КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2014 р. Справа№ 910/12073/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рєпіної Л.О.

суддів: Тищенко А.І.

Тарасенко К.В.

розглянув апеляційну скаргу
Міноборони України на рішення
господарського суду м.Києва від
16.10.2013року № 910/12073/13 (суддя Підченко
Ю.О)

за позовом Товариство з
обмеженою відповідальністю "ІССО"

до Міністерства
оборони України

третя особа Публічне
акціонерне товариство Державна
акціонерна

компанія
"Національна мережа аукціонних
центрів"

про стягнення 189 575
грн.

дослідивши та вивчивши матеріали
вправи, апеляційну скаргу, заслухавши
доповідь судді - доповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва
№ 910/12073/13 від 16.10.2013р. задоволений позов
ТОВ «ІССО» до Міністерства оборони
України про стягнення 189 575грн..

Не погоджуючись з рішенням відповідач,
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, посилаючись на неповне
з'ясування обставин що мають значення
для справи, порушення норм
процесуального та матеріального права,
просить його скасувати та прийняти
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

В судовому засіданні представник
відповідача апеляційні вимоги
підтримав, вважає рішення суду першої
інстанції таким, що підлягає
скасуванню.

За змістом ст. 64 ГПК України, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Представник позивача та третьої особи
тричі в судове засідання не з'явилися,
причина суду не відома. Враховуючи
приписи ст.102 ГПК України, відсутність
клопотань та ненадання доказів неявки
в судове засідання з поважних причин,
наявність поштових повідомлень про
отримання ухвали про призначення
справи до розгляду,колегія суддів
вважає можливим розглянути справу у їх
відсутність.

Розглянувши справу за правилами
розділу ХІІ Господарського
процесуального кодексу України, суд
дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи,
відповідно до розпорядження Кабінету
Міністрів України № 489-р від 26.10.2001, між
Державною акціонерною компанією
"Національна мережа аукціонних
центрів" та Міністерством оборони
України, укладено договір комісії про
порядок відчуження та реалізації
військового майна № 258/18 від 30.12.2004, за
умовами якого Міністерство доручає
Компанії, а Компанія бере на себе
зобов'язання за комісійну плату
укласти на умовах, що не суперечать
цьому договору, та виконати від свого
імені, в інтересах та за рахунок
Міністерства, договір з покупцем на
реалізацію військового нерухомого
майна: будівлі № 1 (дитячий садок),
загальною площею 425,5 кв.м., будівлі № 3
(кухня-пральня), загальною площею 96
кв.м., будівлі № 12 (склад), загальною
площею 37,2 кв.м., військового містечка №
77, яке розташоване за адресою: АР Крим,
м. Євпаторія, пр. Леніна буд. 7.

24.02.2005р. Державною акціонерною
компанією "Національна мережа
аукціонних центрів" проведено аукціон
з продажу військового нерухомого
майна, за результатами якого складено
протокол № 1, переможцем визнано ТОВ
"ІССО".

22.03.2005 на підставі вищевказаних
договору комісії та протоколу
проведення аукціону з продажу
військового нерухомого майна ДАК
"Національна мережа аукціонних
центрів" та ТОВ "ІССО", уклали договір
купівлі-продажу нерухомого майна, за
умовами якого позивач придбав будівлі:
у літ. № 1 дитячий садок, загальною
площею 425,5 кв.м., у підвалі прим. 1-4; на І
поверсі прим. 1-11; І - дробинів проліт; на
ІІ поверсі прим. 1-10; ІІ - дробинів
проліт; у літ. № 12 - склад, загальною
площею 37,2 кв.м., прим. 1,2; у літ. № 3 -
кухня, загальною площею 96 кв.м. - прим. 1-4;
пральня - прим. 1-7, які розташовані за
адресою: АР Крим, м. Євпаторія, пр.
Леніна буд. 7 ; загальною вартістю 189 575
грн.

17.10.2005року між Міністерством оборони
України та ТОВ "ІССО" складений акт
приймання-передавання майна, яким
передано нерухоме майно.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону, акту
планування, договору, а при відсутності
таких вказівок - відповідно до вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання і одностороння
зміна умов договору не допускаються, за
винятком випадків, передбачених
законом.

Позивач звернувся до господарського
суду з позовом про стягнення коштів,
мотивуючи вимоги тим, що на об'єкт
нерухомого майна, придбаного за цим
договором розповсюджується мораторій,
встановлений Законом України "Про
тимчасову заборону приватизації
пам'яток культурної спадщини".
Дослідивши правову норму, яка підлягає
застосуванню у спірних відносинах
сторін, суд дійшов висновку про
обґрунтованість доводів позивача,
виходячи із наступного.

Задовольняючи позовні вимоги,
господарський суд виходив з того, що
рішенням господарського суду міста
Києва від 16.10.2009, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2010 та
постановою Вищого господарського суду
України від 17.05.2011 у справі №
2-1/1564-2008-50/402 визнано недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від
22.03.2005. При винесенні рішення від 16.10.2009
було встановлено, що на момент
укладення спірного договору
купівлі-продажу об'єкти нерухомості, що
були предметом даного договору,
перебували під особливою правовою
охороною, зокрема існувала заборона на
приватизацію даних об'єктів.
Міністерство оборони України
здійснило відчуження об'єкту,
незважаючи на заборону, встановлену
Законом України "Про тимчасову
заборону приватизації пам'яток
культурної спадщини" та при
відсутності погодження органу охорони
культурної спадщини, передбаченого ст.
18 Закону України "Про охорону
культурної спадщини".

Заперечуючи проти рішення, відповідач
вказує на те, що позивачем не надано
доказів повернення нерухомого майна до
сфери управління Міноборони, а тому не
набуло права вимагати повернення
сплачених коштів. Крім того зазначив,
що після укладання спірного договору
купівлі-продажу, позивачем майно було
відчужено іншим особам за значно
більшою вартістю, ніж попередній
договір.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Це стосується
позивача, який повинен доказати факти,
на підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

Дослідивши і з'ясувавши всі обставини
та матеріали справи, які мають значення
для вирішення спору по суті, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу
України, договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала. При
цьому, в силу ч. 2 вказаної норми,
зазначені положення застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» та постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
у вирішенні питання про застосування
передбачених законом наслідків
недійсності правочину, який є
оспорюваним (а не нікчемним),
господарському суду слід виходити зі
змісту позовних вимог. Якщо спір з
приводу таких наслідків між сторонами
відсутній, у господарського суду немає
правових підстав зобов'язувати їх
вчиняти дії, прямо передбачені законом,
зокрема частиною першою статті 216 ЦК
України, частиною другою статті 208 ГК
України.

Наслідки недійсності правочину
підлягають застосуванню лише стосовно
сторін даного правочину, тому на особу,
яка не брала участі в правочині, не може
бути покладено обов'язок повернення
майна за цим правочином. У зв'язку з цим
не підлягають задоволенню позови
власників (володільців) майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження майна, які
були вчинені після правочину,
визнаного недійсним. У відповідних
випадках майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, позовів відповідно до
статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України,
зокрема, від добросовісного набувача -
з підстав, передбачених частиною
першою статті 388 ЦК України. При цьому
необхідно мати на увазі, що
добросовісність набувача майна в силу
частини п'ятої статті 12 названого
Кодексу презюмується.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Відповідно до рішення господарського
суду м. Києва № 2-1/1564-2008-50/402 від 16.10.2009
визнано недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від
22.03.2005 укладеного на на Першій
Євпаторійській товарній біржі між ДАК
"Національна мережа аукціонних
центрів" та ТОВ "ІССО".

Вимоги про визнання договору недійсним
заявлені Республіканським комітетом
АРК з охорони культурної спадщини, що
не є стороною договору, тому питання
про застосування реституції не
вирішувалось.

Рішенням господарського суду АР Крим
від 22.08.2013 у справі № 901/1794/13 було
задоволено позов Євпаторійського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
Міністерства оборони України та
Євпаторійської КЕЧ району до ТОВ
"Елайо" про визнання права власності та
витребування майна з чужого володіння
та визнано за державою України в особі
Міністерства оборони України право
власності на нерухоме державне майно -
комплекс будівель колишнього
військового містечка № 77, розташований
по проспекту Леніні, 7 в м. Євпаторія, АР
Крим, що складається з літ. № 1 дитячий
садок, загальною площею 425,5 кв.м., у
підвалі прим. 1-4; на І поверсі прим. 1-11; І
- дробинів проліт; на ІІ поверсі прим.
1-10; ІІ - дробинів проліт; у літ. № 12 -
склад, загальною площею 37,2 кв.м., прим.
1,2; у літ. № 3 - кухня, загальною площею 96
кв.м. - прим. 1-4; пральня - прим. 1-7
загальною вартістю 215 849 грн.

На виконання рішення господарського
суду АР Крим № 901/1794/13 виданий наказ.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
на те, що відповідно до виданого наказу,
стягувачем зазначено Міністерство
оборони України.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про помилковість думки
відповідача про те, що відсутність акту
повернення майна, підписаного
сторонами у справі, позивач не набув
права повернення сплачених за
недійсним договором коштів.

Враховуючи викладене, апеляційний
господарський суд не знаходить підстав
для задоволення апеляційної скарги, а
рішення господарського суду є
обґрунтованим і таким, що відповідає
чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства
оборони України залишити без
задоволення, рішення господарського
суду м.Києва № 910/12073/13 від 16.10.2013року-
без змін.

Матеріали справи повернути
господарському суду м.Києва.

Головуючий суддя
Л.О. Рєпіна

Судді
А.І. Тищенко

К.В. Тарасенко