РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2014 р.
Справа № 5004/1997/11

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Олексюк Г.Є.

суддів
Гудак А.В.

суддів
Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання
Юрчук Ю.М

розглянувши у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
Приватне акціонерне товариство
"Волиньтурист" на рішення
господарського суду Волинської
області від 10.11.11 р.

у справі № 5004/1997/11 (суддя Шум Микола
Сергійович )

позивач Виконуючий обов'язки
Ковельського міжрайонного прокурора в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України

відповідач Виконавчого комітету
Ковельської міської ради

відповідач Приватного акціонерного
товариства "Укрпрофтур"

відповідач Волинського обласного
публічного акціонерного товариства
по туризму та екскурсіях "Волиньтурист"

за участю третьої особи , яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів - Комунального
підприємства "Волинське обласне бюро
технічної інвентаризації"

про визнання незаконним рішення,
визнання незаконною державної
реєстації свідоцтва на право власності
на майно, визнання права власності на
майно

за участю представників сторін:

позивача - Кириченко О.В ( представник,
довіреність у справі)

відповідача 1- не з"явився

відповідача 2 -не з"явився

відповідача 3- Самчука А.М

третя особа - не з'явився

прокурора - Марщівської О.П

Судом роз'яснено представникам сторін
права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,
22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

Розпорядженням В.о керівника апарату №
134 від 07 жовтня 2013 року , у зв"язку з
перебуванням судді доповідача
Огородніка К.М у відпустці , проведений
повторний автоматичний розподіл
справи № 5004/1997/11 та визначена колегія у
складі : головуюча суддя Олексюк Г.Є.,
судді Коломис В.В., Тимошенко О.М.

Розпорядженням В.о. голови
Рівненського апеляційного
господарського суду від 13 листопада 2013
року , у зв"язку з перебуванням у
відпустці судді Коломис В.В., та у
відрядженні судді Тимошенка О.М,
внесені зміни до складу колегії :
головуюча суддя Олексюк Г.Є., судді
Гудак А.В., Петухов М.Г.

Розпорядженням Голови Рівненського
апеляційного господарського суду від 22
січня 2014 року , через участь судді
Петухова М.Г. в складі колегій суддів по
інших справах, внесені зміни до складу
колегії: головуюча суддя Олексюк Г.Є.,
судді Гудак А.В., Філіпова Т.Л.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 10.11.2011 року у
справі № 5004/1997/11 (колегія суддів: суддя
Шум М.С. (головуючий), суддя
Войціховський В.А., суддя Кравчук А.М.)
задоволено позов Виконуючого обов'язки
Ковельського міжрайонного прокурора в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України до
Виконавчого комітету Ковельської
міської ради, Приватного акціонерного
товариства "Укрпрофтур", Волинського
обласного закритого акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист", за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідачів
Комунального підприємства "Волинське
обласне бюро технічної інвентаризації"
та визнано незаконним та скасовано
пункт 33 рішення виконавчого комітету
Ковельської міської ради від 25.03.1999
року № 70, з внесеними до нього змінами
рішеннями № 113 від 27.04.1999 року та № 10 від
26.01.2006 року, визнано недійсною та
скасовано державну реєстрацію
свідоцтва про право власності за № 165
від 31.03.1999 року, № 165 від 27.04.1999 року та №
13678624 від 30.01.2006 року, визнано за
державою в особі Фонду державного
майна України право власності на
готель "Лісова пісня", що розміщений за
адресою м. Ковель, Волинська область,
бульвар Лесі Українки, 12, зобов'язано
Волинське обласне закрите акціонерне
товариство по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист" повернути державі в
особі Фонду державного майна України
безпідставно набуте майно - готель
"Лісова пісня", що розміщений за адресою
м. Ковель, Волинська область, бульвар
Лесі Українки, 12.

Даним рішенням стягнуто з виконавчого
комітету Ковельської міської ради в
доход Державного бюджету України 85
грн. судових витрат , стягнуто
пропорційно з ПРАТ « Укрпрофтур» та
Волинського обласного закритого
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях "Волиньтурист" в доход
Державного бюджету України 25 500 грн.
державного мита та 236 грн. плати за
інформаційно -технічне забезпечення
судового процесу.

Задовольняючи позов та застосовуючи
положення норм Конституцій УРСР від
30.01.1937 р. та 1978 р., Постанови Верховної
ради Української РСР від 29.11.1990 р. " Про
захист суверенних прав власності
Української РСР", Указу Президії
Верховної Ради України від 30.08.1991р. №1452
"Про передачу підприємств, установ та
організацій союзного підпорядкування,
розташованих на території України, у
власність держави", Закону України від
10.09.1991р. "Про підприємства, установи та
організації союзного підпорядкування,
розташовані на території України",
пункти 1, 3 Постанови Верховної Ради
України від 04 лютого 1994року №3943-ХП "Про
майно загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР",
висновку Міністерства юстиції України
від 19.09.2005р. №19-37-254, ст. 41Конституції
України, ст.. 4, пп. ї п.2 ч.2 ст. 7 Закону
України "Про управління об'єктами
державної власності", ст.. 11, 16, 257, 261, 267,
268, 316, 328, 387, 392, 1212, 1213 ЦК, суд першої
інстанції дійшов висновку, що будь-яке
майно, яке за час існування Союзу РСР
було передано профспілковим
організаціям, належало до державної
власності та передавалось ним виключно
у відання. Передача майна у відання
ніяким чином не є передачею майна у
власність з огляду як на різне правове
значення даних форм управління майном,
так і на юридичні наслідки реалізації
прав на це майно.

При цьому суд вважав, що державне майно
вибуло з володіння держави без її волі
та згоди (не надано також доказів
делегування державою права
розпорядження спірним майном іншим
особам), тобто відсутній правочин, за
яким власником чи особою, якій
власником делеговано право
розпорядження майном, здійснено
відчуження майна.

При прийнятті рішення про оформлення
права власності на готель "Лісова
Пісня" за Волинським обласним дочірнім
підприємством "Волиньтурист", ЗАТ
"Волиньтурист" та закритим акціонерним
товариством по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист", виконком Ковельської
міської ради вийшов за межі наданих
йому законом повноважень, оскільки
вирішення такого питання було
віднесено до виключної компетенції
Фонду державного майна України.

Також суд вважав ,що підлягає
задоволенню і вимога прокурора про
визнання за державою в особі Фонду
державного майна України права
власності на готель "Лісова Пісня" та
зобов'язання Волинського обласного
закритого акціонерного товариства по
туризму та екскурсіях "Волиньтурист"
повернути державі в особі Фонду
державного майна України безпідставно
набуте майно.

Не погодившись з постановленим
рішенням, Приватне акціонерне
товариство "Волиньтурист" звернулось з
апеляційною скаргою, вважає його
прийнятим при неповному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи,
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, а також з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та вважає, що воно підлягає
скасуванню, виходячи з наступного.

Зокрема, скаржник вказує, що обраний
позивачем спосіб захисту своїх прав
шляхом пред"явлення вимоги про
визнання недійсним рішення
виконавчого комітету про оформлення
права власності не відновлює права
позивача. Відповідно , прокурор та Фонд
державного майна України не довели
факту порушення прав та інтересів
держави , які б потребували судового
захисту , оскільки на дату подання
позову право власності позивача на
спірний об"єкт нерухомого майна у
встановленому порядку не визнано.

Судом не було в повному обсязі
з'ясовано питання, пов'язане із
створенням ЗАТ "Волиньтурист" та
формуванням його статутного фонду,
хоча питання про належність майна та
відповідність чинному законодавству
процедури створення ЗАТ "Укрпрофтур"
(як акціонера та засновника ЗАТ
"Волиньтурист") на базі об'єктів
нерухомості (в тому числі спірного) вже
досліджувалось судами.

Правомірність створення ЗАТ
"Укрпрофтур" ставилась під сумнів
Фондом державного майна України, яким
було заявлено позов про визнання
недійсними установчих документів
цього товариства. Вказаний позов
обґрунтовувався тим, що майно
туристично-екскурсійних підприємств,
установ та організацій профспілок
України, яке передане Радою ФПУ до
статутного капіталу товариства,
належало загальносоюзному
громадському об'єднанню, стало
державною власністю України і належить
до сфери управління Фонду державного
майна України.

Рішенням Вищого арбітражного суду
України від 20.01.1997 року у справі № 138/7 за
позовом Фонду державного майна України
до Федерації профспілок України, Фонду
соціального страхування України та АТ
"Укропрофтур" про визнання недійсними
установчих документів у задоволенні
позову було відмовлено. Зазначене дає
право стверджувати, що АТ "Укрпрофтур"
було правомірно та з дотриманням вимог
чинного законодавства створено ще в 1991
році. Питання про склад майна та його
правовий статус досліджувалось під час
розгляду справи №138/7 в 1997 році, а тому
факт дійсності та відповідності
законодавству Статуту ЗАТ "Укрпрофтур"
у редакції 1991 року та правомірності
створення товариства, внесення до
статутного капіталу об'єктів
нерухомості (в тому числі спірного) не
підлягає доведенню.

Крім того, наведеним вище рішенням
встановлено, що майно, передане у
власність ЗАТ "Укрпрофтур" для
формування статутного капіталу,
державою не вилучалось. Право
профспілок на володіння, користування
і розпорядження цим майном не
оскаржене, а тому, відповідно до ст. ст.
28, 48, 49 Закону України "Про власність",
який діяв на момент створення ЗАТ
"Укрпрофтур" та розгляду справи № 138/7, є
правомірним.

Скаржник зазначає, що місцевий суд в
своєму рішенні викладає свої обставини
створення ЗАТ "Укрпрофтур", які в
судовому засіданні не досліджувалися,
зокрема суд з'ясовував питання про
створення ЗАТ "Укрпрофтур" та передачу
Радою Федерації незалежних профспілок
до статутного фонду АТ "Укрпрофтур"
майна на суму 381 206 тис. грн. (в тому числі
і спірного об"єкту) та інше, якщо ці
питання навіть не підіймалися в ході
слухання справи.

В обґрунтування своїх вимог апелянт
вказує, що Профспілки СРСР були
найбільш масовою самодіяльною
недержавною громадською організацією,
що об'єднувала працівників,
споріднених спільними інтересами.
Найвищим профспілкових органом був
з'їзд, що скликався один раз на 5 років.
Всесоюзна центральна рада
профспілкових союзів (ВЦРПС) керувала
діяльністю профспілкових органів між
з'їздами. Склад ради обирався на з'їзді.
ВЦРПС обирав президіум, який керував
діяльністю ВЦРПС між його з'їздами та
секретаріат ВЦРПС.

В кожній з республік існувала власна
профспілкова громадська організація.
Республіканські, крайові, обласні,
окружні, міські та районні органи
профспілок направляли діяльність
туристичних установ профспілок;
направляли діяльність профспілкових
організацій по проведенню
туристично-екскурсійної робот в
трудових колективах спільно з
господарюючими органами забезпечували
укріплення матеріальної бази дозвілля
та відпочинку трудящих та членів їх
сімей. З метою посилення координації,
об'єднання зусиль різних організацій,
відомств і міністерств у розвитку, як
національного (внутрішньосоюзного),
так і міжнародного туризму, при ВЦРПС
була створена та діяла Міжвідомча рада
по туризму та екскурсіях. Українська
республіканська рада по туризму та
екскурсіям координувала діяльність
профспілок УРСР з розвитку туризму в
республіці.

З огляду на зазначене загальносоюзний
статус мали лише професійні спілки
СРСР та їх органи управління.
Профспілки УРСР мали статус
республіканський та не відносилися до
загальносоюзних громадських
організацій. Це підтверджується
положеннями Закону Союзу Радянських
Соціалістичних Республік N 9855-ХІ від
01.12.88 "Про вибори народних депутатів
СРСР". З жовтня 1990 року ані Федерація
профспілок України, ні її попередники
не мають навіть членського статусу
профспілок СРСР.

Згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 24 вересня 1991 року № 227 "Про
заходи щодо виконання Закону "Про
підприємства, установи, організації
союзного підпорядкування, що
розташовані на території України" у
статті 1 зазначено, що міністерствам і
відомствам України здійснити, в
основному, до 1 жовтня 1991 р.- прийняття у
своє відання підприємств, установ,
організацій згідно з додатком і
повністю закінчити цю роботу до 1
грудня 1991 року.

У вказаному додатку серед переліку
підприємств, установ, організацій
союзного підпорядкування немає ані
Української республіканської ради
профспілок УРСР або Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіям, ні Федерації незалежних
профспілок України або Федерації
профспілок України.

На думку скаржника, дана обставина
підтверджує відсутність у профспілок
УРСР статусу союзної або
загальносоюзної громадської
організації.

Апелянт у скарзі наголошує, що
залишився недоведеним факт прийняття
без достатніх правових підстав рішення
виконавчого комітету Ковельської
міської ради № 70 від 29 березня 1999 року,
яким оформлено право власності на
об"єкт нерухомого майна за ЗАТ
"Волиньтурист". Крім того, на думку
скаржника судом не витребовувалися і
досліджувались документи, які
надавалися ЗАТ "Волиньтурист", проте є
всі підстави стверджувати, що право
власності за відповідачем було
правомірно закріплено рішенням органу
місцевого самоврядування та належним
чином зареєстровано бюро технічної
інвентаризації, яке реалізує
делеговані державою функції.

Крім зазначених підстав, скаржник
просить врахувати, що судом першої
інстанції порушено норми
процесуального та матеріального права.

Зокрема, вважає, що судом безпідставно
не застосовані строки позовної
давності. Скаржник у апеляційній
скарзі наголошує, що до спірних
правовідносин не може бути застосовані
норми п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, таким чином
місцевим господарським судом були
порушені норми матеріального права.

Крім того, зауважує, що дія постанов
Верховної Ради України від 10 квітня 1992
року "Про майнові комплекси і
фінансові ресурси громадських
організацій колишнього СРСР ,
розташовані на території України " та
від 04 лютого 1994 року "Про майно
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР" не
можуть бути застосовані при вирішенні
даного спору , як такі , що суперечать
Конституції України.

Просить задовольнити вимоги скарги в
повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу
прокурор зазначив, що туристичний
готель "Лісова пісня", який перебував у
відданні Федерації профспілок України
та в подальшому був переданий
акціонерному товариству "Укрпрофтур" ,
є державною власністю і здійснення
будь - яких дій щодо зміни власника
цього майна є неправомірними.

На думку прокурора державне майно
вибуло з володіння держави без її волі
та згоди, відсутній право чин, за яким
власником чи особою, якій власником
делеговано право розпорядження
майном, здійснено відчуження майна.

Вважає, що спірне майно не належало до
комунального майна. Приймаючи рішення
про оформлення права власності на
туристичний готель "Лісова пісня" за
закритим акціонерним товариством по
туризму та екскурсіях "Волиньтурист" ,
виконком Ковельської міської ради
вийшов за межі наданих йому законом
повноважень, оскільки вирішення такого
питання було віднесено до виключної
компетенції Фонду державного майна
України.

Крім того, прокурор у відзиві на
апеляційну скаргу вказує, що
відповідно до ч.1 ст.261, п.4 ч.1 ст.268 ЦК
України, строк позовної давності на
вимогу про визнання недійсним та
скасування рішення виконавчого
комітету Ковельської міської ради не
поширюється.

Вважає рішення господарського суду
Волинської області від 10 листопада 2011
року законним та обґрунтованим, яке
просить залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Ухвалою суду від 22 січня 2012 року по
справі за клопотанням ПРаТ " Волинь
турист" була призначена комплексна
будівельно технічна та економічна
експертизи. При цьому, на вирішення
експертизи були поставлені наступні
запитання:

-чи підтверджується документально
фінансування будівництва об'єкту
нерухомості за адресою: бульвар Лесі
Українки, 12, м. Ковель, Волинська
область, за рахунок коштів громадських
організацій?

- чи є у вартості об'єкту нерухомості за
адресою: бульвар Лесі Українки, 12, м.
Ковель, Волинська область частка
фінансування споруд за рахунок
державних коштів?

- чи можливо встановлення, за рахунок
яких джерел здійснювалося
фінансування будівництва нерухомого
майна за адресою: бульвар Лесі
Українки, 12, м. Ковель, Волинська
область?

- у якому обсязі виконані
ремонтно-будівельні роботи нерухомого
майна за адресою: бульвар Лесі
Українки, 12, м. Ковель, Волинська
область?

- яка ринкова вартість будівельних
робіт (переобладнання, відбудований
ремонт, тощо), проведених після 24.08.1991
року нерухомого майна за адресою:
бульвар Лесі Українки, 12, м. Ковель,
Волинська область?

- чи підтверджується матеріалами
технічної документації КП "Волинське
обласне бюро технічної інвентаризації"
тотожність об'єкту нерухомого майна за
адресою: бульвар Лесі Українки, 12, м.
Ковель, Волинська область, станом на
дату подання позовної заяви,
зазначеному об'єкту станом на рік
введення в експлуатацію, в частині
загальної площі, поверхів, кількості
приміщень, тощо?

Відповідно до висновку судової
будівельно - технічної експертизи №
7123-7124 від 29 березня 2013 року :

1/ Обсяги виконаних
ремонтно-будівельних робіт нерухомого
майна адресою: м. Ковель, бульвар Лесі
Українки, 12 визначені в дослідницькій
час по першому питанню.

2/ вартість будівельних робіт
проведених після 24.08.1991 року по готелю
« Лісова пісня « , розташованому по
бульвару Лесі Українкии,12 в м.Ковель в
цінах на дати їх приймання згідно
наданих на дослідження документів
становить 526073 грн.,а станом на дату
проведення дослідження 701673 грн.

3/ В результаті проведеного візуального
обстеження встановлено тотожність
об'єкту нерухомого майна за адресою:
бульвар Лесі Українки ,12 м. Ковель,
Волинська область на дату проведення
візуального обстеження 19.03.2013р. даним
технічного паспорта,складеного
Волинським ОБТІ 10.02.1999 р. в частині
поверхневої загальної площі та
кількості приміщень.

Повідомленням від 24 квітня 2013 року
стверджується про неможливість дачі
висновку судово-економічної
експертизи у зв"язку з відсутністю
необхідних для дослідження документів
(т.6,а.с.15-16)

В судовому засіданні скаржник
апеляційну скаргу підтримав в повному
обсязі, з підстав викладених в скарзі.
Вважає рішення господарського суду
Волинської області прийнятим з
порушенням норм чинного законодавства;
звернув увагу на те, що прокурор,
звертаючись до суду з позовом про
визнанням права власності на майно, не
надав належних доказів того, що дане
майно є власністю держави; вказав, що
Федерація профспілок України не була
загальносоюзною громадською
організацією і тому постанови ВРУ не
можуть застосовуватись до спірних
правовідносин; додав, що прокуратурою
було пропущено строк позовної
давності, оскільки як прокуратурі ,так
і ФДМУ було відомо, що право власності
на майно оформлено за ПрАТ
"Волиньтурист"; просив апеляційну
скаргу задовольнити, рішення
господарського суду скасувати та
прийняти нове, яким в задоволенні
позову відмовити.

Прокурор вважає вимоги апеляційної
скарги безпідставними та надуманими, а
оскаржуване рішення прийняте з усіма
вимогами дотримання закону. Вважає, що
строк позовної давності не поширюється
на зазначені правовідносини. Просить
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги, а рішення господарського суду
Волинської області від 10.11.11 року
залишити без змін.

Представник Фонду державного майна
України просить відмовити в
задоволенні апеляційної скарга, а
рішення місцевого господарського суду
без змін, як прийняте з дотриманням
чинного законодавства.

Виконавчий комітет Ковельської
міської ради, Комунальне підприємство
"Волинське обласне бюро технічної
інвентаризації" не скористались
правом участі під час апеляційного
перегляду справи та не забезпечили
явку своїх представників у судове
засідання апеляційного господарського
суду, хоча про час та місце
апеляційного перегляду справи
повідомлялись заздалегідь та належним
чином, на що вказують повідомлення
відділення поштового зв"язку про
вручення копії ухвали про відкладення
судового засідання від 22 січня 2014 року
( а.с. 130, 134 т.6).

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Оскільки сторони належним чином
повідомлені про час та місце
апеляційного перегляду справи,
враховуючи обмеженість строків
вирішення спору, явка сторін
обов"язковою не визнавалась, судова
колегія визнала за можливе розглянути
справу у відсутності представників
відповідача 1, третьої особи.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. У
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника
апелянта та прокурора, представника
Фонду державного майна України,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту з'ясування та
доведеність всіх обставин, що мають
значення для справи, дослідивши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм процесуального та матеріального
права при винесенні оскарженого
рішення, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства "Волинь
турист " не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Як правильно встановлено місцевим
господарським судом та знайшло своє
підтвердження в суді апеляційної
інстанції, керівництво роботою в
галузі туризму постановою ЦВК СРСР
від 17.04.1936 "Про ліквідацію Всесоюзного
товариства пролетарського туризму та
екскурсій" було покладено на ВЦРПС та
його організації, що стало підставою
для створення мережі
туристсько-екскурсійних закладів
профспілок, які в Українській РСР
перебували в складі Української
республіканської ради по туризму і
екскурсіях, підпорядкованої
Укрпрофраді згідно постанови президії
ВЦРПС від 27.11.1959 "Про поліпшення
керівництва розвитком туризму у
профспілках".

Постановою Президії Ради Федерацій
незалежних профспілок України
(колишнього ВЦРПС) № ІІ-7-7 від 23 серпня
1991 року зі змінами від 09 жовтня 1991 року
перетворено Українську
республіканську раду по туризму та
екскурсіях в Акціонерне товариство
"Укрпрофтур".

В подальшому , 04 жовтня 1991 року Рада
Федерацій незалежних профспілок
України та Фонд соціального
страхування України уклали установчий
договір про створення на базі
туристсько-екскурсійних підприємств і
організацій Української
республіканської ради по туризму і
екскурсіях акціонерного товариства
"Укрпрофтур" та затвердили його статут.

На час створення, Рада Федерацій
незалежних профспілок, передала до
статутного фонду ЗАТ "Укрпрофтур"
основні фонди і оборотні засоби
туристсько-екскурсійних підприємств,
об'єднань та організацій профспілок
України на суму 381206 тис. руб., Фонд
соціального врахування - 10 млн. руб.

Відповідно до матеріалів справи, у
вересні 1965 року було створено
Волинська обласна рада по туризму та
екскурсіях. Постановою колегії
Центральної ради по туризму і
екскурсіях № 13-17 від 9 серпня 1988 року
"Про створення Волинського обласного
туристсько-екскурсійного виробничого
об'єднання "Волиньтурист"" та
постановою Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіях № 9 від 11 серпня 1988 року "Про
організаційні заходи по створенню
туристсько-екскурсійного об'єднання".
Волинська обласна рада по туризму і
екскурсіях ліквідована і на її базі
створено Волинське обласне виробниче
об'єднання "Волиньтурист". До складу
об'єднання також ввійшов туристичний
готель "Лісова пісня"в м. Ковелі.

Рішенням правління Українського
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях Укрпрофтур"(протокол № 9 від
30 березня 1992 року) Волинське обласне
виробниче об'єднання "Волиньтурист"
реорганізовано у Волинське обласне
туристсько-екскурсійне об'єднання
"Волиньтурист", яке є правонаступником
виробничого об'єднання "Волиньтурист".

11 жовтня 1994 року рішенням правління AT
"Укрпрофтур"(протокол № 8) Волинське
обласне туристсько-екскурсійне
об'єднання
"Волиньтурист"реорганізоване у
Волинське обласне дочірнє
підприємство
"Волиньтурист"акціонерного товариства
"Укрпрофтур". Структурним підрозділом
підприємства був готель "Лісова пісня".

24 червня 1998 року постановою ради
закритого акціонерного товариства по
туризму і екскурсіях
"Укрпрофтур"(протокол №30/3) Волинське
обласне дочірнє підприємство
"Волиньтурист" реорганізоване у
Волинське обласне закрите акціонерне
товариство по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист". До його складу ввійшов
туристський готель "Лісова
пісня"(протокол №1 зборів акціонерів
ЗАТ "Волиньтурист" від 01.10.1998р.).

Відповідно до статуту Волинського
обласного закритого акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист" (нова редакція)
товариство створене відповідно до
установчого договору від 01.10.1998 року та
є правонаступником Волинського
обласного дочірнього підприємства
"Волиньтурист" Українського закритого
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях "Укрпрофтур".

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що товариство
засноване на майні, яке передане ЗАТ
"Укрпрофтур". Для забезпечення
діяльності підприємства ЗАТ
"Укрпрофтур" передало у повне
господарське відання майно, до якого
належав готель "Лісова пісня" в м.
Ковель, бульвар Лесі Українки, 12. Згідно
положень Статуту, ЗАТ "Волиньтурист"
володіє, користується і
розпоряджається майном у
відповідності із цілями і вимогами,
встановленими Статутом ЗАТ
"Волиньтурист".

Згідно Положення, затвердженого
загальними зборами Волинського
обласного ЗАТ по туризму та екскурсіях
"Волиньтурист" від 01.10.1998 року, готель
"Лісова пісня" є філією товариства та
являється правонаступником готелю
"Лісова пісня". Пунктом 3.1. зазначеного
Положення визначено, що закріплене за
філією майно є власністю товариства.

25 березня 1999 року рішенням виконавчого
комітету Ковельської міської ради за
№70 оформлено право власності за
Волинським обласним дочірнім
підприємством "Волиньтурист" на готель
"Лісова пісня" по бульвару Лесі
Українки, 19.

На підставі рішення виконавчого
комітету Ковельської міської ради від
25 березня 1999 року № 70 Волинському
обласному дочірньому підприємству
"Волиньтурист" 31 березня 1999 року видано
свідоцтво про право власності на
готель "Лісова пісня".

Свідоцтво про право власності
зареєстроване у Реєстрі прав власності
на нерухоме майно 31 березня 1999 року за
№ 165.

Рішенням виконкому Ковельської
міської ради від 27 квітня 1999 року № 113
внесено зміни до рішення від 25 березня
1999 року, а саме п. 33 викладено у такі
редакції: оформити право власності за
закритим акціонерним товариством
"Волиньтурист" на готель "Лісова пісня"
по бульвару Лесі Українки, 12.

На підставі рішення виконкому
Ковельської міської від 27 квітня 1999
року №113 ЗАТ "Волиньтурист" 27 квітня 1999
року видано свідоцтво про право
власності на готель "Лісова пісня".

Свідоцтво про право власності
зареєстроване у Реєстрі прав власності
на нерухоме майно 27 квітня 1999 року за №
165.

Рішенням виконкому Ковельської
міської ради від 26 січня 2006 року № 10
внесено зміни до рішення виконкому від
25 березня 1999 року, а саме п. 33 викладено
в такій редакції: оформити право
власності за Волинським обласним
закритим акціонерним товариством по
туризму та екскурсіях "Волиньтурист" на
готель "Лісова пісня".

На підставі рішення виконкому
Ковельської міської ради від 26 січня 2006
року № 10 Волинському обласному ЗАТ по
туризму та екскурсіях "Волиньтурист"
26.01.2006 року видано свідоцтво про право
власності на готель "Лісова пісня".

Вказане свідоцтво зареєстроване у
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 30.01.2006 року за № 13678624.

Згідно ст. 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року,
чинного на момент створення ЗАТ
"Волиньтурист") передача майна у
відання передбачає право лише на
володіння та користування державним
майном.

Як правильно зазначено господарським
судом Волинської області ,Конституцією
Української РСР від 30 січня 1937 року
було встановлено, що власність
розподіляється на соціалістичну та
дрібну приватну (статті 5 і 9). У свою
чергу соціалістична власність має
форму або державної власності
(всенародне добро), або форму
кооперативно-колгоспної власності
(власність окремих колгоспів,
власність кооперативних об'єднань).
Статтею 7 визначалось, що громадські
підприємства в колгоспах і
кооперативах з їх майном становлять
громадську, соціалістичну власність
колгоспів і кооперативних організацій/

Статтями 10-13 Конституції (Основного
Закону) Української Радянської
Соціалістичної республіки (1978 р.)
установлено, що основу економічної
системи України становить
соціалістична власність на засоби
виробництва у формі державної
(загальнонародної) і
колгоспно-кооперативної власності.
Правом особистої власності були
наділені лише громадяни.

Зокрема, ст. 10 Конституції УРСР (1978 р.)
чітко визначено, що майно
профспілкових та інших громадських
організацій, необхідне їм для
здійснення статутних завдань, є
соціалістичною власністю.

Соціалістична власність на засоби
виробництва є у формі державної
(загальнонародної) і
колгоспно-кооперативної власності.

Дублюючи положення Конституції
,Цивільний кодекс Української РСР,
визначив, що власність профспілкових
та інших громадських організацій є
соціалістичною та передбачав
можливість передачі профспілкам майна
державних організацій (ст. 91).
Профспілкові та інші громадські
організації володіють, користуються і
розпоряджаються майном, що належить їм
на праві власності, відповідно до їх
статутів (положень) (ст. 97).

Главою VI Декларації про державний
суверенітет України від 16.07.1990р.
визначено, що весь економічний і
науково-технічний потенціал, що
створений на території України, є
власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від
15.10.1990р. "Про управління державним
майном Української РСР" встановлено, що
з метою захисту майнових прав та
інтересів республіки, ефективного
використання й збереження державного
майна в умовах переходу до ринкових
відносин і різноманітності форм
власності до прийняття Закону
Української РСР про Раду Міністрів
Української РСР покласти на Раду
Міністрів УРСР здійснення функцій по
управлінню державним майном
Української РСР, що є у
загальнореспубліканській власності.

Відповідно до Постанови Верховної Ради
Української РСР "Про захист суверенних
прав власності Української РСР" від 29
листопада 1990 року № 506 введено
мораторій на території республіки на
будь-які зміни форми власності і
власника державного майна до введення
в дію Закону Української РСР про
роздержавлення майна, яка діяла до
затвердження Верховною Радою України
Державної програми приватизації на
підставі Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04
березня 1992 року.

Відповідно до Указу Президії Верховної
Ради України від 30.08.1991р. №1452 "Про
передачу підприємств, установ та
організацій союзного підпорядкування,
розташованих на території України, у
власність держави", Закону України від
10.09.1991р. №1540 "Про підприємства, установи
та організації союзного
підпорядкування, розташовані на
території України" майно та фінансові
ресурси підприємств, установ,
організацій та інших об'єктів союзного
підпорядкування, розташовані на
території України, є державною
власністю України, в зв'язку з чим
рішення державних органів, органів
громадських, політичних,
кооперативних, інших організацій і
підприємств, посадових осіб, а також
договори та інші угоди, прийняті чи
здійснені на основі законодавства СРСР
щодо зміни власника і форми власності,
а також створення акціонерних та
спільних підприємств за участю органів
влади та управління Союзу РСР після
прийняття Постанови ВРУ від 24.08.1991р.
"Про проголошення незалежності
України" без узгодження з відповідними
органами, визначеними Кабінетом
Міністрів України, вважаються
недійсними.

Згідно із п.1 Постанови Кабінету
Міністрів України "Про розмежування
державного майна України між
загальнодержавною (республіканською)
власністю і власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)" від
05.11.1991р. №311, яка прийнята на виконання
постанов Верховної Ради УРСР від
08.12.1990р. "Про порядок введення в дію
Закону Української РСР "Про місцеві
Ради народних депутатів Української
РСР та місцеве самоврядування", від
26.03.1991р. "Про введення в дію Закону
Української РСР "Про власність",
затверджено перелік державного майна
України, яке передається до власності
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальної власності).
Установлено, що державне майно України,
крім майна, яке належить до комунальної
власності, є загальнодержавною
(республіканською) власністю.

Постановою Верховної Ради України від
10 квітня 1992 року №2268-ХП "Про майнові
комплекси та фінансові ресурси
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташовані на території
України" визначено, що майно та
фінансові ресурси розташованих на
території України підприємств, установ
та об'єктів, що перебували у віданні
центральних органів цих організацій,
до визначення правонаступників
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР
вирішено передати Фонду державного
майна України.

Пунктами 1, 3 Постанови Верховної Ради
України від 04 лютого 1994року №3943-ХП "Про
майно загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР"
встановлено, що тимчасово, до
законодавчого визначення суб'єктів
права власності майна загальносоюзних
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташованого на території
України, це майно є загальнодержавною
власністю.

Згідно із висновком Міністерства
юстиції України від 19 серпня 2005 року
№19-37-254, майно колишніх профспілкових
організацій після 24 серпня 1991 року і на
даний час було і залишається державною
власністю, оскільки питання щодо
суб'єктів права власності цього майна
на законодавчому рівні не було
врегульовано.

Таким чином, суд першої інстанції
,аналізуючи зазначені законодавчі
акти, прийшов до правильного висновку ,
що майно загальносоюзних громадських
організацій, до яких відносяться
профспілки, фактично було і
залишається державною власністю.

Належність профспілок до
загальносоюзних громадських
організацій підтверджується х
Статутом.

Так, згідно Статуту професійних спілок
СРСР, який затверджено постановою XVIII
з'їзду профспілок СРСР від 01 січня 1987
року професійні союзи СРСР складали
масову громадську непартійну
організацію, цілями діяльності якої у
тому числі було управління соціальним
врахуванням трудящих.

Після розпаду СРСР правонаступником
Української республіканської Ради
профспілок тала Рада Федерації
незалежних профспілок України,
правонаступником якої, в свою чергу, є
Федерація професійних спілок України.

Таким чином суд дійшов висновку, що
майно профспілок складалося з майна,
яке передане їм державою, перебувало у
їхній власності, а також майна яке
передано у безоплатне користування.

Право вільного володіння, користування
і розпорядження майном, яке перебувало
у їх власності передбачалося ст. 20
Закону СРСР "Про професійні спілки,
права та гарантії їхньої діяльності".

Разом з тим на даний час залишається не
врегульований статус майна, яке
передано профспілкам державою та
державними підприємствами, установами
і організаціями та не визначено, яке
саме майно набуто профспілками за
участі держави та державних
підприємств.

Факт володіння Федерацією професійних
спілок України державним майном
констатовано і Законом України "Про
мораторій на відчуження майна, яке
перебуває у володінні Федерації
професійних спілок України".

Підтвердженням того, що майно передане
Федерації профспілок та їй
підпорядкованим організаціям є
державною власністю встановлено і
судовими рішеннями.

Так, Верховний Суд України в постанові
від 25.09.2007 року дійшов висновку про те,
що передане до статутного фонду
акціонерного товариства
"Укрпрофоздоровниця" (входить до складу
Федерації профспілок України як і АТ
"Укпрофтур") майно є державною
власністю. Такої ж думки дотримується і
Вищий господарський суд України в
постанові від 07.04.2010 року.

Проаналізувавши приписи законодавства
в їх сукупності та дослідження
матеріали справи суд перошої інстанції
дійшов вірного висновку, що будь-яке
майно, яке за час існування Союзу РСР
було передано зокрема профспілковим
організаціям, належало до державної
власності та передавалось останнім
виключно у відання. Передача майна у
відання ніяким чином не є передачею
майна у власність з огляду на різне
правове значення даних форм управління
майном, так і на юридичні наслідки
реалізації прав на це майно. Викладені
обставини свідчать, що готель "Лісова
пісня" в м. Ковелі, яке перебувало у
Федерацій профспілок України та в
подальшому було передано акціонерному
товариству "Украпрофтур", також є
державною власністю. Повноваження щодо
управління майном державної власності,
в тому числі і спірним майном з
урахуванням наведеного, було покладено
саме на Фонд державного майна України.

В силу положень ст. 4, пп. ї п. 2 ч. 1 ст. 7
Закону України „Про управління
об'єктами державної власності"
встановлено, що Фонд державного майна
України є об'єктом управління
державної власності та здійснює
відповідно до законодавства право
упорядження нерухомим та іншим окремим
індивідуально визначеним майном, що
перебуває на балансі громадських
організацій колишнього СРСР, яке має
статус державного.

Як вбачається з переліку установ,
організацій і підприємств, які станом
на 24 вересня 1991 року знаходились у
віданні Української республіканської
ради по туризму та екскурсіях
Федерації профспілок України
загальносоюзної конференції
профспілок (колишнього ВЦРПС),
підписаного заступником голови Фонду
Державного майна України, до вказаного
переліку по Волинській області входив
і туристичний готель "Лісова пісня" в м.
Ковелі по бульвару Лесі Українки, 12.

Згідно зі ст.21 ЦК України суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Відповідно до п. 1 Роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України від
26.01.2000р. №02-5/35 "Про деякі питання
практики вирішення спорів пов'язаних з
визнанням недійсним актів державних чи
інших органів" (з наступними змінами і
доповненями) акт державного чи іншого
органу - це юридична форма рішень цих
органів, тобто офіційний письмовий
документ, який породжує певні правові
наслідки, спрямований на регулювання
тих чи інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Судом першої інстанції правильно
зазначено , що в процесі розгляду
справи при прийнятті рішень про
оформлення права власності на готель
"Лісова пісня" за Волинським обласним
дочірнім підприємством "Волиньтурист",
ЗАТ "Волиньтурист"та закритим
акціонерним товариством по туризму та
екскурсіях "Волиньтурист"виконком
Ковельської міської ради вийшов за
межі наданих законом повноважень,
оскільки вирішення таких питань було
віднесено до виключної компетенції
Фонду державного майна України.

За таких обставин , господарський суд
Волинської області дійшов вірного
висновку про те, що позовні вимоги про
визнання незаконним та скасування п. 33
рішення виконавчого комітету
Ковельської міської ради від 25.03.1999р. №
70, з внесеними до нього змінами
рішеннями № 113 від 27.04.1999р. та № 10 від
26.01.2006р; визнання недійсною та
скасування державної реєстрації
свідоцтва про право власності за № 165
від 31.03.1999р., № 165 від 27.04.1999р. та № 13678624
від 30.01.2006р. є підставними та
обґрунтованими і правомірно задоволив
позов в цій частині.

В силу ст. 316 Цивільного кодексу України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, власник не може бути
позбавлений права власності на своє
майно, крім випадків, передбачених цим
Законом та іншими законодавчими
актами.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа,
яка набула майно без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Обов'язковою
умовою для застосування наслідків ст.
1212 ЦК України є відсутність правової
підстави для набуття або збереження
майна за рахунок іншої особи. Тобто,
мова іде, зокрема, про помилку, обман,
випадковість або інші підстави набуття
або збереження майна, які не можна
віднести до виникнення цивільних прав
та обов'язків в розумінні ст.11 ЦК
України.

За змістом ст.328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності встановлена судом.

Наслідки безпідставно набутого майна є
обов'язок повернути безпідставно
набуте майно в натурі (ст. 1213 ЦК
України).

Положення глави 83 ЦК України у
відповідності з п. 2 ч.3 ст.1212 ЦК України
застосовуються також до вимог про
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 20
ГП України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу, способами захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, і визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати
ним документа, який засвідчує його
право власності.

За таких обставин суд першої інстанції
підставно зазначає, що вибуття з
державної власності спірного об'єкту
нерухомості та наявність даного спору
між сторонами по справі свідчить про
невизнання зокрема відповідачами
права власності держави в особі Фонду
державного майна України на спірне
майно, що з врахуванням вищенаведених
висновків про належність спірного
майна до державної форми власності, в
свою чергу, свідчить про наявність
правових підстав, згідно зі ст. 392 ЦК
України, для визнання за державою в
особі Фонду державного майна України
права власності на нерухоме майно - на
готель "Лісова пісня".

Враховуючи викладене, суд правомірно
задоволив позовні вимоги про визнання
за державою в особі Фонду державного
майна України права власності на
готель "Лісова пісня", що розміщений за
адресою м. Ковель Волинської області,
б-р. Лесі Українки, 12 та зобов'язання
Волинського обласного закритого
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях "Волиньтурист"повернути
державі в особі Фонду державного майна
України безпідставно набуте майно -
готель "Лісова пісня", що розміщений за
адресою м. Ковель Волинської області,
бульвар Лесі Українки, 12 .

Доводи апелянта з приводу застосування
строків позовної давності колегія
суддів не приймає до уваги з огляду на
таке.

За приписами ст.. 256 ЦК України
позовною давністю є строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно
до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України від 16.01.2003р. , ЦК України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності ЦК України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Цивільного
кодексу Української РСР позовна
давність не поширюється, зокрема, на
вимоги державних організацій про
повернення державного майна з
незаконного володіння колгоспів та
інших кооперативних громадських
організацій або громадян.

Відповідно до п. 4 ст. 268 Цивільного
кодексу України, (в редакції чинній на
момент виникнення спірних відносин)
позовна давність не поширюється на
вимогу власника або іншої особи про
визнання незаконним правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право.

За таких обставин апеляційний суд
погоджується з доводами суду першої
інстанції про те, що на вимогу про
визнання незаконним та скасування п. 33
рішення виконавчого комітету
Ковельської міської ради від 25.03.1999р. №
70, з внесеними до нього змінами
рішеннями № 113 від 27.04.1999р. та № 10 від
26.01.2006р. не поширюється строк позовної
давності.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
коли кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
суд, оцінивши подані по справі докази
за своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, повинен
прийняти рішення за результатами
обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає,
що судом першої інстанції в порядку
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
всебічно, повно і об'єктивно досліджено
матеріали справи та вірно застосовані
норми процесуального і матеріального
права, у зв'язку з чим відсутні правові
підстави для задоволення апеляційної
скарги Приватного акціонерного
товариства "Волиньтурист" та
скасування чи зміни рішення
господарського суду Волинської
області від 10 листопада 2011 року у
справі № 5004/1997/11.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
в зв'язку з відмовою в її задоволенні
покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105,106 ГПК
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Волинської області від 10 листопада 2011
року у справі № 5004/1997/11 залишити без
змін, а апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Волиньтурист"
залишити без задоволення .

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Олексюк Г.Є.

Суддя
Гудак А.В.

Суддя
Філіпова Т.Л.