КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2014 р. Справа№ 911/3682/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Корсакової Г.В.

при секретарі судового засідання -
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Грибук В.Ю. - представник
за дов. № 14/20-7-14 від 08.01.2014р.;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агро Проджект" на
рішення Господарського суду Київської
області від 05.11.2013р.

у справі № 911/3682/13 (суддя Саванчук С.О.)

за позовом Державного публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Украгролізинг"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агро Проджект"

про стягнення 694903,41 грн.,

В судовому засіданні 11.03.2014 р. оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови,

ВСТАНОВИВ:

Державне публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Украгролізинг" (далі - ДПАТ
"НАК "Украгролізинг", позивач)
звернулося до Господарського суду
Київської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агро Проджект" (далі -
ТОВ "Агро Проджект", відповідач) про
стягнення 694903,41 грн. заборгованості за
договором фінансового лізингу, а саме:
689 463,26 грн. - основного боргу, 4420,12 грн. -
пені, 1020,03 грн. - 3% річних.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 05.11.2013р. позовні
вимоги ДПАТ "НАК "Украгролізинг
задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ
"Агро Проджект" на користь позивача
заявлену суму позову, а також 13898,07 грн.
судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ТОВ "Агро Проджект" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить суд скасувати
рішення Господарського суду Київської
області від 05.11.2013р. в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення основної заборгованості у
розмірі 42425 грн. 28 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставин
справи, зокрема, задовольнив позовні
вимоги про стягнення заборгованості у
розмірі 42425,28 грн., яка виникла (в тому
числі) згідно додатку № 10.1. до договору,
оригінал якого не було надано
позивачем в якості належного доказу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013р.,
апеляційну скаргу ТОВ "Агро Проджект"
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 28.01.2014р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014 р.
розгляд апеляційної скарги було
відкладено на 11.02.2014р.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
10.02.2014р. у зв'язку з перебуванням
головуючого судді Коротун О.М. на
лікарняному, змінено склад судової
колегії: головуючий суддя -
Кропивна Л.В., судді - Гаврилюк О.М.,
Корсакова Г.В., яка прийняла справу до
свого провадження та призначила до
розгляду на 11.03.2014р.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
05.03.2014р. у зв'язку з виходом головуючого
судді Коротун О.М. з лікарняного,
змінено склад судової колегії:
головуючий суддя - Коротун О.М., судді -
Гаврилюк О.М., Корсакова Г.В., яка
прийняла справу до свого провадження
та ухвалила дану постанову.

У судовому засіданні 11.03.2014 р.
представник позивача заперечував
проти доводів апеляційної скарги,
зазначив, що вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення. На
виконання вимог ухвал Київського
апеляційного господарського суду від
12.12.2013р. та 28.01.2014р. надав для огляду в
судовому засіданні оригінали
документів, пов'язаних з предметом
спору, в тому числі оригінал додатку №
10.1 до договору.

Представник відповідача у судове
засідання 11.03.2014р. не з'явився, про час
та місце розгляду апеляційної скарги
був повідомлений належним чином, про що
свідчить наявне в матеріалах справи
повідомлення № 404 про вручення
17.02.2014 р. копії вищезазначеної ухвали
представнику відповідача.

Враховуючи те, що явка представників
учасників апеляційного провадження
судом апеляційної інстанції
обов'язковою не визнавалась, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статтею 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком учасників
апеляційного провадження, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про необхідність здійснення
перевірки рішення Господарського суду
Київської області в апеляційному
порядку за відсутності представника
відповідача, який був належним чином
повідомлений про час та місце судового
засідання.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
оглянувши оригінали документів,
заслухавши пояснення представника
позивача, Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 08.08.2011р. між Відкритим
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Украгролізинг"
(найменування якого постановою
Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №
951 змінено на Державне публічне
акціонерне товариство "Украгролізинг",
лізингодавець за умовами договору) та
ТОВ "Агро Проджект" (лізингоодержувач
за умовами договору) було укладено
договір фінансового лізингу №
10-11-119стбст-пл/414 (далі - договір), за
умовами якого лізингодавець передає
лізингоодержувачу у користування на
визначений договором строк предмет
лізингу, що визначений у додатку до
договору "Найменування, кількість, ціна
і вартість предмета лізингу", що є
специфікацією предмета лізингу, який
набувається ним у власність у
постачальника, самостійно обраного
лізингоодержувачем, а він сплачує за це
лізингові платежі на умовах договору
(пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 2.2. договору, строк
лізингу відраховується з моменту
укладення сторонами акту
передачі-приймання у користування
предмету лізингу, що укладається у 5-ти
автентичних примірниках.

Місцевим судом правомірно встановлено,
що додатковим договором від 12.08.2011р. №
1/441 сторони домовились внести наступні
зміни до пункту 4.2. договору, а саме:
лізингоодержувач після укладання
договору, на підставі виставленого
лізингодавцем рахунку, який діє
протягом 3 днів, перераховує на рахунки
лізингодавця: попередній лізинговий
платіж в розмірі, визначеному пунктом
4.1. договору. Датою сплати попереднього
платежу є дата надходження коштів на
рахунок лізингодавця.

Разом з цим, пунктом 4.4. договору
сторони погодили, що розмір лізингових
платежів, їх складових частин,
встановлюється додатком до договору
"Графік сплати лізингових платежів".

Відповідно до пункту 5.1 договору,
предмет лізингу передається
лізингоодержувачу за актом, за умови
перерахування платежів у розмірі та в
порядку, визначеному пунктом 4.2.
договору.

Договір набуває чинності від дати
надходження платежів, визначених та
сплачених згідно пункту 4.2. договору, і
діє до закінчення строку лізингу,
зазначеного в додатку до договору та
виконання сторонами всіх зобов'язань
за договором (пункт 8.1 договору).

Місцевий суд дійшов правомірного
висновку, що додатками № 1-10 до договору
сторони погодили кількість, ціну,
вартість предмету лізингу.

В свою чергу, додатками № 2.1., 4.1., 6.1., 8.1.,
10.1. до договору сторони погодили
графіки сплати лізингових платежів.

Матеріалами справи підтверджується
той факт, що на виконання умов договору
між сторонами підписано акт
приймання-передачі
сільськогосподарської техніки від
15.08.2011 № 2, відповідно до якого,
відповідачу передано предмет лізингу -
станки для відгодівлі, опоросу,
дорощування, для маток групові та
індивідуальні в розібраному стані.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про належне виконання
позивачем зобов'язань за договором.
Даний факт також не заперечується
відповідачем та не спростовується
доводами апеляційної скарги.

В свою чергу, відповідно до пунктів
4.1.-4.4. договору та додатків №№ 2.1., 4.1.,
6.1., 8.1., 10.1. до нього, відповідач станом
на 15.08.2013 зобов'язаний був сплатити на
рахунок позивача лізингові платежі у
розмірі 689463,26 грн., проте не виконав
вказаного зобов'язання.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, відповідач не заперечував
проти неналежного виконання
зобов'язань по сплаті лізингових
платежів, проте не погодився з сумою,
яка підлягає стягненню, зазначивши, що
лізингові платежі на суму 42425,28 грн., які
були нараховані на підставі додатку №
10.1. до договору, не підтверджені
документально, оскільки в нього є
сумніви щодо існування зазначеного
додатку та підписання його обома
сторонами.

В цій частині суд апеляційної
інстанції не приймає доводи апелянта
як підставу для скасування рішення
місцевого суду, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем до позовної заяви було
надано копії документів, пов'язаних з
предметом спору, серед яких, зокрема,
міститься належним чином засвідчена
копія додатку № 10.1 до договору (графік
сплати лізингових платежів, а/с 38).

Ухвалою Господарського суду міста
Києва про порушення провадження у
справі від 24.09.2013р., зокрема, було
витребувано оригінали доданих до
позовної заяви документів для огляду у
судовому засіданні.

Про належне виконання вимог даної
ухвали з боку позивача та надання
оригіналів документів для огляду
зазначено в оскаржуваному рішенні.
Також у протоколі місцевого суду по
даній справі від 15.10.2013р. вказано, що
судом оглянуто оригінали документів в
судовому засіданні, зокрема, усі
додатки до договору.

Таким чином, необґрунтованими є доводи
позивача про те, позивачем не було
надано, а судом першої інстанції не
було досліджено оригінали доданих до
позовної заяви документів, оскільки
факт такого дослідження
підтверджується матеріалами справи.
Крім того, відповідач не з'явився в
судове засідання місцевого суду
15.10.2013р., а відтак добровільно не
скористувався процесуальним правом
взяти участь в судовому засіданні під
час дослідження оригіналів документів
судом.

У судовому засіданні 11.03.2014р. судом
апеляційної інстанції також було
досліджено наданий позивачем (на
вимогу суду) оригінал додатку № 10.1 до
договору.

Так, колегією суддів встановлено, що
додаток № 10.1 (графік сплати лізингових
платежів) до договору фінансового
лізингу № 10-11-119стбст-пл/414 від 08.08.2011 р. є
чинним (докази визнання його недійсним
відсутні), оскільки (як і інші додатки
до договору), підписаний з боку
лізингоодержувача та лізингодавця,
скріплений печатками обох сторін, його
положення відповідають умовам
договору, а відтак доводи апелянта про
неправомірне нарахування 42425,28 грн.
заборгованості на підставі додатку №
10.1 до договору, є необґрунтованими та
безпідставними.

Отже, вказаний доказ правомірно
прийнятий судом першої інстанції на
підставі ст.ст. 33,34,36,43 ГПК України.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням, визначених
змістом зобов'язання (неналежне
виконання).

Згідно з частинами 1, 3 статті 612
Цивільного кодексу України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4
Закон України "Про фінансовий лізинг",
фінансовий лізинг - це договір лізингу,
в результаті укладення якого
лізингоодержувач на своє замовлення
отримує в платне користування від
лізингодавця об'єкт лізингу на строк,
не менший строку, за який амортизується
60 відсотків вартості об'єкта лізингу,
визначеної в день укладення договору.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг" за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті
11 Закону України "Про фінансовий
лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг" сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.

Крім того, згідно зі статтею 530
Цивільного кодексу України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, місцевим судом правомірно
встановлено, що сторонами досягнуто
згоди за всіма істотними умовами
договору фінансового лізингу. Договір
не оскаржується сторонами, не визнаний
судом недійсним.

З огляду на наведене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, про
правомірність задоволення судом
першої інстанції позовних вимог про
стягнення 689463,26 грн., основної
заборгованості, оскільки вказана сума
підтверджується належними доказами,
наявними в матеріалах справи (зокрема,
графіками сплати платежів,
банківськими довідками, тощо), не
спростована та не погашена
відповідачем повно або частково.

Також позивачем було заявлено до
стягнення з відповідача 4420,12 грн.- пені
та 1020,03 грн. - 3% річних.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Пунктом 7.1. договору визначено, що за
порушення строків сплати лізингових
платежів лізингоодержувач за кожний
календарних день прострочення від
несплаченої суми сплачує лізингодавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла в період, за який
нараховується пеня.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання,
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Суд апеляційної інстанції перевірив
розрахунок ціни позову, наданий
позивачем та взятий до уваги судом
першої інстанції, та дійшов висновку,
що даний розрахунок про стягнення 4420,12
грн.- пені та 1020,03 грн. - 3% річних у
заявлені позивачем періоди - є вірним
та обґрунтованим, а відтак правомірно
задоволений місцевим судом.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду рішення в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції, які
могли б бути прийняті та дослідженні
судом апеляційної інстанції в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції по даній справі в
розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги покладаються на апелянта в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Агро
Проджект" на рішення Господарського
суду Київської області від 05.11.2013р. у
справі № 911/3682/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 05.11.2013р. у справі
№ 911/3682/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3682/13 повернути
до Господарського суду Київської
області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

Г.В. Корсакова