м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/324/14 24.02.14Суддя Мудрий С.М.
розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафто-Комерц»

до Автопідприємства
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України

про визнання недійсним п.4.3
договору зберігання №192-12 від 20.12.2012
року

Представники сторін:

від позивача: Шабанов С.В -
представник за довіреністю № 68 від
03.02.2014 року;

від відповідача: Руденко К.М. -
представник за довіреністю № 789 від
31.12.2013 року.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нафто-Комерц»
звернулось до Господарського суду м.
Києва з позовною заявою до
автопідприємства
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України про визнання недійсним п.4.3
договору зберігання №192-12 від 20.12.2012
року.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що між товариством з
обмеженою відповідальністю
«Нафто-Комерц» (Позивач) як зберігачем
та автопідприємством
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України (Відповідач) як замовником
укладений договір зберігання № 192-12 від
20.12.2012 року.

Відповідно до п. 4.3. договору замовник
має право проводити перевірку якості
товару, що повертається із зберігання,
з залученням незалежних експертів. У
разі підтвердження невідповідності
товару ДСТУ (бензин А-98 - ДСТУ 4839) на
протязі 20 календарних днів з моменту
отримання товару. Замовник належним
чином оформлює претензію зберігачу,
який зобов'язаний здійснити заміну
неякісного товару протягом 2-х робочих
днів з моменту пред'явлення претензії.

Позивач вважає, що зазначений п.
договору порушує права зберігача та
суперечить нормам ч. 5-7 статті 222
Господарського кодексу України,
положень ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України, оскільки претензія повинна
розглядатись в місячний строк з дня її
одержання та сторони в договорі не
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це.

У зв'язку з викладеним вище позивач
просить визнати недійсним п. 4.3.
договору зберігання № 192-12 від 20.12.2012
року оскільки він суперечить
цивільному кодексу та іншим актам
цивільного законодавства.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 15.01.2014 року порушено провадження у
справі № 910/324/14 і призначено до
розгляду на 04.02.2014 року.

У судове засідання 04.02.2014 року з'явився
представник позивача. Представник
відповідача в судове засідання не
з'явився, вимоги ухвали суду від 15.01.2014
року не виконав, про поважні причини
неявки суд не повідомив, хоча про дату
та час судового повідомлений належним
чином, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 015, але 04.02.2014 року
до загального відділу діловодства
господарського суду міста Києва подав
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Відповідно до ст. ст. 77, 86
Господарського процесуального кодексу
України, враховуючи неявку у судове
засідання представника відповідача,
суд відклав розгляд справи на 24.02.2014
року.

У судове засідання 24.02.2014 року з'явились
представники сторін. Представник
відповідача подав відзив на позовну
заяву. Представник позивача позов
підтримав, просив визнати недійсним п.
4.3. договору зберігання № 192-12 від 20.12.2012
року.

Представник відповідача проти позову
заперечував та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

Між товариством з обмеженою
відповідальністю «Нафто-Комерц» як
зберігачем та автопідприємством
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України як замовником укладений
договір зберігання № 192-12 від 20.12.2012
року.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК
України, одним із способів захисту
цивільного права може бути зокрема,
визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і
наслідки недійсності правочину можуть
бути передбачені винятково законами.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання
сторонами або стороною в момент
вчинення правочину вимог, встановлених
частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило,
має наслідком визнання правочину
недійсним.

Відповідно до п. 4.3. договору замовник
має право проводити перевірку якості
товару, що повертається із зберігання,
з залученням незалежних експертів. У
разі підтвердження невідповідності
товару ДСТУ (бензин А-98 - ДСТУ 4839) на
протязі 20 календарних днів з моменту
отримання товару. Замовник належним
чином оформлює претензію зберігачу,
який зобов'язаний здійснити заміну
неякісного товару протягом 2-х робочих
днів з моменту пред'явлення претензії.

На думку позивача, зазначений п.
договору порушує права зберігача та
суперечить нормам ч. 5-7 статті 222
Господарського кодексу України,
положень ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України, оскільки претензія повинна
розглядатись в місячний строк з дня її
одержання та сторони в договорі не
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.

Згідно з ч. 5 ст. 179 Господарського
кодексу України зміст договору, що
укладається на підставі державного
замовлення, повинен відповідати цьому
замовленню.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Судом встановлено, що при укладенні
договору зберігання № 192-12 від 20.12.2012
року сторонами дотримано вимог ст. 203
Цивільного кодексу України, оскільки
вчинений у встановленій законом формі,
особи, вчинили правочин мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення сторін
було вільним та правочин був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому судом враховано, що
відповідно до ст. 950 Цивільного кодексу
України зберігач зобов'язаний
повернути поклажодавцеві річ, яка була
передана на зберігання, або відповідну
кількість речей такого самого роду та
такої самої якості.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до ст. 6 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства та організації, що
порушили майнові і законні інтереси
інших підприємств та організацій,
зобов'язані поновити їх не чекаючи
пред'явлення претензії.

Таким чином, вказаний п. 4.3. договору не
порушує права позивача, окрім того,
договором погоджені всі істотні умови
договору.

Таким чином, суд приходить до висновку
про відсутність правових підстав про
визнання недійсним п. 4.3. договору
зберігання № 192-12 від 20.12.2012 року.

Враховуючи вищезазначене та беручи до
уваги те, що сторонами дотримано вимог
закону при укладенні договору
зберігання № 192-12 від 20.12.2012 року, вимога
позивача про визнання п. 4.3. договору
зберігання № 192-12 від 20.12.2012 року є
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з статтею 44 ГПК України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 13.03.2014
року.

Суддя
С.М.Мудрий