ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.03.2014
Справа № 905/8964/13

Суддя господарського суду Донецької
області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання
Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом: Управління комунальних
ресурсів Донецької міської ради, м.
Донецьк

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк

про стягнення 32584,08грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Міхеева Н.І. - за
довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_3 - за
довіреністю;

По справі була оголошена перерва з
04.02.2014р. на 13.02.2014р. на 09год 20хвил., з
13.02.2014р. на 27.02.2014р. на 09год. 00хвил. та з
27.02.2014р. на 04.03.2014р. на 09год. 30хвил.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Управлінням
комунальних ресурсів Донецької
міської ради, м. Донецьк, до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Донецьк про
стягнення заборгованості в сумі
26516,77грн. та пені в сумі 6067,31грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що відповідно
до умов укладеного договору оренди
нежитлового приміщення №б/н від
14.02.2001р., з урахування змін внесених
додатковими угодами, відповідач взяв
на себе зобов'язання щодо сплати
орендної плати, однак у встановлений
строк та належним чином їх не виконав, у
результаті чого за відповідачем
утворилася заборгованість з орендної
плати в сумі 26516,77грн., що стало
підставою для нарахування пені в сумі
6067,31грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
від 24.02.2014р. проти позову заперечував та
зазначив , що додаткова угода укладена
між сторонами 22.02.2011р. є нікчемною,
оскільки договір оренди діяв до
14.02.2011р., а додаткова угода укладена
22.02.2011р., у в'язку із чим за твердженням
відповідача розмір орендної плати
складає 1061,87грн., який встановлений
додатковою угодою від 02.03.2004р. У відзиві
на позовну заяву від 04.03.2014р. відповідач
підтверджує наявність заборгованості
в сумі 11364,37грн.

За клопотанням представників сторін
справа слухалась без фіксації судового
процесу технічними засобами.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції
України, статті 9 Європейської хартії
регіональних мов або мов меншин
(ратифікована Законом України від 15
травня 2003р. N802), статті 3 Декларації прав
національностей України ( від 1
листопада 1991р. N1771), статті 12 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", статті 14 Закону України «Про
засади державної мовної політики» (від
03 липня 2012р. №5029-VІ) та усним
клопотанням представників сторін,
справа розглядалась російською мовою.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд встановив:

Між Представництвом Фонду державного
майна України в м. Донецьку
(Орендодавець) та Приватним
підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) 14 лютого
2001р. був укладений договір оренди
нежитлового приміщення, за умовами
якого Орендодавець передає, а Орендар
приймає в строкове платне користування
володіння та користування вбудоване
нежитлове приміщення, загальною площею
110,7кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до умов п.2.1. договору
передача майна в оренду здійснюється
за актом приймання-передачі.

Згідно п. 3.1. договору розмір орендної
плати за орендоване приміщення складає
482,67грн. без ПДВ. Сума наступних
платежів визначається відповідно до
Методики та підлягає коригуванню під
час внесення червоно платежу
відповідно до індексу інфляції(п.3.2.
договору).

Пунктом 3.3. договору встановлено, що
внесення орендних платежів
здійснюється щоквартально в
п'ятиденний строк від дати,
встановленої для надання квартальних
бухгалтерських звітів, а по річним
звітам в 10-ти денний строк від дати,
встановленої для подачі річного
бухгалтерського звіту.

За несвоєчасну сплату платежів Орендар
сплачує Орендодавцю пеню у розмірі,
встановленої діючим законодавством за
кожний день прострочення(п. 3.4.
договору).

Відповідно до умов п.6.1. строк дії
договору встановлений з моменту його
підписання до 14.02.2011р.

Договір підписано обома сторонами та
скріплено печатками підприємств.

До укладеного договору між сторонами
був складений та підписаний акт
приймання-передачі нежитлового
приміщення, загальною площею 110,7кв.м.,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковою угодою від 02.03.2004р. були
внесені зміни до договору оренди, а
саме розмір орендної плати було
збільшено до 1061,87грн., яку необхідно
вносити щомісячно не пізніше 15-го числа
місяця, наступного за розрахунковим.

Додатковою угодою від
05.11.2004р.Орендодавця було змінено на
Управління комунальних ресурсів
Донецької міської ради

Додатковою угодою від 22.02.2011р.
сторонами було внесено ряд змін до
договору оренди від 14.02.2001р. Зокрема,
розмір орендної плати було збільшено
до 2091,08грн., з яких орендна плата за
об'єкт оренди складає 1636,58грн., плата за
земельну ділянку - 454,50грн. Розмір
орендної плати за кожний наступний
місяць визначається шляхом
коригування розміру місячної орендної
плати за попередній місяць на індекс
інфляції за поточний місяць.
Відповідно до п. 3.5. договору орендна
плата вноситься Орендарем щомісячно
не пізніше 15 числа місяця, наступного
за розрахунковим.

Відповідно до умов п.6.2. додаткової
угоди за несвоєчасну сплату орендних
платежів Орендар сплачує
Орендодавцеві пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від розміру
несплачених орендних платежів за
кожний день прострочення, але не більше
розміру встановленого законодавством
України.

Даною додатковою угодою також було
продовжено строк дії договору оренди
до 22.02.2013р.

Заявою від 22.01.2013р. Орендар просив
договір оренди нежитлового приміщення
№б/н від 14.02.2001р. вважати припиненим та
не продовжувати його на новий строк.
Орендоване приміщення було повернуто
за актом приймання-передачі від 26.02.2013р.

За розрахунком позивача, у зв'язку із
невиконанням відповідачем умов
договору за останнім утворилася
заборгованість, яка на момент
звернення до суду із позовом складає:
26516,77грн. що стало підставою для
нарахування пені в сумі 6067,31грн.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані та підлягають
задоволенню частково з огляду на
наступне.

Згідно вимог передбачених ст.1 ГПК
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд, відповідно
до приписів частини 1 ст. 12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, згідно вимог
передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Способи судового захисту цивільних
прав та інтересів встановлені статтею
16 Цивільного кодексу України та
статтею 20 ГК України, цими нормами
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного
кодексу України та ст.173
Господарського кодексу України ,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною першою статті 193
Господарського Кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК
України та ст.174 ГК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського
кодексу України передбачено, що
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності, виконуються
на підставі договорів.

В силу вимог передбачених ч.1 ст.598 ЦК
України зобов'язання припиняється на
підставах, встановлених договором або
законом.

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (ст.599 ЦК
України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 статті 530 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до вимог статті 610
Цивільного кодексу України порушення
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (стаття 612 Цивільного кодексу
України).

Згідно вимог статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями статті 759
Цивільного кодексу України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права (ч.1 ст.761 ЦК України).

За приписами частини другої статті 762
Цивільного кодексу України та частини
третьої статті 285 Господарського
кодексу України за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено,
що законом можуть бути передбачені
особливості регулювання майнових
відносин у сфері господарювання.

Відтак, на спірні правовідношення
поширюються також дії спеціального
закону, а саме Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна".

Відповідно до вимог передбачених
статтями 2, 3 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
правовою підставою користування
комунальним майном є договір оренди.

Статтею 10 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
передбачено, що істотною умовою
договору є - строк дії договору

Відповідно до приписів ст.12 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" договір оренди
вважається укладеним з моменту
досягнення домовленості з усіх
істотних умов і підписання сторонами
тексту договору.

Приписами частини 3 статті 18 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" передбачено
обов'язки орендаря, де зазначено, що
орендар зобов'язаний вносити орендну
плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно вимог передбачених статтею 19
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" зазначено, що
орендар за користування об'єктом
оренди вносить орендну плату незалежно
від наслідків господарської
діяльності. Строки внесення орендної
плати визначаються у договорі.

Відповідно до вимог передбачених
статтею 632 ЦК України, ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною п'ятою статті 762 Цивільного
кодексу України встановлено, що плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором. Зазначеній нормі повністю
відповідає пункт 3.5 договору (в
редакції додаткової угоди від 22.02.2011р.),
у відповідності до якого відповідач
повинен був сплачувати орендну плату
Орендодавцеві щомісяця не пізніше 15
числа місяця наступного за
розрахунковим.

Частиною першою статті 763 ЦК України
визначено, що договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Строк договору є однією із складових
його змісту. Строком є термін дії
певного договору. Строк дії договору
визначається сторонами на їх власний
розсуд. Згідно вимог передбачених ст.252
ЦК України, строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.
Початок строку чи його закінчення
можуть визначатися вказівкою на
календарну дату або на подію, що має
неминуче настати. Таким чином, у
випадку настання календарної дати або
відповідної події, визначених
договором, дія останнього
припиняється.

За змістом ч.7 ст.180 Господарського
кодексу України та ч.1 ст.631 Цивільного
кодексу України закінчення строку дії
договору, який визначається як час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору,
зумовлює і припинення можливості
здійснювати відповідні права
учасником договору, в даному випадку -
користуватися Відповідачем
приміщенням на правах оренди.

Частиною 4 ст.284 ГК України передбачено,
що строк договору оренди визначається
за погодженням сторін.

Як вбачається з матеріалів справи
Договір оренди №б/н від 14.02.2001р.
укладено строком до 14.02.2011р.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" та ст.764 ЦК України, якщо наймач
продовжує користуватися майном після
закінчення строку договору найму, то за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем після спливу строку дії
договору оренди з дотриманням приписів
передбачених ст.17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" та ст.764 ЦК України не направлено
відповідачу заперечення про відмову
від договору та вимогою повернути
об'єкт оренди після закінчення строку
дії договору, у зв'язку із чим, за
висновком суду, договір оренди
вважається поновленим на новий строк.
Отже, у даному випадку суд дійшов
висновку, що згода на продовження
договору отримана внаслідок
відсутності заперечень орендодавця, як
цього вимагають приписи ст.17 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" та ст.764 ЦК України.

Крім того, підпунктом 4.1. п.4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» №12 від 29.05.2013р. визначено,
що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК
України, частини другої статті 291 ГК
України, частини другої статті 17 та
частини другої статті 26 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" вбачається, що після закінчення
строку договору оренди він може бути
продовжений на такий самий строк, на
який цей договір укладався, за умови,
якщо проти цього не заперечує
орендодавець.

В подальшому між сторонами була
укладена додаткова угода від 22.02.2011р.,
якою строк дії договору оренди було
продовжено до 22.02.2013р.

Частино 1 ст.291 ГК України визначено, що
одностороння відмова від договору
оренди не допускається.

Відповідно до частини 2 статті 291 ГК
України, договір оренди припиняється у
разі закінчення строку, на який його
було укладено.

Додатковою угодою також було
продовжено строк дії договору оренди
до 22.02.2013р.

Заявою від 22.01.2013р. Орендар просив
договір оренди нежитлового приміщення
№б/н від 14.02.2001р. вважати припиненим та
не продовжувати його на новий строк.
Орендоване приміщення було повернуто
за актом приймання-передачі від 26.02.2013р.

Крім того, вимогами ст.795 ЦК України
визначено, що повернення наймачем
предмета договору найму, якщо ним є
будівля або інша капітальна споруда (їх
окрема частина), оформляється
відповідним документом (актом), який
підписується сторонами договору. З
цього моменту договір найму
припиняється.

Відповідно до приписів ст.111-28 ГПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Аналогічної правової позиції
дотримується Верховний Суд України при
здійсненні перегляду судових рішень
господарських судів у справах зі
спорів, що виникають з подібних
правовідносин припинення договору
оренди та стягнення орендної плати
(постанови Верховного Суду України від
20.11.2012р. у справі №12/75-2167-33/75-4/180 та від
04.12.2012р. у справі №36/12), суть яких
полягає у наявності в орендодавця
правових підстав вимагати від орендаря
виконання зобов'язання зі сплати
орендних платежів, нарахованих за
період після закінчення або
дострокового розірвання договору
оренди аж до моменту підписання акта
приймання-передачі приміщень
орендодавцю.

Відтак, як вбачається із матеріалів
справи відповідач свої зобов'язання за
Договором оренди №б/н від 14.02.2001р.
належним чином не виконав, орендну
плату сплатив не в повному обсязі, у
зв'язку із чим за відповідачем
утворилася заборгованість.

Щодо стягнення пені в сумі 6067,31грн. на
підставі умов п.6.2 договору, з
урахуванням змін внесених додатковою
угодою від 22.02.2011р. оренди суд зазначає
наступне:

Відповідно до вимог ст.ст.546, 549 ЦК
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися, в тому числі
неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею)
є грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають наслідки, встановлені
договором або законом, у тому числі
-сплата неустойки, що узгоджується із
ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України.
Аналогічні положення закріплені і в
ст.ст.216, 217 Господарського кодексу
України. При цьому, несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань є
належною підставою у розумінні ст.218
Господарського кодексу України для
застосування заходів
господарсько-правової
відповідальності.

Згідно вимог передбачених статтями 54, 57
ГПК України позовна заява повинна
містити обґрунтований розрахунок сум,
що стягуються чи оспорюються та
повинні бути додані документи, які
підтверджують обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач просить суд стягнути пеню у
розмірі 6067,31грн. в обґрунтування чого
надано розрахунок (а.с.9-10), однак
зазначений розрахунок суд не може
прийняти як обґрунтований, оскільки
позивачем не зазначено період
нарахування пені, що унеможливлює
перевірити правильність його
нарахування судом. Враховуючи
вищевикладене суд дійшов висновку
відмовити у задоволенні позовних вимог
в частині стягнення пені в сумі 6067,31грн.

Відповідно до вимог передбачених
пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції
України основними засадами
судочинства є - змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Під час розгляду зазначеної справи
позивачем доведено вимоги, які
викладено ним у позовній заяви
частково, а відповідач їх визнав.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено,
що кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів ст.36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.43
ГПК України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги належним чином
доведеними, обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню частково.

Клопотання відповідача від 24.02.2014р. про
витребування у позивача
обґрунтованого розрахунку
заборгованості та пені судом не
підлягає задоволенню, оскільки
позивачем до матеріалів позовної заяви
наданий розрахунок заборгованості та
пені (а.с.9-10). Крім того, обов'язок
доказування і подання доказів
покладається на кожну сторону, що в
свою чергу виконано позивачем наданим
до матеріалів справи розрахунком ціни
позову.

Клопотання відповідача від 27.02.2014р. про
витребування у позивача додатку №2 до
додаткової угоди від 22.02.2011р. судом
також не підлягає задоволенню.
Відповідно до умов п.4.2. додаткової
угоди від 22.02.2011р. додатком №2 є акт
приймання-передачі нерухомого майна,
який мається в матеріалах справи
(а.с.15), що був підписаний між сторонами
14.02.2001р. Нового акту приймання-передачі
нерухомого майна, на що посилається
відповідач, між сторонами підписано не
було, оскільки договір оренди від
14.02.2001р. був укладений до 14.02.2011р., потім,
за висновком суду зазначеним вище,
договір був автоматично продовжений на
підставі ст.17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" та ст.764 ЦК України, за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця та вже
додатковою угодою від 22.02.2011р. строк
оренди за взаємною згодою сторін було
пролонговано до 22.02.2013р. Отже у період з
14.02.2001р. по 22.02.2013р. відповідач
безперервно користувався об'єктом
оренди, що підтверджується актом
приймання-передачі майна від 14.02.2001р. та
актом повернення майна від 26.02.2013р.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до ст. 49 ГПК
України.

На підставі вимог передбачених ст.129
Конституції України, п.4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» №12 від 29.05.2013р., ст.ст. 2, 3, 10,
17, 18, 19 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»,
ст.ст.9, 11-16, 202, 252, 509, 526, 530, 546, 549, 550, 598, 599,
610-612, 626-629, 631, 632, 759, 761-764, 795 Цивільного
кодексу України, ст.ст.20, 67, 173, 174, 180, 193,
216-218, 284, 285, 291 Господарського кодексу
України та керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6,
4-7, 12, 20, 22, 28, 32-34, 36, 38, 43, 49, 54, 57, 75, 77, 82-85,
111-28 ГПК України, господарський суд, -

В И Р
І Ш И В:

Позовні вимоги Управління комунальних
ресурсів Донецької міської ради, м.
Донецьк до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Донецьк про стягнення
заборгованості в сумі 26516,77грн. та пені
в сумі 6067,31грн., задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, р/р 0944, МФО 320984) на
користь Управління комунальних
ресурсів Донецької міської ради, м.
Донецьк (83050, м. Донецьк, вул. Артема, 98,
р/р №0002, місцевий бюджет
Донецької міської ради, банк одержувач
ГУДКУ в Донецькій області, МФО 834016, , код платежу 22080401)
заборгованість в сумі 11364,37грн. та
витрати по сплаті судового збору в сумі
637,26грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано і може
бути оскаржене через господарський суд
Донецької області в апеляційному
порядку протягом десяти днів з дня
прийняття рішення. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання рішення,
оформленого відповідно до статті 84
Господарського процесуального кодексу
України.

Повний текст рішення виготовлений та
підписаний 05.03.2014р.

Суддя
С.В. Тоцький