м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25643/13 27.02.14

За позовом Державного підприємства
«Хлібна база № 73» Державного агентства
резерву

України

До Державного агентства
резерву України

Про стягнення 971 017,15 грн.

Суддя Сівакова
В.В.

Представники сторін:

Від позивача Мотрончук А.П. - по
дов. № 20 від 21.01.2013

Від відповідача Висотенко І.М. - по
дов. № 2127/0/4-13 від 27.05.2013

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Державного
підприємства «Хлібна база № 73»
Державного агентства резерву України
до Державного агентства резерву
України про стягнення 971 017,15 грн. коштів
на відшкодування витрат позивача на
переміщення зерна матеріального
резерву.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.01.2014 порушено провадження у
справі № 910/25643/13 та призначено справу
до розгляду на 28.01.2014.

Відповідач у поданому в судовому
засіданні 28.01.2014 відзиві проти позову
заперечує з наступних підстав. Статтею
11 Закону України «Про державний
матеріальний резерв» передбачено, що
відшкодування витрат підприємствам,
установам і організаціям, що виконують
відповідальне зберігання, оплата
тарифу за перевезення вантажів,
спеціальної тари, упаковки, послуг
постачальницько-збутових організацій
за поставку і реалізацію матеріальних
цінностей державного резерву
провадиться у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 532 від 12.04.2002 затверджено Порядок
відшкодування підприємствам,
установам та організаціям витрат,
пов'язаних з відповідальним
зберіганням матеріальних цінностей
державного резерву. Залежно від
номенклатури, асортименту та
особливостей технології зберігання
передбачаються можливі додаткові
витрати, пов'язані з обслуговуванням
матеріальних цінностей державного
резерву, зокрема витрати на
консервацію, переміщення,
перефарбування тощо. Розмір додаткових
витрат визначається у кожному разі
окремо за узгодженням між Держрезервом
та відповідальним зберігачем на
підставі обгрунтованих фактичних
витрат відповідального зберігача. На
виконання вищезазначеної постанови
КМУ № 532 від 12.04.2002 між Держрезервом
України та ДП «Хлібна база №73»
укладено договір відповідального
зберігання матеріальних цінностей
державного резерву, відповідно до
якого Держрезерв відшкодовує
зберігачу витрати на зберігання
матеріальних цінностей державного
резерву в межах бюджетних асигнувань,
передбачених на ці цілі, додаткові
витрати з Держрезервом не
погоджувалися. Враховуючи викладене,
позовні вимоги ДП «Хлібна база №73»
вважає безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

В судовому засіданні 28.01.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 13.02.2014.

В судовому засіданні 13.02.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 27.02.2014.

Позивачем в судовому засіданні 27.02.2014
подано пояснення, в яких позивач
зазначає, що заявлені позовні вимоги
про відшкодування витрат на
переміщення зерна державного
матеріального резерву у сумі 971 017,15 грн.
відповідають ст. 22 Цивільного кодексу
України, може розглядатись у суді
згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
і може бути задоволеною відповідно до
норм Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 27.02.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

30.08.2010 між Державним комітетом з
державного матеріального резерву
(комітет), правонаступником якого є
Державне агентство резерву України та
Держаним підприємством «Хлібна база №
73» (зберігач) було укладено договір
відповідального зберігання
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву № юр-2зб/384-2010
(далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору
зберігання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву (цінності)
здійснюється на зерносховищах
зберігача.

Згідно з п. 1.2. договору комітет передає,
а зберігач приймає на відповідальне
зберігання цінності згідно з
специфікацією у кількості та за
вартістю згідно з актом форми № Р-16.
Передбачені цим договором форми актів
затверджуються комітетом.

Спір виник в зв'язку з тим, що позивачем
на виконання розпоряджень відповідача
було здійснено переміщення
(відвантажено та перевезено) зерно з
Державного підприємства «Хлібна база
№ 74» на Державне підприємство «Хлібна
база № 73», у зв'язку з чим позивачем
понесено витрати в розмірі 971 017,15 грн.,
які має відшкодувати відповідач.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У відповідності до статті 936 Цивільного
кодексу України за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з пунктом 1.1. статуту Державного
підприємства «Хлібна база № 73»
Державного агентства резерву України,
останнє засноване на державній
власності і належить до сфери
управління Державного агентства
резерву України, що діє відповідно до
Указу Президента України від 13 квітня
2011 року № 463/2011 «Про Положення про
Державне агентство резерву України».

Відповідно до пункту 19 статті 4
зазначеного Положення Державне
агентство резерву України здійснює
управління діяльністю підприємств,
установ та організацій, які належать до
сфери управління Держрезерву України,
щодо формування, розміщення,
зберігання, використання, поповнення
та освіження (поновлення) запасів
державного резерву, дотримання
нормативних умов їх зберігання.

Своїми розпорядженнями (нарядами) №
0.64/32 від 24.07.2012, № 0.64/53 від 30.11.2012 та №
0.64/31 від 23.05.2013, а також листами № 3246/0/4-12
від 25.07.2012, № 3595/0/4-12 від 17.08.2012, № 4375/0/4-12
від 04.10.2012, № 4745/0/4-12 від 24.10.2012, № 5334/0/4-12
від 03.12.2012, № 689/0/4-13 від 20.02.2013, № 1260/0/4-13
від 29.03.2013, № 2039/0/4-13 від 23.05.2013 та №
3149/0/4-13 від 22.07.2013 Державне агентство
резерву України зобов'язало Державне
підприємство «Хлібна база № 73»
перемістити (відвантажити та
перевезти) з Державного підприємства
«Хлібна база № 74» (Запорізька область,
Токмацький р-н, м. Молочанськ) та
розмістити в своїх елеваторах товари і
матеріали державного мобілізаційного
резерву - зерно пшениці і жита та
насіння соняшника (далі - зерно).

Згідно з п. 1.3. статуту Державного
підприємства «Хлібна база № 73» позивач
у своїй діяльності керується
Конституцією України, Законом України
«Про державний матеріальний резерв»,
іншими законами України, актами
Президента України, Кабінету Міністрів
України, наказами Державного агентства
резерву України, …

Відповідно до п. 6.2.2. статуту Державного
підприємства «Хлібна база № 73» позивач
зобов'язаний виконувати завдання та
розпорядження Державного агентства
резерву України.

Листом № 358 від 15.08.2012 позивач повідомив
відповідача про те, що позивачем
проведено заходи по підготовці
відвантаження зерна під час яких
установлено, що здійснення цих заходів
потребує значних витрат на
відвантаження та переміщення
залізницею, які будуть понесені
позивачем та просив надати
підтвердження на необхідність
здійснення переміщення зерна.

Відповідач у відповідь листом № 3593/0/4-12
від 17.08.2012 повідомив про те, що видане
ним розпорядження (наряд) № 0.64/32 від
24.07.2012 не виконано та просив в
найкоротший термін здійснити
переміщення зерна державного резерву з
Державного підприємства «Хлібна база
№ 74» на Державне підприємство «Хлібна
база № 73».

Після закінчення процесу переміщення
зерна позивач листом № 2/08 від 02.08.2013
повідомив відповідача про понесення
ним витрат в загальному розмірі 971 017,15
грн. та просив відповідача
відшкодувати понесені позивачем у
зв'язку з цим витрати.

Відповідач у відповідь листом № 3618/0/4-13
від 21.08.2013 повідомив про неможливість
відшкодування витрат по відвантаженню
та перевезенню зерна в сумі 971 017,15 грн. у
зв'язку з відсутністю джерела
фінансування.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

За умовами п. 1.2. договору здійснити
передачу цінностей на відповідальне
зберігання має комітет, тобто
відповідач.

Натомість відповідач доручив позивачу
здійснити переміщення з іншої хлібної
бази та розміщення цінностей на своїй
базі.

У зв'язку із переміщенням
(відвантаженням та перевезенням) зерна
з однієї хлібної бази до іншої
позивачем понесено витрати в розмірі 971
017,15 грн., що підтверджуються
матеріалами справи.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач на виконання вимог відповідача
здійснив переміщення цінностей, що
свідчить про неналежне виконання
відповідачем зобов'язання та наявність
вини відповідача.

У відповідності до ст. 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Під збитками
розуміються втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управленою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються : вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною.

На підставі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки; розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором;
збитки визначаються з урахуванням
ринкових цін, що існували на день
добровільного задоволення боржником
вимоги кредитора у місці, де
зобов'язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена добровільно,
- у день пред'явлення позову, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Суд може задовольнити вимогу про
відшкодування збитків, беручи до уваги
ринкові ціни, що існували на день
ухвалення рішення; при визначення
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
враховуються заходи, вжиті кредитором
щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за
договором є правовою підставою, згідно
із ст. 623 Цивільного кодексу України,
для стягнення збитків.

Підставою для відшкодування збитків є
спричинення їх внаслідок неналежного
виконання зобов'язання за договором,
тобто наявності прямого
причинно-наслідкового зв'язку між
неправомірними діями однієї сторони та
зменшення майнових прав іншої, у тому
числі і понесених витрат.

Суд приходить до висновку, що сплачена
позивачем сума за переміщення
цінностей в розмірі 971 017,15 грн. є
збитками позивача, які мали місце
внаслідок неналежного виконання
зобов'язань відповідачем за договором.

Отже, позивачем доведено
причинно-наслідковий зв'язок між
протиправними діями відповідача та
понесеними позивачем збитками саме
внаслідок неналежного виконання
відповідачем договірного зобов'язання.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги про стягнення 971 017,15 грн. збитків
понесених внаслідок переміщення
цінностей матеріального резерву є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування
обставин, повідомлених позивачем, не
надав.

Зважаючи на вищевказане, позовні
вимоги Державного підприємства
«Хлібна база № 73» Державного агентства
резерву України є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню
повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства
резерву України (01601, м. Київ, вул.
Пушкінська, 28, ) на
користь Державного підприємства
«Хлібна база № 73» Державного агентства
резерву України (53250 Дніпропетровська
область, Нікопольський район, с.
Павлопілля, вул. 40 років Перемоги, 64, ) 971 017 (дев'ятсот сімдесят
одну тисячу сімнадцять) грн. 15 коп.
збитків, 19 420 (дев'ятнадцять тисяч
чотириста двадцять) грн. 35 коп. витрат
по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 05.03.2014.

СуддяВ.В. Сівакова