний
негайно повернути наймодавцеві річ у
стані, в якому вона була одержана, з
урахуванням нормального зносу, або у
стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 2 ст. 785 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо наймач не
виконує обов'язку щодо повернення речі,
наймодавець має право вимагати від
наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Згідно п. 1 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 29.05.2012
року № 01-06/735/2012 "Про деякі питання
практики застосування статей 785 та 786
Цивільного кодексу України" неустойка,
стягнення якої передбачено частиною
другою статті 785 ЦК України, є
самостійною майновою відповідальністю
у сфері орендних правовідносин і
визначається законодавцем як подвійна
плата за користування річчю за час
прострочення, а тому застосування до
неї спеціальної позовної давності є
неправильним (аналогічна правова
позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 20 березня
2012 року у справі N 40/117).

Таким чином, ця неустойка не може бути
ототожнена з неустойкою (штрафом,
пенею), передбаченою пунктом 1 частини
другої статті 258 ЦК України, оскільки,
на відміну від приписів статті 549 ЦК
України, її обчислення не здійснюється
у відсотках від суми невиконання або
неналежного виконання зобов'язання
(штраф), а також у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (пеня).

Враховуючи встановлення факту
несвоєчасного повернення орендованого
майна, місцевий господарський суд, з
яким погодилась і апеляційна
інстанція, дійшов висновку про
задоволення позовних вимог.

Частиною 2 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що касаційна інстанція не
має права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без
змін, а скаргу без задоволення.

З врахуванням вищенаведеного підстави
для скасування постанови суду
апеляційної інстанції, якою було
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
відсутні.

Доводи заявника касаційної скарги про
неврахування судами попередніх
інстанцій п. 8 додаткової угоди № 01/03/11-01
від 01.03.2011 року до договору суборенди №
04/01/10-01 від 04.01.2010 року щодо періоду
нарахування неустойки є неспроможними,
оскільки вказаним пунктом передбачено
надання саме суборендодавцю строк на
для демонтажу та вивозу устаткування
до трьох місяців, тоді як можливість
звільнення його від сплати як за
користування приміщеннями, так і від
відповідальності за затримку
звільнення приміщень сторонами не
узгоджувалась.

Інші доводи заявника касаційної скарги
спростовуються висновками судів
попередніх інстанцій та фактично
стосуються переоцінки доказів у
справі, що виходить за межі повноважень
суду касаційної інстанції, визначені
статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "МіК"
залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
26.11.2013 року у справі № 904/6113/13 залишити
без змін.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Судді:
І.В. Алєєва

О.О. Євсіков