м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Континент-Торг"
до Комунального підприємства
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Товариство з обмеженою
відповідальністю науково-виробнича
про визнання договору недійсним
Суддя Якименко М.М.
Представники сторін:
від позивача: Солдатенко О.Г. -
довіреність № 18/12 від 18.12.2013 року;
від відповідача: не з'явилися;
від третьої особи: Солдатенко О.Г. -
довіреність № 18/12 від 18.12.2013 року;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Континент-Торг»
(далі - позивач) звернулося до
господарського суду м. Києва з позовом
до Комунального підприємства
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
«Київреклама» (далі - відповідач) про
визнання недійсним договору № 389/12 від
10.07.2012 року на право тимчасового
користування місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Позовні вимоги мотивовані тим, що, на
думку позивача, відповідач не мав
достатнього обсягу дієздатності
надавати позивачу місця для розміщення
зовнішньої реклами згідно адресної
програми на пріоритет, адже приміщення,
на якому позивачу було надано право на
розміщення зовнішньої реклами не є
комунальною власністю територіальної
громади м. Києва, а належить третій
особі на праві приватної власності.
Ухвалою суду від 23.12.2013 року порушено
провадження по справі, залучено в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача, Товариство з
обмеженою відповідальністю
науково-виробнича фірма «Континент» та
призначено розгляд справи на 21.01.2014
19.12.2013 року через відділ діловодства
суду від представника позивача
надійшла заява про вжиття заходів до
забезпечення позову шляхом заборони
відповідачу та будь-яким іншим особам
вчиняти дії по проведенню та
організації демонтажу рекламної
вивіски, напису на будинку.
21.01.2014 року через відділ діловодства
суду від представника відповідача
надійшов відзив на позовну заяву, в
якому відповідач просить суд відмовити
в задоволенні позову у зв'язку з тим, що
нежилий будинок, на фасаді якого
розміщено рекламний засіб, належить до
комунальної власності територіальної
громади м. Києва, за таких умов
укладення договору з відповідачем є
обов'язковою процедурою, необхідність
дотримання якої прямо передбачена
Порядком розміщення реклами в м. Києві.
Розпорядженням заступника голови
господарського суду міста Києва від
21.01.2014 року у зв'язку з перебуванням
судді Якименка М.М. на лікарняному,
справу передано для розгляду судді
Ухвалою суду від 21.01.2014 року справу
прийнято до провадження суддею Ярмак
О.М., а розгляд справи призначено на
Розпорядженням заступника голови
господарського суду міста Києва від
25.01.2014 року у зв'язку з виходом судді
Якименка М.М. з лікарняного, справу
передано судді Якименку М.М.
Ухвалою суду від 25.01.2014 року справу
прийнято до свого провадження суддею
Ухвалою суду від 28.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 11.02.2014 року у
зв'язку з неявкою представника
11.02.2014 року у судовому засіданні у
відповідності до вимог ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України оголошено перерву до 26.02.2014
26.02.2014 року у судовому засіданні у
відповідності до вимог ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України оголошено перерву до 05.03.2014
Представник позивача, третьої особи в
судовому засіданні 05.03.2014 року позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив суд їх задовольнити.
Відповідач, повідомлений про час і
місце розгляду справи належним чином,
що підтверджується підписом його
представника в розписці в повідомленні
про перерву від 26.02.2014 року своїх
повноважних представників в судове
засідання не направив, про причини
неявки суд не повідомив.
Оскільки про час і місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, пояснення його
представника стосовно суті спору були
заслухані в попередньому судовому
засіданні, матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
суті, то на підставі статті 75
Господарського процесуального кодексу
України справа може бути розглянута за
наявними в ній матеріалами.
Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 05.03.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
10.07.2012 року між Комунальним
підприємством виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
"Київреклама" (підприємство) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Континент-Торг»
(розповсюджувач) укладено договір №
389/12 на право тимчасового користування
місцем (-ями) для розміщення рекламного
(-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у
комунальній власності територіальної
громади м. Києва, відповідно до умов
якого на підставі відповідного наказу
дозвільного органу про встановлення
пріоритету на місце (-я) для розміщення
рекламного (-их) засобу (-ів), дозволу
(-ів) на розміщення зовнішньої реклами
на певний строк та у певному місці,
наданого (-их) на підставі
розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
розповсюджувачеві надається право
тимчасового користування місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-их) засобу
(-ів) (далі - РЗ), що перебуває (-ють) у
комунальній власності територіальної
громади м. Києва, його районів або
повноваження щодо розпорядження яким
(-и) здійснюють органи місцевого
самоврядування м. Києва, за умов
повного дотримання розповсюджувачем
цього Договору та Порядку розміщення
реклами в місті Києві, затвердженого
рішенням Київської міської ради від 22
вересня 2011 року № 37/6253, з наступними
змінами та доповненнями, а
розповсюджувач зобов'язується
користуватися наданим йому правом
тимчасового користування, своєчасно та
згідно з умовами цього договору
перераховувати плату за право
тимчасового користування виключно на
поточний рахунок підприємства,
належним чином, своєчасно та у повному
обсязі виконувати свої обов'язки за цим
договором та не зловживати наданими
розповсюджувачу правами.

Відповідно до п. 8.1. договору, він
вступає в юридичну силу з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками та діє щодо кожного місця
розміщення РЗ, протягом строку дії
встановленого пріоритету та/або
дозволу. Припинення пріоритету або
дозволу щодо окремого місця для
розміщення рекламного засобу, у разі
наявності у розповсюджувача інших
діючих пріоритетів та/або дозволів, не
тягне за собою припинення цього
договору в цілому.

Згідно з п. 1 адресної програми на право
тимчасового користування № 2 до
договору № 389/12, яка є невід'ємною
частиною договору, розповсюджувачу
зовнішньої реклами надано право на
имчасове користування місцем (-ями) за
адресою (-ами):

- рекламна вивіска, напис на
будинку (будівлі), споруді, розміри
6.000*1.000 заг. пл.6.0000 кв.м, кількість 1 №
28094-11 за адресою: Святошинський р-н, вул.
Якуба Коласа, 15.

В матеріалах справи наявна копія
дозволу № 28094-11 на розміщення
рекламного засобу за адресою:
Святошинський р-н, вул. Якуба Коласа, 15.
Строк дії дозволу з 21.05.2012 року по 21.05.2017
року.

До прийняття рішення по справі
позивачем заявлено клопотання
відповідно до вимог ст.ст. 66, 67 ГПК
України про застосування у справі
заходів до забезпечення позову шляхом
заборони відповідачу та будь-яким
іншим особам вчиняти дії по
організації або проведенню демонтажу
рекламної вивіски, напису на будинку
загальною площею 6,0000 кв.м за адресою: м.
Київ, вул. Якуба Коласа, 15.

Клопотання представника позивача
мотивоване тим, що у Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Континент-Торг» є реальні
побоювання, що невжиття заходів до
забезпечення позову істотно
ускладнить виконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів.

На підставі Договору № 389/12, дійсність
якого зараз оспорюється в суді,
відповідач звернувся до позивача з
претензією про сплату заборгованості
за договором.

Відповідно до пп. є) п.17.2. та 17.7. Порядку
розміщення реклами в м. Києві,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 22.09.2011 №37/6253 за
наявності заборгованості
розповсюджувача зовнішньої реклами по
сплаті коштів за тимчасового
користування місцем(-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів)
місяці, КП "Київреклама" має право
організовувати або проводити власними
силами демонтаж РЗ.

Згідно п. 4.1.3. Договору № 389/12,
відповідач має право організовувати
або проводити власними силами демонтаж
РЗ відповідно до Порядку.

Розглянувши подану заяву позивача, суд
відмовляє в її задоволенні виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи
має право вжити, передбачених статтею
67 цього Кодексу, заходів до
забезпечення позову. Забезпечення
позову допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до
забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 Господарського
процесуального кодексу України, позов
забезпечується, зокрема, забороною
відповідачеві вчиняти певні дії.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за

кількістю або погіршитись за якістю на
момент виконання рішення. Заходи до
забезпечення позову застосовуються
господарським судом як гарантія
реального виконання рішення суду.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України N 16
від 26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» у вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду. Саме лише посилання в
заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України N 16
від 26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» виносячи ухвалу про заборону
відповідачеві вчиняти певні дії,
господарський суд повинен точно
визначити, які саме дії забороняється
вчиняти. Помилковими слід визнавати
ухвали, якими боржникам забороняється
користуватись їх майном, якщо через
особливості цього майна користування
ним не тягне знищення або зменшення
його цінності. За наявності підстав для
застосування такого заходу до
забезпечення позову господарський суд
може заборонити витрачання майна на
власні потреби, відчуження його у
будь-який спосіб, у тому числі
здійснення тих чи інших платежів або
перерахування авансом певних сум тощо.
Якщо з урахуванням особливостей майна
користування ним не тягне за собою його
знищення або зменшення його цінності,
то для задоволення заяви про
забезпечення позову шляхом заборони
відповідачеві користуватися таким
майном підстави, як правило, відсутні.

Отже, вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд повинен
брати до уваги інтереси не лише
позивача, а й інших осіб, права яких
можуть бути порушені у зв'язку із
застосуванням відповідних заходів.

Позивач не надав суду доказів того, що
існує реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову.

За таких обставин суд не вбачає підстав
для задоволення заяви позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

За своєю правовою природою оспорюваний
договір є договором оренди, а відтак
між сторонами виникли відносини, які
регулюються главою 58 Цивільного
кодексу України та главою 30
Господарського кодексу України.
Оспорюваний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
рекламу» реклама - інформація про особу
чи товар, розповсюджена в будь-якій
формі та в будь-який спосіб і
призначена сформувати або підтримати
обізнаність споживачів реклами та їх
інтерес щодо таких особи чи товару.

Зовнішня реклама - реклама, що
розміщується на спеціальних
тимчасових і стаціонарних
конструкціях, розташованих на
відкритій місцевості, а також на
зовнішніх поверхнях будинків, споруд,
на елементах вуличного обладнання, над
проїжджою частиною вулиць і доріг.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про
рекламу» розміщення зовнішньої
реклами у населених пунктах
проводиться на підставі дозволів, що
надаються виконавчими органами
сільських, селищних, міських рад, а поза
межами населених пунктів - на підставі
дозволів, що надаються обласними
державними адміністраціями, а на
території Автономної Республіки Крим -
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, в порядку, встановленому цими
органами на підставі типових правил, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до Порядку розміщення
зовнішньої реклами в м. Києві,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 22.09.2011 року №37/6253 (в
редакції на момент укладення спірного
договору) КП "Київреклама" - комунальне
підприємство виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
підпорядковане Департаменту
суспільних комунікацій та
уповноважене виконавчим органом
Київської міської ради (Київською
міською державною адміністрацією)
виконувати функції з укладення
договорів, нарахування та отримання
плати за право тимчасового
користування місцями (для розміщення
РЗ), які перебувають у комунальній
власності територіальної громади
міста Києва, його районів або
повноваження щодо розпорядження якими
здійснюють органи місцевого
самоврядування м. Києва (далі -
комунальна власність територіальної
громади міста Києва), здійснювати
контроль за надходженням плати за
договорами, організовувати або
здійснювати власними силами та
засобами демонтаж самовільно
встановлених рекламних засобів,
забезпечувати виготовлення друкованої
продукції, розміщення соціальної
реклами та інформації соціального
спрямування, надавати платні послуги
та виконувати інші повноваження,
передбачені цим Порядком та Статутом
підприємства.

Згідно п. 3.1.1. КП "Київреклама" укладає з
розповсюджувачем реклами договір на
право тимчасового користування
місцем(-ями) для розміщення
рекламного(-их) засобу(-ів), що
перебуває(-ють) у комунальній власності
територіальної громади міста Києва.

У п. 2 Типових правил розміщення
зовнішньої реклами, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 29.12.2003 року №2067, визначено, що
місцем розташування рекламного засобу
є площа зовнішньої поверхні будинку,
споруди, елемента вуличного обладнання
або відведеної території на відкритій
місцевості у межах населеного пункту,
що надаються розповсюджувачу
зовнішньої реклами в тимчасове
користування власником або
уповноваженим ним органом (особою).

Отже, надання місць для розміщення
зовнішньої реклами у користування
розповсюджувачам зовнішньої реклами
здійснюється саме власником або
повноваженим ним органом (особою).

Позивач стверджує, що приміщення, на
якому розміщується рекламна вивіска,
напис на будинку належить третій особі
на праві приватної власності, а отже
саме третя особа має достатній обсяг
правоздатності для надання місць для
розміщення зовнішньої реклами у
користування розповсюджувачам
зовнішньої реклами.

На підтвердження своїх позовних вимог
позивач надав суду договір оренди
нежитлового приміщення № 2 від 01.01.2011
року, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю
науково-виробнича фірма «Континент»
(далі - Орендодавець, третя особа) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Континент-Торг»
(далі - позивач, Орендар), згідно п. 1
якого Орендодавець передає, а Орендар
приймає у тимчасове користування
приміщення за адресою: м. Київ, вул. Я.
Коласа, 15.

Пунктом 1.1 Договору передбачено, що
право власності Орендодавця на
приміщення, що орендується,
підтверджується Договором
купівлі-продажу від 18.08.2003 року та
Договором купівлі-продажу від 22.04.2008
року.

Згідно п. 5.2 Договору до орендної плати
включаються витрати Орендаря пов'язані
з опаленням, забезпеченням
електроенергією, водою та
водовідведенням. Також до орендної
плати включаються витрати на утримання
приміщення у чистому вигляді,
вивезення сміття, технічне утримання,
утримання зелених насаджень, за
протипожежну безпеку, за охорону
приміщення, плата за надання місць для
розміщення реклами, адміністративні
видатки.

Відповідно до ст.761 ЦК України право
передання майна у найм має власник речі
або особа, якій належать майнові права.

За таких умов, позивач вважає, що
враховуючи той факт, що надання місць
для розміщення зовнішньої реклами у
користування розповсюджувачам
зовнішньої реклами належить до
компетенції власників таких місць, а
власником вищезазначених нежитлових
приміщень, на фасадах яких розташовано
рекламну вивіску, напис на будинку є
третя особа, а не територіальна громада
міста Києва, наявні підстави для
визнання недійсним договору №
389/12 від 10.07.2012 року.

Відповідач з доводами позивача не
погоджується і стверджує, що нежилі
приміщення, на фасадах яких
розташовано рекламну вивіску, напис на
будинку являється комунальною
власністю територіальної громади м.
Києві.

На підтвердження своєї позиції
відповідач надав суду лист Головного
управління комунальної власності м.
Києва від 12.10.2011 року № 192/1019-11312, а якому
зазначається, що нежилий будинок,
розміщений за адресою: м. Київ, вул.
Якуба Коласа, 15 належить до комунальної
власності територіальної громади м.
Києва.

За таких умов відповідач зазначив, що
укладення договору з Комунальним
підприємством виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
"Київреклама" на право тимчасового
користування місцем при розміщенні
об'єктів зовнішньої реклами є
обов'язковою процедурою, необхідність
дотримання якої прямо встановлена
Порядком розміщення зовнішньої
реклами в м. Києві.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно з частиною 4 статті 179 Цивільного
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.

Відповідно до частини 1 статті 216
Цивільного кодексу України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Статтею 215 Цивільного кодексу
встановлено, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
визначено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до статті 180 Господарського
кодексу України, господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх істотних умов. При укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 638
Цивільного кодексу України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Частиною 1 статті 284 Господарського
кодексу України визначено, що
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Слід мати на увазі, що істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Недосягнення між сторонами згоди щодо
істотних умов договору або відсутність
однієї з істотних умов у тексті
договору тягне за собою визнання
такого договору неукладеним, тобто
таким, що не породжує жодних правових
наслідків. Також необхідно звернути
увагу, що вказаний вище перелік
істотних умов не є вичерпним чи сталим,
а може коригуватися в залежності від
особливостей конкретного договору
оренди.

Таким чином, для визнання оспорюваного
договору недійсним позивач має довести
за допомогою належних засобів
доказування, що договір суперечить
вимогам чинного законодавства щодо
його форми, змісту, правоздатності і
волевиявленню сторін, на момент
укладення договору свідомо існує
об'єктивна неможливість настання
правового результату, а також, що
внаслідок його укладення порушені
права позивача.

В даному випадку має місце оренда місць
для розміщення рекламних засобів.
Істотними умовами вказаного договору
є: об'єкт оренди, строк дії договору,
ціна договору, умови повернення майна.

Позивач просить суд визнати договір
недійсним у зв'язку з тим, що зміст
правочину суперечить ЦК України,
іншим актам цивільного законодавства,
а саме у зв'язку з тим, що відповідача не
є власником або уповноваженою ним
особою майна, яке передається в оренду,
а тому не мав достатнього обсягу
дієздатності для надання місць для
розміщення зовнішньої реклами у
користування позивачу.

Доводи представника позивача не
беруться судом до уваги з огляду на
наступне.

По-перше, судом встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу від 18.08.2003
року Товариству з обмеженою
відповідальністю науково-виробнича
фірма «Континент» дійсно належить на
праві власності нежиле приміщення № 4
(в літ. А), загальною площею 295,40 кв.м, яке
розташоване за адресою: м. Київ, вул.
Якуба Коласа, 15.

Крім того, згідно договору
купівлі-продажу від 22.04.2008 року
Товариству з обмеженою
відповідальністю науково-виробнича
фірма «Континент» на праві власності
також належать нежилі приміщення № 1 по
№ 11 (групи приміщень № 10), загальною
площею 239,50 кв.м, які розташовані за
адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, буд.
15 (літера А).

В той же час суд відзначає, що згідно з
Переліком нежилих будинків та
приміщень, які передаються до сфери
управління районних в м. Києві
державних адміністрацій, який є
Додатком № 1 до розпорядження
виконавчого органу Київської міської
державної адміністрації № 715 від 12.05.2011
року «Про окремі питання виконання
розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від
10.12.2010 N 1112 "Про питання організації
управління районами в місті Києві"(із
змінами та доповненнями)» нежила
будівля за адресою: м. Київ, вул. Коласа
Якуба, 15 відноситься до комунальної
власності територіальної громади
Святошинського району м. Києва.

Отже, нежилий будинок, на фасаді якого
розміщені спірні об'єкти зовнішньої
реклами, перебуває у комунальній
власності, і обслуговування його
здійснюють відповідні комунальні
служби та підприємства.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що перебування у приватній
власності третьої особи частини
нежилого приміщення, яке знаходиться у
комунальній власності не може бути
підставою для визнання договору на
право тимчасового користування місцем
(-ями) для розміщення рекламного (-их)
засобу (-ів), що перебуває (-ють) у
комунальній власності територіальної
громади м. Києва недійсним, оскільки
його зміст не суперечить ЦК України,
іншим актам цивільного законодавства.

Аналогічної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у своїх постановах від 31.01.2008
року у справі № 10/394, від 24.02.2009 року у
справі № 22/92, від 10.06.2013 року у справі №
5011-18/16487-2012.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позивачем не
доведено за допомогою належних засобів
доказування, що договір суперечить
вимогам чинного законодавства щодо
його форми, змісту, правоздатності і
волевиявленню сторін, а також, що
внаслідок його укладення порушені
права позивача.

Відповідно до статті 49 ГПК України
судові витрати покладаються судом на
позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України,
господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 07.03.2014 року.

Суддя
М.М. Якименко