м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ілан Агро"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвестиційна
компанія «ІФГ Капітал»
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача: Товариство з
обмеженою відповідальністю «Априкот
Плюс» та Сінельник Володимир
про визнання правочину, який вчинений
під впливом тяжкої обставини,
Суддя Нечай О.В.
Представники учасників судового
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
від третьої особи - 1: не з'явився
від третьої особи - 2: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ілан Агро" (далі -
позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український
промисловий банк" (далі - відповідач)
про визнання правочину, який вчинений
під впливом тяжкої обставини,
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.11.2013 р. було порушено
справи призначено на 18.12.2013 р.
22.11.2013 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача була подана
заява про надання копії судового
рішення.

12.12.2013 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача був поданий
відзив на позовну заяву.

У судове засідання 18.12.2013 р. представник
позивача з'явився та подав письмові
пояснення. Вимоги ухвали
господарського суду міста Києва від
20.11.2013 р. про порушення провадження у
справі № 910/22324/13 позивач виконав
частково.

У судове засідання 18.12.2013 р. представник
відповідача не з'явився. Вимоги ухвали
господарського суду міста Києва від
20.11.2013 р. про порушення провадження у
справі № 910/222324/13 відповідач
виконав.

Враховуючи те, що представник
відповідача у судове засідання 18.12.2013 р.
не з'явився, а також у зв'язку із
частковим виконанням позивачем вимог
ухвали господарського суду міста Києва
про порушення провадження у справі №
910/22324/13 від 20.11.2013 р. розгляд справи було
відкладено на 08.01.2014 р.

08.01.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвестиційна
компанія «ІФГ Капітал» було подано
клопотання про залучення до участі у
справі правонаступника відповідача.

08.01.2014 р. судове засідання не відбулось.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва Князькова В.В. від
08.01.2014 р., у зв'язку з перебуванням судді
Нечая О.В. у відпустці, справу № 910/22324/13
було передано для розгляду судді
Гавриловській І.О.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.01.2014 р. справа № 910/22324/13 була
прийнята до провадження суддею
Гавриловською І.О. та призначена до
розгляду на 05.02.2014 р.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва Князькова В.В. від
13.01.2014 р., у зв'язку з поверненням судді
Нечая О.В. з відпустки, справу № 910/22324/13
було передано для розгляду судді Нечаю
О.В.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.01.2014 р. справа № 910/22324/13 була
прийнята до провадження суддею Нечаєм
О.В. та призначена до розгляду на
05.02.2014р.

У судове засідання 05.02.2014 р. представник
позивача з'явився та подав клопотання
про залучення третіх осіб, клопотання
про витребування нових доказів та
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.

У судове засідання 05.02.2014 р. представник
відповідача не з'явився.

У судове засідання 05.02.2014 р. з'явився
представник заінтересованої особи:
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвестиційна
компанія "ІФГ Капітал" та подав
документи для долучення до матеріалів
справи.

Розглянувши у судовому засіданні 05.02.2014
р. клопотання представника Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал"
про залучення до участі у справі
правонаступника відповідача, суд
дійшов висновку про необхідність
задоволення зазначеного клопотання.

Розглянувши у судовому засіданні 05.02.2014
р. клопотання представника позивача
про витребування доказів суд
задовольнив вищезазначене клопотання.

Враховуючи необхідність витребування
нових доказів, розгляд справи було
відкладено на 12.02.2014 р.

07.02.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача було подано
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.

У судове засідання 12.02.2014 р. представник
позивача не з'явився.

У судове засідання 12.02.2014 р.
представник відповідача з'явився та
надав для огляду витребувані ухвалою
господарського суду міста Києва від
05.02.2014 р. оригінали документів.

Розглянувши у судовому засіданні
12.02.2014 р. клопотання представника
позивача про залучення до участі у
справі третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача Товариства з
обмеженою відповідальністю «Априкот
Плюс» та Сінельника Володимира
Валерійовича, суд дійшов висновку про
необхідність задоволення
вищезазначеного клопотання.

Враховуючи те, що представник позивача
у судове засідання 12.02.2014 р. не з'явився,
а також у зв'язку із частковим
виконанням відповідачем вимог ухвали
господарського суду міста Києва від
05.02.2014 р. та необхідністю залучення до
участі у справі третіх осіб розгляд
справи відкладено на 05.03.2014 р.

03.03.2014 р. представником відповідача
було подано клопотання про розгляд
справи без участі представника
відповідача.

У судове засідання 05.03.2014 р.
представники учасників судового
процесу не з'явились.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.11.2005 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» (далі - банк) та
Фермерським господарством «Сінельник
Валерій Дем'янович» (далі - позичальник)
було укладено Кредитний договір на
відкриття невідновлювальної кредитної
лінії № 620/К-05 (далі - Кредитний договір),
відповідно до умов якого банк
відкриває позичальнику не
відновлювальну кредитну лінію та в її
межах надає кредитні кошти на
наступних умовах:

- ліміт кредитування - 2 933 198,00 грн.;

- строк кредитної лінії - з « 22»
листопада 2005 р. до « 21» листопада 2010 р.
включно;

- мета використання коштів - придбання
сільськогосподарської техніки у
кількості 2 одиниць згідно контрактів
№ 268224126 від 09.09.2005 р. та № 267/224126 від
09.09.2005 р.;

- процентна ставка - 19% річних;

- плата за відкриття та обслуговування
позичкового рахунку - 100,00 грн. (без ПДВ);

- щомісячний дохід банку за надання та
управління кредитною лінією 0,085% (без
ПДВ) від ліміту кредитування станом на
01 число поточного місяця.

В подальшому, внаслідок реорганізації
шляхом перетворення Фермерського
господарства «Сінельник Валерій
Дем'янович» було створено Товариство з
обмеженою відповідальністю «Ілан
Агро» (далі - позивач) відповідно до
протоколу № 1 Зборів учасників від
30.07.2010 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Цивільного
кодексу України у разі перетворення до
нової юридичної особи переходять усе
майно, усі права та обов'язки
попередньої юридичної особи.

З огляду на вищенаведене, позивач є
правонаступником всіх прав та
обов'язків позичальника, зокрема, за
Кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
Кредитний договір було укладено з боку
позичальника під впливом тяжкої
обставини, яка полягає в тому, що
укладаючи спірний правочин,
позичальник знаходився у скрутному
матеріальному становищі, під загрозою
банкрутства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11 (далі - Постанова
№ 11) вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з абз. 5 п. 3.11 Постанови № 11
ознаками правочину, що підпадає під дію
статті 233 ЦК України, є вчинення особою
правочину на вкрай невигідних для себе
умовах (зокрема, реалізації за низьку
оплату майна, що має значну цінність),
під впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.

Позивач у своїй позовній заяві
зазначає про те, що станом на дату
укладення спірного Кредитного
договору позичальник перебував у
скрутному фінансовому становищі на
межі банкрутства, проте матеріали
справи не містять жодного доказу на
підтвердження доводів позивача.

Згідно з ст. 33 та ст. 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Лише посилання позивача в своїй
позовній заяві на те, що позичальником
було укладено спірний правочин під
впливом тяжкої обставини не є належним
та допустимим доказом на підтвердження
правової позиції позивача.

Таким чином, позивачем, всупереч нормам
чинного законодавства України, не було
доведено суду належними та допустимими
доказами факту укладення спірного
правочину з боку позичальника під
впливом тяжкої обставини.

Банк, заперечуючи проти позову, у
своєму письмовому відзиві зазначає про
те, що позивачем було пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду з позовом про визнання недійсним
Кредитного договору.

Суд погоджується з даною позицією, з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відповідно до п. 2.8 Постанови № 11 щодо
вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність. Перебіг
позовної давності починається, за
загальним правилом, від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Судом встановлено, що позивача було
створено шляхом перетворення
Фермерського господарства «Сінельник
Валерій Дем'янович».

В свою чергу, запис про реєстрацію
позивача було внесено до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців 12.10.2010 р.

Тобто з 12.10.2010 р. позивач є
правонаступником всіх прав та
обов'язків позичальника. Відповідно
саме з цієї дати позивач міг довідатися
про порушення свого права та про особу,
яка його порушила, у зв'язку з
укладенням оспорюваного Кредитного
договору.

В свою чергу, позовна заява про
визнання недійсним Кредитного
договору була подана до господарського
суду міста Києва 18.11.2013 р., що
підтверджується відбитком штампу
відділу діловодства господарського
суду міста Києва, що свідчить про те, що
позивачем було пропущено строк
позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, відповідач зазначає, що
позивачем було невірно обрано спосіб
захисту свого порушеного права.

Суд не погоджується з даним
твердженням відповідача, з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 20 Господарського кодексу
України держава забезпечує захист прав
і законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів. Кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом, зокрема, визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається цим Кодексом, іншими
законами.

Визнання правочину недійсним є одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів відповідно до ч. 2 ст. 16
Цивільного кодексу України.

Таким чином, оскільки позивач
звернувся до суду з вимогою про
визнання недійсним Кредитного
договору, у суду відсутні підстави
вважати, що позивачем було обрано
невірний спосіб захисту своїх
порушених прав.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги щодо визнання недійсним
Кредитного договору не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 11.03.2014 р.

Суддя
О.В. Нечай