ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2014 р.
Справа № 911/4788/13

Господарський суд Київської області у
складі судді Бабкіної В.М., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«Інтербанк»

до 1. Приватного підприємства Фірми
«Каменяр»

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «УКРПРОФІНДУСТРІЯ
ГАРАНТ»

про визнання платіжної гарантії № 13
від 02.12.2010 р. недійсною

секретар судового засідання (пом.
судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: Багач Е.М. (довіреність б/н
від 16.09.2013 р.)

від відповідача 1: Лелюх Л.П.
(довіреність б/н від 22.04.2013 р.)

від відповідача 2: не з'явився

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Інтербанк» (далі -
ПАТ КБ «Інтербанк», позивач) звернулось
до господарського суду з позовом до
Приватного підприємства Фірми
«Каменяр» (далі - ППФ «Каменяр»,
відповідач-1) та Товариства з обмеженою
відповідальністю «УКРПРОФІНДУСТРІЯ
ГАРАНТ» (далі - ТОВ «УКРПРОФІНДУСТРІЯ
ГАРАНТ», відповідач-2) про визнання
платіжної гарантії № 13 від 02.12.2010 р.
недійсною.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на укладення 07.10.2010 р. ТОВ
«УКРПРОФІНДУСТРІЯ ГАРАНТ» та ПП Фірмою
«Каменяр» контракту № 07/10/10 на
купівлю-продаж дробилки щекової СМД-111,
за яким належне виконання покупцем
своїх платіжних зобов'язань було
забезпечено банківською гарантією, яка
була видана у вигляді «платіжної
гарантії № 13 ПАТ КБ «Інтербанк» від
02.12.2010 р.», відповідно до якої ПАТ КБ
«Інтербанк» як гарант зобов'язався
виплатити ППФ «Каменяр» як бенефіціару
грошову суму, що не перевищує 1500000,00
грн., у випадку невиконання ТОВ
«УКРПРОФІНДУСТРІЯ ГАРАНТ» як
принципалом своїх зобов'язань за
контрактом № 07/10/10 від 07.10.2010 р.

Позивач вважає, що вказана платіжна
гарантія № 13 від 02.12.2010 р. є недійсною у
зв'язку з тим, що особа, яка її видала, не
мала повноважень як орган управління
ПАТ КБ «Інтербанк» на вчинення такого
правочину. З огляду на викладене,
позивач просить суд визнати платіжну
гарантію № 13 від 02.12.2010 р. недійсною.

Розгляд справи відкладався.

08.01.2014 р. до господарського суду
Київської області ППФ «Каменяр» було
подано відзив № 02/14 від 08.01.2014 р.,
відповідно до якого відповідач-1 просив
суд відмовити у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі з огляду на таке.

02.12.2010 р. позивачем було видано платіжну
гарантію № 13 на суму 1500000,00 грн., в якій
зазначено, що банк зобов'язується
виплатити продавцю будь-яку суму, що не
перевищує гарантовану суму, протягом
30-ти банківських днів після отримання
від продавця вимоги про платіж з чітким
зазначенням порушень та документами у
письмовій формі (виписки з усіх
поточних рахунків продавця). Такі
письмові вимоги продавця повинні бути
надані до банку не пізніше 31.12.2011 р.
разом з оригіналом самої платіжної
гарантії.

Як стверджує відповідач-1, ППФ
«Каменяр» в законному порядку отримало
від відповідача-2 платіжну гарантію № 13
від 02.12.2010 р., що підтверджується актом
від 07.12.2010 р. При цьому у ППФ «Каменяр»
не виникало сумнівів щодо дійсності
даної платіжної гарантії.

У зв'язку з невиконанням ТОВ
«УКРПРОФІНДУСТРІЯ ГАРАНТ» своїх
зобов'язань, передбачених контрактом №
07/10/10, ППФ «Каменяр» 09.12.2011 р. звернулось
до позивача з вимогою № 75 про виплату
зазначеної в гарантії суми, долучивши
до вимоги оригінал платіжної гарантії
№ 13 від 02.12.2010 р. Однак, до теперішнього
часу вимога про виплату 1500000,00 грн.
банком не задоволена.

Крім того, ППФ «Каменяр» зверталось до
банку з проханням повідомити про
причини невиконання зобов'язань. ПАТ КБ
«Інтербанк» листом № 258/1 від 08.06.2012 р.
підтвердило отримання платіжної
вимоги № 75 від 09.12.2011 р. та зобов'язалось
виконати вимоги згідно з умовами
платіжної гарантії № 13 від 02.12.2010 р.
лише в разі надання підтверджуючих
документів, що засвідчують звірку про
взаємні розрахунки та списання
зустрічних вимог.

Внаслідок звернення ППФ «Каменяр» до
Комітету Верховної Ради України, яким
було направлено звернення до
Національного банку України, листом №
47-313/9247-618 від 18.06.2012 р. Національний банк
України повідомив відповідача-1, що на
запит НБУ ПАТ КБ «Інтербанк» повідомив
про те, що зобов'язання за платіжною
гарантією № 13 від 02.12.2010 р. банком не
виконані у зв'язку з наявністю між
принципалом і бенефіціаром
невирішених питань щодо заліку
взаєморозрахунків та зустрічних вимог
між ними. Цей факт, на переконання
відповідача-1, також свідчить про те, що
позивач не піддавав сумніву підпис
голови Спостережної ради банку О.В.
Кікірешка на платіжній гарантії № 13
від 02.12.2010 р.

Крім того, у відзиві на позов ППФ
«Каменяр» зазначило, що банківська
гарантія була видана 02.12.2010 р., а позивач
звернувся до суду про визнання її
недійсною після спливу встановленого
законодавством трирічного строку
позовної давності.

30.01.2014 р. ПАТ КБ «Інтербанк» було подано
до господарського суду пояснення б/н,
б/д на відзив, відповідно до яких
позивач зазначив, що Голова Наглядової
ради ПАТ КБ «Інтербанк» міг вчинити
оскаржуваний правочин лише на підставі
довіреності, у порядку правовідносин
представництва, і не міг його вчиняти
на підставі статуту ПАТ КБ «Інтербанк»,
оскільки статутом банку не
передбачаються такі повноваження
наглядової ради акціонерного
товариства, і більш того, взагалі не
можуть передбачатися відповідно до
положень ст.ст. 51, 52, ч. 6 ст. 53, ч. 5 ст. 59
Закону України «Про акціонерні
товариства».

На переконання позивача, оскільки
Голова Наглядової ради ПАТ КБ
«Інтербанк», вчиняючи правочин -
платіжну гарантію №13 ПАТ КБ
«Інтербанк» від 02 грудня 2010 року, діяв
від імені Наглядової ради ПАТ КБ
«Інтербанк», яка не є особою у
розумінні ч. 1 ст. 2 ЦК України, а є
органом контролю акціонерного
товариства, то відносини між ПАТ КБ
«Інтербанк» та його органом -
Наглядовою радою ПАТ КБ «Інтербанк» не
є правовідносинами представництва в
розумінні ст. 237 ЦК України. Відсутність
відносин представництва між ПАТ КБ
«Інтербанк» та Наглядової ради ПАТ КБ
«Інтербанк» в особі Голови Наглядової
ради, унеможливлює застосування до
відносин між юридичною особою та її
органом управління положень ст. 241 ЦК
України. Отже, на думку банку, орган
акціонерного товариства, який не є
органом його управління, не може
виражати волю юридичної особи, а
вчинення ним правочинів від імені
товариства не має юридичного значення,
а сам правочин має ознаки недійсності
відповідно до положень ч. 1 та ч. 3 ст. 203
ЦК України.

Крім того, за твердженням позивача, про
факт існування платіжної гарантії № 13
ПАТ КБ «Інтербанк» від 02.12.2010 р., яка
видана Головою Спостережною Ради ПАТ
КБ «Інтербанк» О.В. Кікірешком,
Правління ПАТ КБ «Інтербанк» дізналося
09.12.2011 р., коли отримало вимогу про
оплату на підставі даної платіжної
гарантії № 13 від 02.12.2010 р. Отже, саме з
09.12.2011 р. ПАТ КБ «Інтербанк» дізналося
про порушення свого суб'єктивного
цивільного права вчиняти правочини в
межах своєї дієздатності через власні
органи управління, і, відповідно до
положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, саме з
цієї дати у даному випадку
обраховується трирічна позовна
давність, а тому банк не пропустив
строку позовної давності для захисту
свого права.

Також позивач зазначив, що посилання
відповідача-1 на те, що він не був
обізнаний з нормативами, які
визначають компетенцію органів
акціонерного товариства, не відповідає
обставинам справи, оскільки будь-яка
особа може знайомитися з положеннями
Закону України «Про акціонерні
товариства», які забороняють покладати
на Наглядову раду акціонерного
товариства як орган контролю
повноваження Виконавчого органу
акціонерного товариства як органу
управління.

Ухвалою господарського суду від 06.02.2014
р. строк розгляду справи на підставі
приписів ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України був
продовжений на 15 днів до 14.03.2014 р.

04.03.2014 р. позивачем було подано до
господарського суду письмові
пояснення у справі б/н, б/д (вх. № 3844/14
від 04.03.2014 р.) щодо неможливості
застосування до спірних правовідносин
положень абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України,
згідно з якими позивач наголошує, що
зазначена норма не регулює відносини
між юридичною особою та її органом,
через який особа набуває цивільних
прав та обов'язків.

Водночас, голова Наглядової ради ПАТ КБ
«Інтербанк» Кікірешко О.В. діяв при
вчиненні оспорюваного правочину
(платіжної гарантії № 13 ПАТ КБ
«Інтербанк» від 02 грудня 2010 року) як
орган юридичної особи, що не є органом
управління в розумінні ч. 2 ст. 97 ЦК
України, а тому не міг діяти і не діяв як
цивільний представник юридичної особи
ПАТ КБ «Інтербанк».

Також позивач звертав увагу на те, що
неможливість застосування абз. 2 ч. 3 ст.
92 ЦК України до спірних правовідносин
випливає і з самого змісту вказаних
положень, згідно з якими у відносинах
із третіми особами обмеження
повноважень саме щодо представництва
юридичної особи не має юридичної сили,
крім випадків, коли юридична особа
доведе, що третя особа знала чи за всіма
обставинами не могла не знати про такі
обмеження.

Представник позивача у судовому
засіданні 06.03.2014 р. позовні вимоги
підтримав, представник відповідача-1
проти позову заперечувала.

Відповідач-2 у судові засідання 08.01.2014
р., 23.01.2014 р., 06.02.2014 р. та 06.03.2014 р.
представників не направив, хоча про
дату та час розгляду справи був
повідомлений належним чином.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2010 р. № 01-08/140 «Про деякі питання
запобігання зловживанню
процесуальними правами у
господарському судочинстві» особи, які
беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце її
розгляду судом, якщо ухвалу про
порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача-1, дослідивши
докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

У відповідності до статті 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 статті 193 ГК України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

За приписами ч. 7 статті 193 ГК України не
допускається одностороння відмова від
виконання зобов'язання, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

06.10.2007 р. між Приватним підприємством
Фірмою «Каменяр» (продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «УКРПРОФІНДУСТРІЯ
ГАРАНТ» (покупець) було укладено
контракт № 07/10/10, відповідно до п. 1.1
якого продавець зобов'язався
поставити, змонтувати і запустити в
експлуатацію на площадці Райківського
дробильно-сортувального заводу в
Бердичівському районі Житомирської
області, а покупець на умовах даного
контракту прийняти і оплатити дробилку
щекову СМД-111.

Загальна сума контракту складає 2500000,00
грн. (п. 2.2 контракту).

Згідно з п.п. 5.1, 5.2 контракту 1000000,00 грн.
покупець мав перерахувати на рахунок
підприємства протягом 5 (п'яти)
банківських днів після підписання
даного контракту, а решта суми в
розмірі 1500000,00 грн. виплачується
покупцем протягом 12 місяців з дня
підписання акту приймально-здавальних
випробувань.

У відповідності з п. 4.1 контракту ПП
Фірмою «Каменяр» було прийнято на себе
зобов'язання провести поставку
обладнання протягом одного місяця
після отримання передплати в розмірі
1000000,00 грн. і при умові передачі
продавцем по акту банківської гарантії
на суму 1500000,000 грн., про яку зазначено в
п. 5.4 контракту.

Пунктом 5.4 контракту передбачено, що
гарантом належного виконання
зобов'язань з покупцем виступає ПАТ КБ
«Інтербанк». Покупець оформлює в ПАТ КБ
«Інтербанк» банківську гарантію
оплати обладнання продавцю. Банківська
гарантія повинна передбачати виплату
банком продавцю різниці вартості
обладнання та суми передоплати, а саме -
1500000,00 грн. Перерахування грошових
коштів у сумі 1500000,00 грн. чи залишку суми
заборгованості згідно акту звірки
розрахунків між продавцем та покупцем
банк повинен здійснити при невиконанні
чи частковому невиконанні п. 5.2
контракту і протягом 3 банківських
днів, починаючи з дня закінчення
розрахунків, але не пізніше грудня 2011
року. Підставою для здійснення платежу
є: 1) ненадання до 10.12.2011 р. покупцем
банку оригіналу акту, підписаного
керівниками продавця та покупця,
завіреного печатками, про повний
розрахунок згідно з п. 5.2 контракту; 2)
платіжна вимога, яка направляється
продавцем банку-гаранту поштою чи
кур'єром.

Контракт набирає чинності з моменту
підписання сторонами і діє до 31.12.2011 р.,
а в частині розрахунків - до повного
його виконання (п. 13.1 контракту).

02.12.2010 р. ПАТ КБ «Інтербанк» було видано
платіжну гарантію № 13 за підписом
Голови Спостережної ради ПАТ КБ
«Інтербанк» Кікірешка О.В., за умовами
якої банк як гарант зобов'язався
виплатити продавцю (ПП Фірма «Каменяр»)
як бенефіціару грошову суму, що не
перевищує 1500000,00 грн., у випадку
невиконання покупцем (ТОВ
«УКРПРОФІНДУСТРІЯ ГАРАНТ») як
принципалом своїх зобов'язань за
контрактом № 07/10/10 від 07.10.2010 р.

Відповідно до гарантії банк
зобов'язувався виплатити продавцю
будь-яку суму, що не перевищує
гарантовану суму протягом 30-ти
банківських днів після отримання від
продавця вимоги про платіж з чітким
зазначенням порушень та документами у
письмовій формі (виписки з усіх
поточних рахунків продавця).

Такі письмові вимоги продавця повинні
бути надані до банку не пізніше 31.12.2011 р.
разом з оригіналом самої платіжної
гарантії.

У грудні 2010 року ППФ «Каменяр» прийняло
від відповідача-2 платіжну гарантію ПАТ
КБ «Інтербанк» № 13 від 02.12.2010 р., що
підтверджується актом від 07.12.2010 р.,
копію якого долучено до матеріалів
справи.

Згідно з приписами статті 200
Господарського кодексу України
банківська гарантія є специфічним
засобом забезпечення виконання
господарських зобов'язань шляхом
письмового підтвердження
(гарантійного листа) банком, іншою
кредитною установою, страховою
організацією (банківська гарантія) про
задоволення вимог управненої сторони у
розмірі повної грошової суми,
зазначеної у письмовому підтвердженні,
якщо третя особа (зобов'язана сторона)
не виконає вказане у ньому певне
зобов'язання, або настануть інші умови,
передбачені у відповідному
підтвердженні. Зобов'язання за
банківською гарантією виконується
лише на письмову вимогу управненої
сторони.

До відносин банківської гарантії в
частині, не врегульованій цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України.

Згідно з умовами ст. 560 ЦК України за
гарантією банк, інша фінансова
установа, страхова організація (гарант)
гарантує перед кредитором
(бенефіціаром) виконання боржником
(принципалом) свого обов'язку. Гарант
відповідає перед кредитором за
порушення зобов'язання боржником.

Гарантія діє протягом строку, на який
вона видана. Гарантія є чинною від дня
її видачі, якщо в ній не встановлено
інше. Гарантія не може бути відкликана
гарантом, якщо в ній не встановлено
інше (ст. 561 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 562 того ж
Кодексу, зобов'язання гаранта перед
кредитором не залежить від основного
зобов'язання (його припинення або
недійсності), зокрема, і тоді, коли в
гарантії міститься посилання на
основне зобов'язання.

Як встановлено статтею 563 ЦК України, у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого гарантією, гарант
зобов'язаний сплатити кредиторові
грошову суму відповідно до умов
гарантії. Вимога кредитора до гаранта
про сплату грошової суми відповідно до
виданої ним гарантії пред'являється у
письмовій формі. До вимоги додаються
документи, вказані в гарантії. У вимозі
до гаранта або у доданих до неї
документах кредитор повинен вказати, у
чому полягає порушення боржником
основного зобов'язання, забезпеченого
гарантією. Кредитор може пред'явити
вимогу до гаранта у межах строку,
встановленого у гарантії, на який її
видано. Кредитор не може передавати
іншій особі право вимоги до гаранта,
якщо інше не встановлено гарантією.

Гарант повинен розглянути вимогу
кредитора разом з доданими до неї
документами в установлений у гарантії
строк, а у разі його відсутності - в
розумний строк і встановити
відповідність вимоги та доданих до неї
документів умовам гарантії (ст. 564 ЦК
України).

Згідно зі ст. 565 Кодексу, гарант має
право відмовитися від задоволення
вимоги кредитора, якщо вимога або
додані до неї документи не
відповідають умовам гарантії або якщо
вони подані гарантові після закінчення
строку дії гарантії. Гарант повинен
негайно повідомити кредитора про
відмову від задоволення його вимоги.

Як встановлено у ч. 1 ст. 568 ЦК України,
зобов'язання гаранта перед кредитором
припиняється у разі: 1) сплати
кредиторові суми, на яку видано
гарантію; 2) закінчення строку дії
гарантії; 3) відмови кредитора від своїх
прав за гарантією шляхом повернення її
гарантові або шляхом подання гаранту
письмової заяви про звільнення його
від обов'язків за гарантією.

Звертаючись до суду з даним позовом про
визнання платіжної гарантії № 13 від
02.10.2010 р. недійсною, позивач посилається
на те, що зазначений правочин від імені
банку був вчинений особою, яка не мала
повноважень як орган управління ПАТ КБ
«Інтербанк» на вчинення такого
правочину.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст.
207 Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Як слідує з матеріалів справи,
установчим документом позивача на
момент видачі платіжної гарантії № 13
від 02.10.2010 р. був Статут ПАТ КБ
«Інтербанк» в редакції, затвердженій
рішенням Загальних зборів акціонерів
згідно з протоколом № 50 від 24.04.2010 р.

Слід зазначити, що серед визначених
Статутом банку (розділ 10) повноважень
Спостережної ради банку і
безпосередньо Голови Спостережної
ради відсутні правомочності щодо
укладення правочинів, зокрема, у
вигляді видачі платіжних гарантій
банку.

Не містить таких правомочностей для
голови наглядової ради і Закон України
«Про акціонерні товариства».

За умовами ч.ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно з приписами статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Між тим, згідно з приписами ч. 1 ст. 241 ЦК
України, правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину (ч. 2
тієї ж статті).

Стаття 241 ЦК України передбачає два
варіанти поведінки особи, яку
представляють, при представництві з
перевищенням повноважень: вона схвалює
дії, вчинені від її імені; вона
відмовляється від схвалення дій,
вчинених від її імені без повноважень
або з перевищенням повноважень.

Схвалення дій представника можливе в
формах: схвалення шляхом заяви про це;
схвалення мовчазною згодою; схвалення
шляхом здійснення так званих
конклюдентних дій, що свідчать про
прийняття правочину. Конклюдентні дії -
це звичайна за таких обставин
поведінка особи, з якої ясно випливає
намір (бажання) особи здійснити
правочин на заздалегідь відомих
умовах.

За своєю юридичною природою схвалення
є одностороннім правочином, що вимагає
сприйняття його третьою особою і
представником. У схваленні виражається
воля особи, яку представляють, наділити
юридичною силою конкретну угоду,
укладену для неї з перевищенням
повноважень.

Як зазначено у п. 3.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними», наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено, тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини.

Як слідує з матеріалів справи, у зв'язку
з невиконанням принципалом
(відповідачем-2) своїх зобов'язань,
передбачених п. 5.2 контракту № 07/10/10,
бенефіціар (відповідач-1) 09.12.2011 р.
звернувся до банку (позивача) з вимогою
№ 75 про виплату зазначеної в гарантії
суми, долучивши до вимоги оригінал
платіжної гарантії № 13 від 02.12.2010 р.

Крім того, 27.01.2012 р. ППФ «Каменяр»
зверталось до банку (вх. № 147 від 01.02.2011
р.) з проханням повідомити про причини
невиконання зобов'язань, що
підтверджується копією листа,
долученою до матеріалів справи.

ПАТ КБ «Інтербанк» листом № 258/1 від
08.06.2012 р. за підписом в.о. Голови
правління Мельниченко І.В. підтвердив
отримання платіжної вимоги № 75 від
09.12.2011 р., не виявив заперечень проти
законності підпису платіжної гарантії
№ 13, розглядав її по суті і зазначив про
зобов'язання виконати вимоги згідно з
умовами платіжної гарантії № 13 від
02.12.2010 р. лише в разі надання
підтверджуючих документів, що
засвідчують звірку про взаємні
розрахунки та списання зустрічних
вимог.

Також з матеріалів справи слідує, що
ППФ «Каменяр» з приводу наведених
вимог банку зверталося до Комітету
Верховної Ради України, який направив
дане звернення до Національного банку
України, який листом за № 47-313/9247-618 від
18.06.2012 р. повідомив відповідача-1 про те,
що на запит Національного бранку
України позивачем було надано
відповідь, що зобов'язання за платіжною
гарантією від 02.12.2010 р. № 13 банком
(гарантом) не виконані у зв'язку з
наявністю між принципалом і
бенефіціаром невирішених питань щодо
заліку взаєморозрахунків та
зустрічних вимог між ними (копію листа
долучено до матеріалів справи).

Окрім того, й адресований
відповідачеві-1 лист позивача № 323 від
19.07.2012 р. за підписом в.о. Голови
правління банку Тєлєгіна С.В. теж не
містить посилань на підписання
платіжної гарантії № 13 від 02.12.2010 р.
неуповноваженою особою.

З викладеного слідує, що позивачем, в
розумінні наведених вище приписів ст.
241 ЦК України, були вчинені
конклюдентні дії, які свідчать про
схвалення одностороннього правочину -
платіжної гарантії від 02.12.2010 р. № 13.

При цьому судом відхиляється посилання
позивача на відсутність між банком та
Головою Спостережної ради ПАТ КБ
«Інтербанк» Кікірешком О.В. відносин
представництва, що унеможливлює
застосування, на думку банку, приписів
ст. 241 ЦК України з огляду на таке.

Як зазначено у згадуваному вище п. 3.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» (в редакції із змінами,
внесеними згідно з постановою Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 р. № 13), наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено, тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

З урахуванням викладеного вище суд
дійшов висновку щодо схвалення
позивачем правочину, вчиненого від
його імені, що унеможливлює у даному
випадку визнання такого правочину
недійсним.

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Як слідує з приписів статей 32-34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд встановлює
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
господарського спору. Обов'язок
доказування визначається предметом
спору. За загальним правилом тягар
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Оскільки позивачем належними та
допустимими доказами в розумінні
наведених приписів процесуального
закону не доведено наявності у даному
випадку підстав для визнання платіжної
гарантії № 13 від 02.12.2010 р. недійсною, то
у суду відсутні підстави для
задоволення позовних вимог.

Також з матеріалів справи вбачається,
що відповідачем-1 у відзиві було
заявлено про застосування щодо вимог
позивача позовної давності, мотивоване
спливом встановленого трирічного
строку позовної давності, оскільки
банк просить визнати недійсною
платіжну гарантію, видану 02.12.2010 року.

Частиною 1 ст. 256 ЦК України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Кодексу визначає, що загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

За приписами частини 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Всупереч твердженню відповідача-1, у
даному випадку перебіг позовної
давності розпочинається 10.12.2011 р.,
оскільки, як зазначав сам відповідач-1 і
не заперечував позивач, ППФ «Каменяр»
звернулось до банку (позивача) з
вимогою № 75 про виплату зазначеної в
гарантії суми 09.12.2011 р.

Відповідно, загальний трирічний строк
позовної давності для звернення
позивача до суду з даним позовом на
момент такого звернення не сплив.

Водночас, слід зазначити, що оскільки
суд дійшов висновку щодо відсутності
підстав для задоволення позовних
вимог, то підстави для задоволення
заяви про застосування позовної
давності у будь-якому випадку були б
відсутніми.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги ПАТ КБ «Інтербанк» у даній
справі підлягають залишенню без
задоволення.

Судові витрати відповідно до вимог
ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити
в повному обсязі.

Повне рішення підписане
11.03.2014 р.

Суддя
Бабкіна В.М.