ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2014 р.
Справа № 914/411/14

Позивач: Львівське управління
начальника робіт (79034, вул.Луганська, 3,
м.Львів; ідентифікаційний код 22995851),

Відповідач: Квартирно-експлуатаційний
відділ міста Львова (79016, вул.Шевченка,
3а, м. Львів; ідентифікаційний код 07638027),

про стягнення заборгованості у сумі
21054,15грн.,

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Полюхович Х.М.

Представники:

Позивача: Домінік П.П. - начальник,
Домінік П.А. - представник, довіреність
в матеріалах справи;

Відповідача: Куцак В.Л. - представник,
довіреність в матеріалах справи.

Суть спору:

Львівським управлінням начальника
робіт заявлено позов до
Квартирно-експлуатаційний відділ
міста Львова з вимогою стягнення боргу
у сумі 20340,00грн., що виник у зв'язку з
порушенням Відповідачем грошових
зобов'язань (з оплати за виконані
роботи), передбачених умовами Договору
№26 від 02.10. 2013 року.

Крім цього, заявлено вимогу про
стягнення з Відповідача 228,79грн. 3%
річних від простроченого платежу та
485,36грн. пені.

11.02.2014р. Ухвалою Господарського суду
Львівської області порушено
провадження у справі та розгляд справи
призначено на 11год. 00хв. 04.03.2014р.

Представникам Сторін оголошено права і
обов'язки, визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38
Господарського процесуального кодексу
України. Крім того, в ухвалах
господарського суду Львівської
області по даній справі, які скеровані
Сторонам (підтвердженням чого є дані
реєстрів вихідної кореспонденції
Господарського суду Львівської
області, наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення поштових
відправлень, та письмові повідомлення
про відкладення розгляду справи)
зазначено, що права та обов'язки сторін
визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38
Господарського процесуального кодексу
України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представники Позивача в судове
засідання з'явились, позовні вимоги
підтримали повністю, надали пояснення
по суті спору з обґрунтуванням підстав
для стягнення заборгованості з
Відповідача.

Представник Відповідача в судове
засідання з'явилась, надала пояснення
по суті спору, проти позову усно
заперечила, заявила клопотання про
зменшення розміру пені.

Згідно ч. 1 ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України, у разі
ненадання сторонами інформації щодо їх
поштової адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Ухвали Господарського суду Львівської
області надсилались Сторонам за
адресами, зазначеними у позовній заяві
- Позивачу та витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців -
Відповідачу. Крім того, в матеріалах
справи наявні повідомлення про
вручення Сторонам копій ухвал суду по
даній справі про порушення провадження
у справі.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що ухвали про порушення
провадження у справі та ухвали про
відкладення розгляду справи вручені
Сторонам належним чином.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.
3 ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу,
в ухвалі господарського суду
Львівської області про порушення
провадження у справі (на необхідність
виконання вимог якої зазначалось в
ухвалах про відкладення розгляду
справи), окрім подання відзиву на
позовну заяву, сторін зобов'язувалось
надати всі докази в обґрунтування
правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування
доказів) Господарського
процесуального кодексу України (якою, в
тому числі, передбачені права сторін,
про що зазначалось в кожній з ухвал
господарського суду по даній справі),
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів; у разі задоволення клопотання
суд своєю ухвалою витребовує необхідні
докази. Зі змісту наведеної статті
вбачається, що протягом розгляду
справи суд позбавлений можливості
самостійно збирати докази, і вправі
витребовувати такі виключно за
клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає,
що судом, згідно вимог Господарського
процесуального кодексу України,
надавалась в повному обсязі можливість
Учасникам процесу щодо обґрунтування
їх правової позиції по суті спору та
подання доказів, чим забезпечено
принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст. 4-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув
оригінали документів, долучених до
матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

За таких обставин, враховуючи
неподання відзиву на позовну заяву, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній матеріалами відповідно
до ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, дослідивши матеріали
справи, та оцінивши докази в їх
сукупності, заслухавши пояснення
представників Сторін, суд встановив
наступне:

Щодо стягнення 20340,00грн. основного
боргу.

02.09.2013р. Львівське управління
начальника робіт (Підрядник) та
Квартирно-експлуатаційний відділ
міста Львова (Замовник) уклали Договір
№26 (далі-Договір), згідно з умовами
якого (п.1.1) Підрядник в обсязі
договірної ціни виконує, а Замовник
фінансує і приймає виконання робіт по
поточному ремонту у
військово-медичному клінічному центрі
ЗРУ відділення терапії кім.510 по вул.
Личаківській у м. Львів.

Згідно п.3 Договору, загальна вартість
договору складає 20340грн. з ПДВ.

Відповідно до п.4.1 Договору, оплата
виконаних робіт здійснюється
Замовником по договірній ціні згідно
підписаної Замовником ф-2 (Акта
виконаних робіт) на протязі трьох днів.

У п.5.1 Договору зазначено, що Підрядник
виконує роботи у відповідності з
проектно-кошторисною документацією,
будівельними нормами і правилами.

Обидві сторони Замовник і Підрядник
вирішує спірні питання та несуть
відповідальність за виконання умов
Договору на підставі законодавства
України з моменту його підписання (п.6.1).

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що
Замовник у разі невиконання умов
Договору несе відповідальність у
вигляді штрафних санкцій у розмірі
однієї облікової ставки НБУ від
вартості договірної ціни за кожний
день прострочення, але не більше 10% від
вартості договірної ціни.

Приписами п.9.1 Договору встановлено, що
Договір вступає в силу з дня його
підписання і діє до моменту виконання
Сторонами зобов'язань за Договором.

Відповідно до п.9.2 Договору,
взаємовідносини та відповідальність
Сторін, не передбачені Договором,
регулюються нормами чинного
законодавства України.

На виконання умов Договору та для
підтвердження прийняття зобов'язань за
Договором, Позивачем виконано роботи у
повному обсязі, а Відповідачем
прийнято виконані роботи (зауважень до
якості виконаних робіт у Замовника не
було), за Актом приймання виконаних
будівельних робіт за вересень 2013 року
на суму 20340,00грн. та довідкою про
вартість виконаних будівельних робіт
(та витрати) за вересень 2013р., які
Сторонами підписані та скріплені
печатками 10.09.2013р. Наведене
підтверджується також договірною
ціною на поточний ремонт внутрішніх
приміщень у військово-медичному
клінічному центрі ЗРУ відділення
терапії кім.510, підписаною та
скріпленою відбитками печаток Сторін.

26.02.2014р. Сторонами складений Акт звірки
взаємних розрахунків на 20340,00грн., який
підписаний та скріплений печатками
Сторін.

Отже, сума боргу Відповідача за
Договором складає 20340,00грн.

При цьому підписання покупцем Акту
приймання виконаних будівельних робіт
та довідки про вартість виконаних
будівельних робіт (та витрати), які є
первинним обліковим документом у
розумінні Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону
і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України.
(Інформаційний лист Вищого
господарського суду України від
17.07.2012р. №01-06/928/2012).

З врахуванням вищенаведеного суд
зазначає, що борг Відповідача перед
Позивачем становить 20340,00грн.

Крім того, відповідно до акту звірки
взаємних розрахунків станом на 26.02.2014р.,
підписаного та скріпленого відбитками
печаток Сторін, борг Відповідача перед
Позивачем станом на 26.02.2014р. становить
20340грн.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Згідно з ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

У ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України
зазначено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії , а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу
України передбачено, що господарські
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів і договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК
України передбачено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України
передбачено, що боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок.

В силу положень ст.610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного
кодексу України).

У ч.1 ст.612 Цивільного Кодексу України
зазначено, що Боржник вважається таким,
що прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
підряду одна сторона (підрядник)
зобов'язується на свій ризик виконати
певну роботу за завданням другої
сторони (замовника), а замовник
зобов'язується прийняти та оплатити
виконану роботу.

Згідно ч.1 ст. 854 Цивільного кодексу
України, якщо договором підряду не
передбачена попередня оплата
виконаної роботи або окремих її етапів,
замовник зобов'язаний сплатити
підрядникові обумовлену ціну після
остаточної здачі роботи за умови, що
роботу виконано належним чином і в
погоджений строк або, за згодою
замовника, - достроково.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

З врахуванням наведеного, в тому числі
того, що Відповідачем порушено
зобов'язання щодо оплати за виконані
роботи згідно Договору №26 від 02.09.2013
року, в тому числі станом на час подання
позову та порушення провадження у
справі - на суму 20340,00грн.; беручи до
уваги те, що станом на час вирішення
спору по суті в матеріалах справи
відсутні, Сторонами не наведені доводи
та не надані докази здійснення
відповідачем оплати 20340,00грн. боргу
повністю чи частково, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги щодо
стягнення з Відповідача на користь
Позивача 20340,00грн. основного боргу
підлягають до задоволення.

Щодо стягнення 485,36грн. пені.

Позивач просить також стягнути 485,36грн.
пені, розрахунок якої додано до
позовної заяви та який проведено за
період з 14.09.2013р. по 01.02.2014р.

У п. 7.1 Договору передбачено, що
Замовник у разі невиконання умов
Договору несе відповідальність у
вигляді штрафних санкцій у розмірі
однієї облікової ставки НБУ від
вартості договірної ціни за кожний
день прострочення, але не більше 10% від
вартості договірної ціни.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 Цивільного
кодексу України, ст.230 Господарського
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

За своєю правовою природою заявлені
штрафні санкції, оскільки передбачені
Договором та обчислені у відсотках від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, є пенею.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу
України визначено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Перевіривши правильність розрахунку
пені суд зазначає, що такий розраховано
Позивачем не вірно, оскільки: не вірно
розраховано кількість днів
прострочення за період з 14.09.2013р. по
01.02.2014р. (у розрахунку зазначено 134 дні,
проте, якщо враховувати включно всі дні
за цей період, то кількість днів
становитиме 140, що складає 507,11грн. пені;
додатково суд зазначає, що Позивачем
неправильно вказано дату з якої
починається нарахування пені (штрафних
санкцій), оскільки днем прострочення
сплати боргу та початку здійснення
нарахування такої слід вважати 16.09.2013р.
(При цьому суд взяв до уваги, що згідно
ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день
строку припадає на вихідний, святковий
або інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день. Відтак,
прострочення строку у такому випадку
починає свій обрахунок із наступного
за цим робочим днем), в такому випадку
кількість днів прострочення становить
138 днів, що складає 499,86грн. пені).

Перевіривши правильність розрахунку
штрафних санкцій, суд зазначає, що
такий є більшим, аніж заявлено до
стягнення. Проте, за відсутності
клопотання, передбаченого п.2 ст.83 ГПК
України, суд не вправі вийти за межі
позовних вимог.

Проте, у судовому засіданні 04.03.2014р.
Відповідач заявив клопотання про
зменшення розміру штрафних санкцій.

З даного приводу суд зазначає, що
відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; при цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Проте, суд зазначає, що відповідно ч.2
ст.233 ГК України, якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

В матеріалах справи відсутні,
Сторонами не наведені доводи та не
подані докази того, що порушення
Відповідачем зобов'язання завдало
збитків іншим учасникам господарських
відносин.

Крім того, відповідно до п.3 ст.83
Господарського процесуального кодексу
України, приймаючи рішення,
господарський суд має право зменшувати
у виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Винятковість в даному випадку
обґрунтовується тим, що Відповідач
належить до державного сектору, відтак
вина, за яку настає відповідальність у
вигляді стягнення пені, Відповідача є
неповною, оскільки проведення ним
розрахунків за Договором залежить, в
тому числі, від державного
фінансування.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі
ступінь вини Відповідача, винятковість
випадку та те, що матеріалах справи
відсутні, Сторонами не наведені доводи
та не подані докази того, що порушення
Відповідачем зобов'язання завдало
збитків іншим учасникам господарських
відносин, суд приходить до висновку про
можливість зменшення розміру пені на
50%, а відтак, до стягнення підлягає
242,68грн. пені.

Щодо стягнення 228,79грн. 3% річних.

В прохальній частині позовної заяви
Позивач також просить стягнути з
Відповідача 228,79грн. 3% річних,
розрахунок яких надано в додатках до
позовної заяви та який проведено за
період за період з 14.09.2013р. по 01.02.2014р.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання;
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши правильність розрахунку 3%
річних суд зазначає, що такий
розраховано Позивачем не вірно,
оскільки: не вірно розраховано
кількість днів прострочення за період
з 14.09.2013р. по 01.02.2014. (у розрахунку
зазначено 137 днів, проте, якщо
враховувати включно всі дні за цей
період, то кількість днів становитиме
140, що складає 234,05грн.; додатково суд
зазначає, що Позивачем неправильно
вказано дату з якої починається
нарахування 3% річних, оскільки днем
прострочення сплати боргу та початку
здійснення нарахування таких слід
вважати 16.09.2013р., в такому випадку
кількість днів прострочення становить
138 днів, що складає 230,71грн. 3% річних).

Також, суд зазначає, що Позивачем
при здійсненні розрахунку 3% річних
допущено арифметичну помилку,
оскільки, якщо виходити з вказаної
кількості днів прострочення - 137 днів
(зазначеної Позивачем) то сума 3% річних,
яка підлягає до стягнення з
Відповідача становитиме 229,03грн., а не
228,79грн., яка зазначена Позивачем у
розрахунку.

Перевіривши правильність
розрахунку 3% річних, суд зазначає, що
такий є більшим, аніж заявлено до
стягнення. Проте, за відсутності
клопотання, передбаченого п.2 ст.83 ГПК
України, суд не вправі вийти за межі
позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене,
перевіривши правильність розрахунку 3%
річних, суд приходить до висновку, що в
частині стягнення 3% річних у сумі
228,79грн. позовні вимоги підлягають до
задоволення.

04.03.2014 року у відповідності до вимог ст.
85 Господарського процесуального
кодексу України оголошено вступну та
резолютивну частини рішення, про що
зазначено в протоколі судового
засідання. Повний текст рішення
виготовлений та підписаний, з
врахуванням вихідних, 11.03.2014р.

Враховуючи те, що спір виник з вини
Відповідача та результати розгляду
спору, норма ч. 1 ст. 49 ГПКУ є підставою
для покладення на нього судових витрат
у справі. При цьому судом враховано, що
згідно п.3.17.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", судовий збір у разі
зменшення судом розміру неустойки
покладається на відповідача повністю,
без урахування зменшення неустойки.

Виходячи з наведеного та керуючись
нормами ст.ст. 4-3, 4-7, 20, 22, 28, 32, 33, 34, 36, 43, 49,
75, 77, 82-87, 115-116 ГПК України, - суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з
Квартирно-експлуатаційного відділу
міста Львова (79016, вул. Шевченка, 3а, м.
Львів; ідентифікаційний код 07638027) на
користь Львівське управління
начальника робіт (79034, вул. Луганська, 3,
м. Львів; ідентифікаційний код 22995851)
20340,00грн. основного боргу, 242,68грн. пені,
228,79грн. 3% річних та 1827,00грн. судового
збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному та касаційному порядку.

Суддя
Фартушок Т.Б.