ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

13 березня 2014 р. Справа №
902/146/14

Господарський суд Вінницької області у
складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Німенко
О.І.,

представників сторін:

позивача: Підяш Н.О. - довіреність №23/14
від 08.01.14р.,

у відсутності представника
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: приватного підприємства
"Бізон-Тех 2006" (вул. Новицького Якова, 11,
м. Запоріжжя, 69005)

до: фермерського господарства "Перлина
Поділля-2011" (вул. Леніна, буд. 2, с.
Перепільчинці, Шаргородський район,
Вінницька область, 23511)

про стягнення боргу та збитків в сумі
176130,80 грн за договором поставки,

В С Т А Н О В И В :

Приватне підприємство "Бізон-Тех 2006"
(позивач) звернулось до господарського
суду Вінницької області з позовом про
стягнення з фермерського господарства
"Перлина Поділля-2011" (відповідач) 176 130,80
грн. за договором поставки насіння
№ВН-Н-33 від 06.04.2012р.

Ухвалою господарського суду
Вінницької області від 12.02.2014 р. за
вказаним позовом порушено провадження
у справі №902/146/14 з призначенням її до
розгляду.

27.02.2014р. ухвалою суду слухання справи
відкладено до 13.03.2014р. через неявку
представників сторін в судове
засідання, неподання ними витребуваних
доказів.

В судове засідання на визначену дату
(13.03.2014р.) з'явилася представник
позивача (Підяш Н.О.), яка заявлені
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, посилаючись на обставини
викладені в позові.

Натомість, представник відповідача
повторно не з'явився, причин неявки не
повідомив, хоча завчасно та належним
чином двічі повідомлявся про судовий
розгляд справи ухвалами суду від
12.02.2014р. та від 27.02.2014 року, які
надсилалась йому рекомендованою
кореспонденцією за адресою, яка
відповідає тій, що значиться в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. Відтак його
процесуальна позиція щодо заявленого
позову суду невідома.

Статтею 64 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що ухвала про порушення
провадження у справі надсилається
учасникам судового процесу за
повідомленою ними господарському суду
поштовою адресою. У разі ненадання
сторонами інформації щодо їх поштової
адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. в разі,
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації -адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Доказом такого повідомлення в разі
неповернення ухвали підприємством
зв'язку може бути й долучений до
матеріалів справи та засвідчений самим
судом витяг з офіційного сайту
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" щодо
відстеження пересилання поштових
відправлень, який містить інформацію
про отримання адресатом відповідного
поштового відправлення, або засвідчена
копія реєстру поштових відправлень
суду.

Ухвалу суду від 27.02.2014р. надіслано
відповідачу за вказаною позивачем
поштовою адресою, що підтверджується
копією реєстру поштового відправлення
рекомендованої кореспонденції
господарського суду Вінницької
області №224 від 04.03.2014р.

За таких обставин, суд вважає
відповідача належним чином
повідомленим про час і місце розгляду
справи.

Крім того слід відмітити, що
відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого не є відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Так, статтею 77 ГПК України передбачено,
що господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених ст.69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Натомість, згідно із п. 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, кожен при вирішенні судом
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на судовий розгляд
упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
України").

Як свідчать матеріали справи, зокрема
повідомлення про вручення поштового
відправлення вх. №1060 від 21.02.2014р. (а.с. 37),
відповідач був обізнаний про наявність
спору в суді між ним та позивачем ще 18
лютого 2014р., а тому суд при прийнятті
рішення по справі виходить з того, що
останній мав достатньо часу для того,
щоб подати необхідні докази по справі
та сформулювати свою процесуальну
позицію відносно даного спору.

Таким чином, суд вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
представника відповідача, за наявними
у ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК
України, оскільки матеріали даної
справи містять достатньо доказів для
прийняття рішення по справі.

06.04.2012 року між приватним підприємством
"Бізон-Тех 2006" (постачальник) та
фермерським господарством "Перлина
Поділля-2011" укладено договір поставки
насіння № ВН-Н-33 (а.с. 10-12).

Відповідно до п. 1.1 Договору у порядку,
строки та на умовах, визначених
договором та специфікаціями до нього,
постачальник зобов'язується
поставляти та передавати у власність
покупця насіння для сівби (товар), а
покупець зобов'язується приймати цей
товар та оплачувати його.

Згідно із п.п. 2.1., 2.2. Договору
найменування (асортимент) товару, його
кількість та ціна вказуються в
специфікаціях до договору, які є
невід'ємними його частинами. Кожна
наступна специфікація після першої
регулює окрему поставку товару в
рамках договору, і не скасовує та не
змінює дію попередніх специфікацій ні
повністю, ні частково, якщо тільки інше
не вказано в ній.

Відповідно до п. 2.4. Договору усі
підписані представниками сторін в
період дії цього договору специфікації
та накладні з поставки (відпуску)
покупцю насіння є невід'ємною частиною
договору, навіть якщо в них немає
посилання на реквізити цього договору.
Умови поставок, оплати товару по ним та
відповідальність покупця за
прострочення оплати товару
регулюється цим договором.

Згідно з п. 4.3. Договору дата (строк)
поставки товару вказується в
специфікаціях. Якщо їх не вказано, то
товар постачається покупцю за його
письмовими заявками по мірі
необхідності покупця в ньому, але не
пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з
моменту одержання постачальником
заявки про поставку товару.

Пунктом 4.12. Договору сторони обумовили,
якщо під час приймання товару від
покупця не надійшло претензій, то товар
вважається переданим постачальником
прийнятим покупцем: за кількістю
(одиниць виміру) - відповідно до
кількості (одиниць виміру), вказаної в
накладній; за якістю - відповідно до
якості, вказаної в документі про
якість.

Згідно із до п. 5.1. Договору покупець
зобов'язується оплатити постачальнику
товар у строки та в розмірах, що
визначені в специфікаціях, а також
зобов'язується сплатити суму
індексації ціни товару в порядку,
визначеному цим договором. Якщо в
специфікації не вказано дату (строк)
оплати товару, то такий товар
оплачується покупцем у день його
отримання від постачальника. Ця умова
також діє, якщо між сторонами фактично
відбулась поставка товару по
накладній, але на такий товар не була
підписана специфікація.

Судом встановлено, що взяті на себе
зобов'язання відповідно до умов
Договору позивач виконав належним
чином, передавши відповідачу згідно із
специфікацією №1 від 06.04.2012р. (а.с. 14)
товар (насіння) на суму 105316 грн 80 коп., на
підставі видаткових накладних №ЗП2392
від 09.04.2012р. на суму 42328 грн та №ЗП6706 від
14.05.2012р. на суму 62988 грн 80 коп., на яких
присутні підписи обох сторін щодо
передачі та приймання товару (а.с. 15-16).

Товар був прийнятий відповідачем на
підставі довіреностей (а.с. 17-18) в
повному обсязі без будь-яких зауважень
та без претензій, що підтверджується
підписами уповноваженої особи
відповідача на вказаних видаткових
накладних.

Між тим, пунктом 3 Специфікації сторони
обумовили, що товар повинен був
оплачений відповідачем в строк не
пізніше 15.10.2012 року.

Однак відповідач, як стверджує позивач
у позові, свої договірні зобов'язання
не виконав, за поставлений товар не
розрахувався навіть частково, відтак у
останнього виникла заборгованість
перед позивачем в сумі 105316 грн 80 коп.

19.04.2013 року між позивачем та
відповідачем було підписано акт звірки
взаєморозрахунків, згідно якого
загальна сума заборгованості
відповідача перед позивачем становить
105316 грн 80 коп. (а.с. 19).

Поряд з цим, у травні 2013 року відповідач
звернувся до позивача із заявою від
08.05.2013 року про відстрочення боргу з
оплати поставленого товару, строк
сплати якого вже минув (а.с. 20).

Позивач погодився на відстрочку
платежу, внаслідок чого між сторонами
була укладена Додаткова угода №1 від
08.05.2013 року до договору № ВН-Н-33 від
06.04.2012р. (а.с.13).

Відповідно до п.п. 1-2.3 Додаткової угоди
покупець підтверджує, що прострочене
грошове зобов'язання (основний борг)
покупця перед постачальником з оплати
отриманого за договором поставки
товару станом на дату складання цієї
додаткової угоди становить 105316 грн 80
коп. Постачальник надає покупцю
відстрочку виконання грошового
зобов'язання, вказаного в п. 1
Додаткової угоди, на наступних умовах.
Покупець зобов'язується в порядку,
встановленому договором поставки,
сплатити постачальнику суму боргу,
вказану в п. 1 цього Договору, не пізніше
25 (двадцять п'ятого) серпня 2013 року. Суми
платежів підлягають індексації згідно
з договором поставки. Покупець
зобов'язується в порядку,
встановленому договором поставки, та
не пізніше 25 (двадцять п'ятого) серпня
2013 року сплатити постачальнику 26938 грн
збитків, завданих постачальнику
покупцем простроченням оплати товару
по договору поставки, що є погодженими
сторонами, і частково компенсують як
прострочення, так і втрати
постачальника за надання чергової
відстрочки оплати товару. Таким чином,
загальна сума, яку покупець
зобов'язується перерахувати
постачальнику становить 132254 грн 80 коп.
і складається з 105316 грн 80 коп. ціни
неоплаченого покупцем товару та 26938 грн
- збитків постачальника.

Пунктом 4.1 Додаткової угоди сторони
обумовили, що якщо станом на 25.08.2013р.
покупцем не буде належним чином
виконано грошові зобов'язання по
Додатковій угоді, то замість частини
збитків-26938 грн - покупець зобов'язаний
сплатити постачальнику 80814 грн, що є
повною сумою збитків, заздалегідь
погоджених сторонами, завданих
постачальнику покупцем простроченням
оплати товару по договору поставки,
включаючи втрати постачальника за
надання чергової відстрочки оплати
товару покупцю (неможливість
користуватися грошовими коштами по
яких надається відстрочка). У разі
подальшого прострочення виконання
грошових зобов'язань по цій додатковій
угоді покупець несе відповідальність
відповідно до умов договору поставки
та законодавства. Сторони домовились,
що оскільки суми збитків по цій
додатковій угоді заздалегідь
визначені та погоджені сторонами, то
вони (у т.ч. їх виникнення та їх розмір)
не підлягають оспорюванню та
заперечуванню покупцем та доказуванню
постачальником.

Однак, відповідач вдруге порушив
договір з оплати вже відстроченого
боргу та заздалегідь погоджених
збитків: після укладення додаткової
угоди, у період з 09.05.2013р. по 31.01.2014р.,
сплативши позивачу 10000 грн основного
боргу, що підтверджується наявною в
матеріалах справи копією банківської
виписки від 15.08.2013р. (а.с. 61-71).

В зв'язку з непроведенням розрахунків
за поставлений товар, позивачем
направлялася на адресу відповідача
претензія-вимога №362/13 від 29.10.2013р. з
вимогою погасити наявну
заборгованість згідно договору №ВН-Н-33
від 06.04.2012р. (а.с. 21-22). Проте, як свідчать
матеріали справи, погашення
заборгованості за отриманий товар
відповідачем так і не було.

Таким чином, станом на день розгляду
справи за відповідачем рахується
заборгованість перед позивачем в сумі
176130 грн 80 коп., з яких 95316 грн 80 коп.
основний борг та 80814 грн-збитки,
прописані в додатковій угоді до
Договору №ВН-Н-33 від 06.04.2012р.

З врахуванням встановлених обставин,
суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського
кодексу України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами договору
№ВН-Н-33 від 06.04.2012р. між ними виникли
зобов'язання, які регулюються
параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу
України "Поставка".

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з викладеного, суд вважає
вимогу позивача про стягнення з
відповідача 95316 грн 80 коп. боргу
правомірною та обґрунтованою, з огляду
на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 80814 грн
збитків, в результаті чого суд дійшов
наступних висновків.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно із ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Оскільки відповідач не виконав
зобов'язання у вказаний строк, він є
боржником, що прострочив.

У відповідності до п. 4 ст.611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, відшкодування
збитків.

Відповідно до ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Так, згідно із п. 4.1 Додаткової угоди
сторони домовились, що якщо станом на
25.08.2013р. покупцем не буде належним чином
виконано грошові зобов'язання по
Додатковій угоді, то замість частини
збитків-26938 грн - покупець зобов'язаний
сплатити постачальнику 80814 грн, що є
повною сумою збитків, заздалегідь
погоджених сторонами, завданих
постачальнику покупцем простроченням
оплати товару по договору поставки,
включаючи втрати постачальника за
надання чергової відстрочки оплати
товару покупцю (неможливість
користуватися грошовими коштами по
яких надається відстрочка). У разі
подальшого прострочення виконання
грошових зобов'язань по цій додатковій
угоді покупець несе відповідальність
відповідно до умов договору поставки
та законодавства. Сторони домовились,
що оскільки суми збитків по цій
додатковій угоді заздалегідь
визначені та погоджені сторонами, то
вони (у т.ч. їх виникнення та їх розмір)
не підлягають оспорюванню та
заперечуванню покупцем та доказуванню
постачальником.

Поряд з цим, пунктом 4 ст. 179 ГК України
закріплено основний принцип, який
визначає, що при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству. Аналогічні
положення містять і норми Цивільного
кодексу України, які визначають, що в
Україні діє принцип свободи договору
(ст. 3 ЦК України), тобто вільне
волевиявлення учасників правовідносин
щодо встановлення умов договору за
взаємною згодою; сторони є вільними в
укладенні договору та визначенні його
умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК
України), сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 ЦК України). А частиною 5 ст.
225 ГК України встановлено, що сторони
господарського зобов'язання мають
право за взаємною згодою заздалегідь
визначити погоджений розмір збитків,
що підлягають відшкодуванню, у твердій
сумі або у вигляді відсоткових ставок
залежно від обсягу невиконання
зобов'язання чи строків порушення
зобов'язання сторонами.

Керуючись цими принципами, сторони в
Додатковій угоді №1 від 08.05.2013 року
передбачили умови про визначення
збитків в твердій сумі і домовляючись
про це, вони в пункті 6 Додаткової угоди
відзначили, що такі умови сторони
визначають розумними і справедливими.

Відтак, з огляду на вищезазначене,
вимоги позивача щодо стягнення збитків
є правомірними, оскільки відповідають
умовам укладеної Додаткової угоди та
чинного законодавства, а тому такими,
що підлягають задоволенню в сумі 80814
грн.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постановах № 902/939/13 від
24.02.2014р., №901/1767/13 від 26.02.2014р.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч вище наведеному та вимогам
ухвал суду відповідач не подав до суду
жодного доказу в спростування позовних
вимог позивача щодо стягнення
основного боргу та збитків, в тому
рахунку доказів проведення
розрахунків (платіжні доручення,
виписки банківських установ щодо руху
коштів, квитанції до прибуткових
касових ордерів).

Виходячи з наведеного, позовні вимоги
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Судові витрати зі сплати судового
збору підлягають віднесенню на
відповідача відповідно до ч. 4 ст. 49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49,
82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фермерського господарства
"Перлина Поділля-2011" (вул. Леніна, буд. 2,
с. Перепільчинці, Шаргородський район,
Вінницька область, 23511, )
на користь приватного підприємства
"Бізон-Тех 2006" (вул. Новицького Якова, 11,
м. Запоріжжя, 69005, ) 95316
грн 80 коп. основного боргу, 80814 грн
збитків та 3522 грн 62 коп. витрат зі
сплати судового збору.

Видати наказ в день набрання рішенням
законної сили.

Копію рішення надіслати відповідачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 18 березня 2014 р.

Суддя
Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. Леніна, буд. 2, с.
Перепільчинці, Шаргородський район,
Вінницька область, 23511)