ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.03.14р. Справа № 904/256/14

За позовом Комунального підприємства
"РИТУАЛЬНА СЛУЖБА" Дніпропетровської
міської ради, м. Дніпропетровськ

до Дніпропетровської виправної
колонії управління Державної
пенітенціарної служби України у
Дніпропетровській області (№ 89), м.
Дніпропетровськ

про стягнення 12 210,54 грн.

Суддя Мілєва І.В.

Представники:

від позивача: Медведєв С. С.,
довіреність № 2 від 08.01.2014р.

від відповідача: Казмерчук Г. І.,
довіреність № 36 від 12.10.2012р.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство «Ритуальна
служба» Дніпропетровської міської
ради звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою до Дніпропетровської виправної
колонії управління Державної
пенітенціарної служби України у
Дніпропетровській області №89 про
стягнення 12 210,54 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Криворізькою об'єднаною державною
фінансовою інспекцією в
Дніпропетровській області в період з
02.09.2013р. по 13.11.2013р. проводилась ревізія,
якою встановлено покриття витрат
сторонніх юридичних осіб на загальну
суму 27755,00 грн. (в тому числі: з 01.07.2009 по
01.12.2009 - 4 915,75 грн.; за 2010 рік - 22 839,25 грн.), а
саме: Управління Державної
пенітенціарної служби України в
Дніпропетровській області
(багатопрофільна лікарня при СІЗО м.
Дніпропетровська, спеціалізована
туберкульозна лікарня при
Дніпропетровській виправній колонії
№89), внаслідок поховання засуджених
осіб, за рахунок міського бюджету, як
невідомих та безрідних громадян, що є
порушенням вимог положення ст. 18 Закону
України «Про поховання та похоронну
справу».

Ухвалою від 16.01.2014р. порушено
провадження у справі та призначено
судове засідання на 19.02.2014р.

12.02.2014р. відповідач подав до суду відзив
на позовну заяву, в якому просить
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі, посилаючись на те, за
період 2009-2010 роки між установами
відсутні будь-які договірні
зобов'язання щодо поховання засуджених
осіб. Установа зверталась до КП
«Ритуальна служба» для поховання лише
померлих одиноких засуджених та
померлих засуджених, від поховання
яких відмовилися рідні. Поховання
даної категорії населення
здійснюється за рахунок коштів
відповідних місцевих бюджетів. Крім
того, відповідач зазначив, що строк
стягнення 12210,54грн. позивачем пропущено
без поважних причин та просить
застосувати строк позовної давності
при розгляді справи.

19.02.2014р. у судовому засіданні оголошено
перерву до 05.03.2014р.

04.03.2014р. позивач подав відгук на
заперечення відповідача, вважає, що
строк позовної давності не пропущено
та посилається на абз.2 п.1.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішення господарських спорів».

05.03.2014р. у судовому засіданні оголошено
перерву до 17.03.2014р.

У судове засідання з'явилися
представник позивача та відповідача.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Криворізькою об'єднаною державною
фінансовою інспекцією в
Дніпропетровській області проведено
планову ревізію
фінансово-господарської діяльності
Комунального підприємства «Ритуальна
служба» Дніпропетровської міської
ради. В ході проведення ревізії
виявлено покриття витрат Управління
державної пенітенціарної служби
України в Дніпропетровській області на
загальну суму 27755,00 грн. (в тому числі: з
01.07.2009 по 01.12.2009 - 4915.75грн.; за 2010 рік - 22
839.25 грн.), а саме внаслідок поховання
засуджених осіб, за рахунок коштів
міського бюджету, як невідомих та
безрідних громадян, що є порушенням
вимог положення ст.. 18 Закону України
«Про поховання та похоронну справу».

Позивач зазначає, що за 2009-2010 роки
Комунальним підприємством «Ритуальна
служба» Дніпропетровської міської
ради на підставі відповідних замовлень
в якості одиноких громадян або від
поховання яких відмовилися рідні було
поховано 97 засуджених осіб, з яких за
замовленням Дніпропетровської
виправної колонії № 89 - 45 осіб, на
загальну суму 12 210,54 грн. за рахунок
коштів місцевого бюджету, що
підтверджується відповідними
листами-замовленнями та
рахунками-замовленнями на ритуальні
послуги за вказаний період. Вказані
кошти було повернуті позивачем в дохід
міського бюджету.

Позивач посилається на ст..ст.1166, 1212
Цивільного кодексу України та просить
стягнути з Дніпропетровської
виправної колонії управління
Державної пенітенціарної служби
України у Дніпропетровській області
№89 12 210,54 грн., проти чого заперечує
відповідач, що і є причиною спору.

У відзиві на позовну заяву відповідач
просить застосувати строки позовної
давності.

Відповідно до абз.1,2 п.2.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі
питання практики застосування
позовної давн6ості у вирішення
господарських спорів» за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Відповідач зазначає, що установа
зверталась до КП «Ритуальна служба»
для поховання лише померлих одиноких
засуджених та померлих засуджених, від
поховання яких відмовилися рідні,
однак вважає, що в даному випадку
підлягає застосуванню ст.16 Закону
України «Про поховання та похоронну
справу», якою передбачено, що поховання
померлих одиноких громадян, осіб без
певного місця проживання, громадян від
поховання яких відмовилися рідні,
знайдених невпізнаних трупів
здійснюється за рахунок коштів
відповідних місцевих бюджетів.

Наведені твердження відповідача
спростовуються положеннями ст.18 Закону
України «Про поховання та похоронну
справу», якою унормовано, що поховання
осіб, які померли під час відбування
покарання в установах виконання
покарань чи слідчих ізоляторах, та
осіб, взятих під варту, які померли під
час їх тримання в слідчих ізоляторах,
здійснюється згідно з цим Законом за
рахунок коштів установи, в якій
перебував померлий, або за рахунок
коштів виконавця волевиявлення
померлого чи особи, яка зобов'язалася
поховати померлого, за бажанням цих
осіб у встановленому порядку.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу
України).

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено у спорі, є
підставою для відмови у позові (ч. 3, 4
ст.267 Цивільного кодексу України).

04.03.2014р. позивач подав відгук на
заперечення відповідача, вважає, що
строк позовної давності не пропущено
та посилається на абз.2 п.1.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішення
господарських спорів».

Однак, абз.2 п.1.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішення господарських спорів»
передбачено, що з урахуванням приписів
частини другої статті 1 ЦК України
правила позовної давності, передбачені
цим Кодексом, не застосовуються (якщо
інше не встановлено законом) до
правовідносин, які виникають у зв'язку
із застосуванням державними органами
щодо підприємств, установ, організацій
та громадян-суб'єктів підприємницької
діяльності встановленої
законодавством відповідальності за
вчинення протиправних дій, у тому числі
за порушення правил здійснення
підприємницької діяльності (зокрема, й
вимог конкурентного законодавства).
Наведені рекомендації не стосуються
предмету спору по даній справі,
оскільки позивач не є державним
органом, який звертається з вимогою про
притягнення відповідача до
встановленої законодавством
відповідальності за вчинення
протиправних дій,

Позивач просить стягнути грошові кошти
за період з 2009 - по 2010 роки. В той же час
позивач звернувся із позовною заявою
до суду 15.01.2014р.

Враховуючи, що строк, у межах якого
Комунальне підприємство «Ритуальна
служба» Дніпропетровської міської
ради могло звернутися до суду з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу, сплив, суд вважає за
необхідне відмовити в позові у зв'язку
зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу витрати по
сплаті судового збору покладаються на
позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст. 1, 33, 34, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору
покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня
його оголошення, а у разі якщо в
судовому засідання було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя І.В. Мілєва

Повне рішення складено 17.03.2014