м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25343/13 17.02.14Суддя Мудрий С.М.
розглянувши справу

за позовом спільного
українсько-естонського підприємства у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю "Оптіма - Фарм, ЛТД"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Марко Фарм ЛТД"

про спонукання вчинити дії з прийняття
повернення товару

Представники сторін:

від позивача: Заголдна Я.Ю. -
представник за довіреністю № 05 від
01.01.2014 року;

від відповідача: Загоруй С.В. -
представник за довіреністю №б/н від
08.04.2013 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги спільного
українсько-естонського підприємства у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю "Оптіма - Фарм, ЛТД" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Марко Фарм ЛТД" про
спонукання вчинити дії з прийняття
повернення товару.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 28.04.2001 року між ним
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Марко Фарм ЛТД"
укладено договір поставки косметичної
продукції №23/1.

26.12.2012 року позивачем отримано
повідомлення відповідача про
припинення дії договору поставки № 23/1
з 01.01.2013 року.

На виконання п. 3 ст. 12 договору
«Розірвання договору, наслідки» 04.01.2013
року позивачем направлено на адресу
відповідача реєстр усієї продукції,
яка залишилась у покупця та не була
реалізована цільовій групі аптечних
закладів на затвердження.

Проте, станом на 25.11.2013 року відповідач
жодних дій по затвердженню реєстру та
прийняття повернення продукції не
вчинив. У зв'язку з чим позивач
звернувся до суду та просив зобов'язати
відповідача вчинити дії з прийняття
повернення продукції, зазначеної в
інвентаризаційному описі від 19.11.2013
року на суму 217 185,64 грн., згідно
договору поставки №23/1 від 28.04.2011р., а
також повернути кошти у сумі 217 185,64
грн., сплачені за продукцію, що
повертається.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 30.12.2013 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
28.01.2014 року.

28.01.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва позивач подав клопотання про
відкладення розгляду справи.

В судове засідання 28.01.2014 року
представник відповідача не з'явився,
вимоги хвали суду від 30.01.2013 року не
виконав, про поважні причини неявки суд
не повідомив, хоча про час та дату
судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення № 010.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 28.01.2014 року розгляд справи
відкладено на 17.02.2014 року.

В судовому засіданні 17.02.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
позов.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

28.04.2011 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Марко Фарм ЛТД"
(постачальник) та спільним
українсько-естонським підприємством у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю "Оптіма - Фарм, ЛТД"
(покупець) укладено договір поставки
№23/1, відповідно до умов якого
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
покупцеві продукцію, а покупець
зобов'язується прийняти вказану
продукцію, сплатити за неї певну
грошову суму та реалізувати її
цільовій групі аптечних закладів у
відповідності до додатку 3 договору.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України
встановлено, що предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

Листом №490юр від 24.12.2012 року товариство
з обмеженою відповідальністю "Марко
Фарм ЛТД" зазначило, що 31.10.2012 року ним
на адресу позивача направлено
лист-повідомлення про припинення дії
договору з 01.01.2013 року та ще раз
повідомив про припинення дії договору
поставки №23/1 з 01.01.2013 року.

Відповідно до п.2статті 12 договору,
постачальник має право розірвати
договір у будь-який час, попередивши
про це покупця за 2 календарних місяці
до дати розірвання.

Листом вих.. №21 від 26.12.2012 року позивач
направив відповідачу реєстр всієї
продукції, яка залишилася у покупця та
не реалізована цільовій групі аптечних
закладів, на затвердження. А також,
просив затвердити даний реєстр та
погодити перелік продукції, яка
підлягає повернення на підставі п.3
розділу 12 договору протягом 7 днів від
дати отримання даної вимоги.

У відповідь листом вих. №2-юр (отриманий
позивачем 25.01.2013 року за вх.1474-ВХ-02)
товариство з обмеженою
відповідальністю "Марко Фарм ЛТД"
повідомило позивача про те, що
протягом листопада-грудня 2012 року,
покупцем не замовлялось, і як наслідок,
не було отримано жодної продукції, в
зв'язку із чим постачальник не може
провести повернення продукції.

Відповідно до п.3 статті 12 договору,
після розірвання договору сторони
погоджуються виконати наступні
положення:

- упродовж 15 календарних днів після
розірвання даного договору
представники обох сторін повинні
підготувати реєстр усієї продукції,
яка залишилась у постачальника та не
реалізована цільовій групі аптечних
закладів. Продукція, що залишилась не
реалізованою та включена до реєстру
може бути повернута покупцем
постачальнику протягом 15 календарних
днів з дати затвердження реєстру за
умови, що ця продукція знаходиться у
належному стані, має кінцевий термін
придатності не менше 50% від загального
терміну придатності, придатна до
продажу та її кількість не перевищує
кількості продукції, яка отримана
покупцем по кожній позиції упродовж
півтора місяця до розірвання договору;

- постачальник зобов'язаний протягом 5
календарних днів з дня отримання
продукції, що повертається, повернути
покупцеві сплачені останнім за таку
продукцію кошти а бо провести
коригування розрахунків в разі, якщо
продукція, що повертається не була
оплачена покупцем.

Тобто, продукція, що залишилась не
реалізованою може бути повернута
покупцем постачальнику за наявності
таких умов, а саме:

- продукція знаходиться у належному
стані;

- продукція має кінцевий термін
придатності не менше 50% від загального
терміну придатності;

- продукція придатна до продажу;

- кількість продукції не перевищує
кількості продукції, яка отримана
покупцем по кожній позиції упродовж
півтора місяця до розірвання договору.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, договір
поставки №23/1 від 28.04.2011 року припинив
свою дію з 01.01.2013 року.

Як зазначено відповідачем протягом
листопада-грудня 2012 року покупцем не
замовлялося, і як наслідок, не було
отримано жодної продукції за цей
період.

Позивачем жодного спростування
вищезазначеного не надано, а також, як
вбачається з наданої
інвентаризаційної описі
товарно-матеріальних цінностей
аптечного складу № 1 центральний
станом на 19.11.2013 року, в даний перелік
включена продукція, яка отримана
покупцем (дата поставки) за період з
травня 2011 року по червень 2012 року.

Відповідно до статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно з ч.1 статті 627 ЦК України
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Враховуючи вищезазначене, оскільки,
позивачем не надано переліку
продукції, яка отримана від відповідач
протягом листопада-грудня 2012 року та
відповідного реєстру щодо її
повернення, на підтвердження чого
відсутня одна з умов договору щодо
можливості повернення продукції, тому
вимоги позивача щодо зобов'язання
відповідача вчинити дії з прийняття
повернення продукції, зазначеної в
інвентаризаційному описі від 19.11.2013
року на суму 217 185,64 грн., згідно
договору поставки №23/1 від 28.04.2011р. та
повернути кошти у сумі 217 185,64 грн.,
сплачені за продукцію, що повертається
є необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 04.03.2014 року.

Суддя
С.М. Мудрий