ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
235-24-26_______________________________________________________________
________________________________________________________________________
______________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"18" лютого 2014 р.
Справа № 911/4829/13

за позовом приватного
підприємства «Велідіт», м. Київ,

до відповідача комунального
підприємства «Виробниче управління
житлово-комунального господарства - 1»,
м. Узин Білоцерківського району,

про стягнення 10 617,36,79 грн.

Суддя О.В. Конюх;

з участю представників сторін:

від позивача: Мамаєв Д.Ю., директор,
витяг з ЄДР від 10.01.2013р. № 644598;

від відповідача: Третьякова Н.В.,
уповноважена, довіреність від 10.02.2014р.
№ 1-д;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - приватне підприємство
«Велідіт», м. Київ звернувся до
господарського суду Київської області
з позовом до відповідача - комунального
підприємства «Виробниче управління
житлово-комунального господарства-1»,
м. Узин Білоцерківського району, в
якому просить суд стягнути з
відповідача 10617.36 грн. заборгованості
за Договором № 02/06/10-02 про надання
юридичних послуг від 09.09.2010р., в тому
числі 9815,83 грн. основного боргу, 206,13 грн.
інфляційних втрат, 595,40 грн. процентів
річних та покласти на відповідача
витрати по сплаті судового збору.

Позов обґрунтований тим, що на
виконання договору № 02/06/10-02 про
надання юридичних послуг від 09.09.2010р.
позивачем відповідачу було надано
послуги з представництва інтересів в
суді у справі про скасування рішення
Державної інспекції з контролю за
цінами в Київській області, яким до
відповідача було застосовано
фінансові санкції. Вартість наданих
послуг договором була визначена в сумі
4400.00 грн. плюс 5% від суми скасованого
рішення, що на твердження позивача
разом складає 9815,83 грн. Оскільки
відповідач обумовлені договором кошти
за надані послуги не сплатив, позивач
просить суд стягнути їх з відповідача в
судовому порядку. Крім того, у зв'язку
із простроченням відповідачем
грошового зобов'язання, позивач
просить суд стягнути з відповідача
згідно ст. 625 ЦК України 3% річних та
інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 30.12.2013р. позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі №911/4829/13 та
призначено справу до розгляду. Ухвалою
від 28.01.2014р. розгляд справи було
відкладено у зв'язку із неявкою
представників сторін, неподанням
витребуваних документів та доказів.

Відповідач у відзиві на позов від
10.02.2014р. № 06-01/39 проти позову заперечує
та просить суд в позові відмовити.
Відповідач твердить, що 25.11.2011р.
Київським окружним адміністративним
судом дійсно було винесено постанову,
якою було скасовано рішення Державної
інспекції з контролю за цінами в
Київській області, яким до відповідача
було застосовано фінансові санкції.
Однак, 20.12.2013р. Київським окружним
адміністративним судом розглядалася
справа за позовом Державної інспекції
з контролю за цінами в Київській
області до комунального підприємства
«Виробниче управління
житлово-комунального господарства-1»
про стягнення коштів за вказаним
рішенням про застосування фінансових
санкцій, і в даній справі позивач
інтереси відповідача в суді не
представляв. Крім того, позивач
твердить, що передбачену договором
суму 4400,00 грн. відповідач сплатив
позивачу належним чином платіжним
дорученням від 21.04.2011р. № 340.

В судовому засіданні 11.02.2014р.
відповідно до частини третьої ст. 77 ГПК
України судом оголошено перерву до
18.02.2014р. для вивчення додатково поданих
документів, про що представникам було
повідомлено особисто під розпис.

Розглянувши позов приватного
підприємства «Велідіт», м. Київ (далі по
тексту - ПП «Велідіт»), до відповідача -
комунального підприємства «Виробниче
управління житлово-комунального
господарства-1», м. Узин
Білоцерківського району (далі по
тексту - КП «ВУЖКГ-1»), вислухавши
пояснення представників сторін,
всебічно та повно вивчивши наявні у
матеріалах справи докази,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до частини першої ст. 11 ЦК
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства,
зокрема, з правочинів.

Майново-господарські зобов'язання між
суб'єктами господарювання виникають на
підставі договорів (стаття 179 ГК
України) й сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначені умов договору (стаття 627 ЦК
України).

Підставою виникнення взаємних прав та
обов'язків сторін у справі є укладений
09.09.2010р. між ПП «Велідіт» (виконавець) та
КП «ВУЖКГ-1» (замовник) Договір № 02/06/10-02
про надання юридичних послуг (далі -
Договір), згідно якого виконавець
зобов'язується надавати, а замовник
приймати та оплачувати юридичні
послуги з представництва в суді по
справі з приводу оскарження дій
Державної інспекції з контролю за
цінами в Київській області. Замовник,
протягом двох днів з моменту отримання
акту прийому-передачі послуг
зобов'язаний підписати його та
надіслати один екземпляр виконавцю. У
разі неотримання виконавцем
підписаного акту або мотивованої
відмови від підписання акту, послуги
вважаються прийнятими замовником.
Сплата послуг відбувається наступними
платежами: 4400.00 грн. після отримання
ухвали про відкриття провадження у
справі, 5% від суми скасованого рішення
після набрання рішенням законної сили.

Частиною першою ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Як стверджує позивач та вбачається з
матеріалів справи, 25.11.2011р. Київським
окружним адміністративним судом
прийнято постанову у справі № 2а-6299/10/1070
за позовом КП «ВУЖКГ-1» , якою визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної інспекції з контролю за
цінами в Київській області від 08.04.2010р.
№41 про застосування економічних
санкцій за порушення державної
дисципліни цін, на підставі якого було
вирішено стягнути з КП «ВУЖКГ-1»
необґрунтовано отриману виручку в сумі
54158,26 грн. та штраф 108316,52 грн., всього
162474,78 грн. Інтереси позивача КП
«ВУЖКГ-1» в даній адміністративній
справі представляв директор ПП
«Велідіт» Мамаєв Д.Ю., що
підтверджується копією постанови від
25.11.2011р. у справі № 2а-6299/10/1070, залученою
до матеріалів справи. Також позивачем
подано копію довіреності від 22.01.2011р.
№25, якою директору ПП «Велідіт»
Мамаєву Д.Ю. було надано права
представника КП «ВУЖКГ-1» строком до
01.01.2012р.

Як твердить позивач, у зв'язку із
виконанням умов договору та
завершенням надання обумовлених
Договором послуг позивач відповідно до
розділу 5 Договору направив
відповідачу Акт № ОУ-0000492 від 31.12.2011р.
здачі-прийняття юридичних послуг по
Договору від 09.09.2010р. № 02/06/10-02 на суму
8179,86 грн. Як на доказ направлення
зазначеного Акту відповідачу позивач
посилається на копію фіскального чеку
«Укрпошти» від 31.01.2013р., копію опису
вкладення в цінний лист від 31.01.2013р. та
копію повідомлення про вручення,
згідно якого відповідне поштове
відправлення було вручено
представнику відповідача 06.02.2013р.

Відповідач отримання вказаного акту
здачі-прийняття юридичних послуг
заперечує.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона має довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд не приймає вказані копію
фіскального чеку «Укрпошти» від
31.01.2013р., копію опису вкладення в цінний
лист від 31.01.2013р. та копію повідомлення
про вручення в якості належних доказів
направлення відповідачу Акту № ОУ-0000492
від 31.12.2011р. здачі-прийняття юридичних
послуг. По-перше, як вбачається з копії
опису вкладення в лист, позивачем
відповідачу направлялися два Акти,
датовані 30.12.2011р., а не 31.12.2011р., при цьому
з опису вкладення в лист не вбачається,
за яким договором складалися
направлені акти. По-друге, номер
поштового відправлення, зазначений у
копії фіскального чеку «Укрпошти» від
31.01.2013р. 757) не відповідає номеру,
зазначеному в копії опису вкладення в
лист та в копії рекомендованого
повідомлення про вручення 360). За
таких обставин зазначені документи не
свідчать про направлення позивачем
відповідачу Акту № ОУ-0000492 від 31.12.2011р.
здачі-прийняття юридичних послуг по
Договору від 09.09.2010р. № 02/06/10-02 на суму
8179,86 грн.

Крім того, договором передбачено
сплату 4400,00 грн. після відкриття
провадження і 5% від суми скасованого
рішення після набрання рішенням
законної сили.

Сума скасованого рішення Державної
інспекції з контролю за цінами в
Київській області від 08.04.2010р. №41
становить 162474,78 грн., 5% від цієї суми
становить 8123,74 грн., відповідно всього
сума оплати за Договором за
домовленістю сторін має становити 12523,74
грн. За таких обставин сума, вказана в
Акті, а саме 8179,86 грн., жодним чином не
обґрунтована, не відповідає ані
загальній сумі оплати, що належить з
відповідача за договором, ані сумі
другого платежу 5% від суми скасованого
рішення.

Разом із тим, матеріали справи свідчать
про те, що позивачем виконано
зобов'язання за спірним Договором, в
результаті чого в судовому порядку
було скасовано рішення Державної
інспекції з контролю за цінами в
Київській області від 08.04.2010р. №41 про
застосування економічних санкцій за
порушення державної дисципліни цін, на
підставі якого було вирішено стягнути
з КП «ВУЖКГ-1» необґрунтовано отриману
виручку в сумі 54158,26 грн. та штраф 108316,52
грн., всього 162474,78 грн. В наступному
Державна інспекція з контролю за
цінами в Київській області зверталась
до КП «ВУЖКГ-1» з позовом про стягнення
зазначеної суми, однак Постановою
20.12.2013р. у справі № 7033/10/1070 Київським
окружним адміністративним судом в
даному позові було відмовлено саме з
мотивів скасування рішення від 08.04.2010р.
№41, яке було підставою поданого позову.
В тексті вказаної постанови від 20.12.2013р.
№ 7033/10/1070 зазначено, що постанова
Київського окружного
адміністративного суду від 25.11.2011р. у
справі № 2а-6299/10/1070 набрала законної
сили.

Враховуючи вищевикладене, положення
частини 1 ст. 530 ЦК України, згідно якої
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк, а також
те, що обов'язок сплати відповідачем за
надані послуги згідно умов договору
виникає з моменту відкриття
провадження у справі
адміністративного суду (сплата першого
платежу в сумі 4400,00 грн.) та з моменту
набрання рішенням у справі законної
сили (5% від суми скасованого рішення), а
не з моменту підписання Акту
здачі-прийняття послуг, суд дійшов
висновку про наявність у відповідача
обов'язку сплатити позивачу за надані
за Договором послуги 4400,00 грн. (перший
платіж після відкриття провадження) та
8123,74 грн. (другий платіж після набрання
рішенням законної сили), а всього 12523,74
грн.

Відповідач твердить, що сплатив
позивачу платіжним дорученням від
21.04.2011р. № 340 суму 4400,00 грн.

Суд в порядку ст.ст. 33, 34 ГПК України не
приймає копію зазначеного платіжного
доручення в якості належного та
допустимого доказу оплати
відповідачем коштів за Договором з
наступних підстав.

В призначенні платежу зазначеного
платіжного доручення зазначено «за
послуги згідно рахунку № 94 від 05.04.2011р.»
без жодних посилань на спірний договір
від 09.09.2010р. № 02/06/10-02. Позивачем суду
подано копію рахунку-фактури від
05.04.2011р. № СФ-0000094, який був виставлений
позивачем відповідачу, і в якому
спірний договір від 09.09.2010р. № 02/06/10-02 як
підстава для надання послуг також не
зазначений. Крім того, сторонами було
підписано та скріплено печатками Акт №
ОУ-0000125 здачі-прийняття робіт (надання
послуг) по рахунку від 05.04.2011р. № СФ-0000094
від 21.04.2011р., в якому також не міститься
жодних посилань на спірний договір від
09.09.2010р. № 02/06/10-02. За таких обставин,
враховуючи, що між сторонами
укладалися і інші договори про надання
юридичних послуг, суду не доведено факт
того, що платіж за платіжним дорученням
від 21.04.2011р. № 340 суму 4400,00 грн. було
зроблено в рамках спірного договору
від 09.09.2010р. № 02/06/10-02.

За таких обставин судом встановлено
факт наявності заборгованості
відповідача перед позивачем за
Договором № 02/06/10-02 про надання
юридичних послуг від 09.09.2010р. в сумі 4400,00
грн. + 8123,74 грн. =12523,74 грн.

Позивачем заявлено до стягнення суму
основного боргу в розмірі 9815,83 грн. і
заяви про збільшення розміру позовних
вимог в порядку ст. 22 ГПК України
позивачем не подавалось. Суд, приймаючи
рішення, не може виходити за межі
позовних вимог, за таких обставин
вимога позивача про стягнення з
відповідача основного боргу в сумі 9815,83
грн. підлягає задоволенню в заявленій
сумі.

У зв'язку із простроченням грошового
зобов'язання позивач також просить суд
стягнути з відповідача в порядку ст. 625
ЦК України 206,13 грн. інфляційних втрат
та 595,40 грн. процентів річних. Зазначені
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Положеннями частини 2 ст. 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З вищенаведених норм Закону
вбачається, що нарахування інфляційних
втрат та процентів річних провадиться
за період прострочення - тобто з дня,
наступного за днем, коли зобов'язання
мало бути виконано і до дня фактичного
виконання грошового зобов'язання, або
до дня, визначеного позивачем в позові.

Позивачем здійснено розрахунок
інфляційних втрат за період з грудня
2011р. по січень 2013р. та розрахунок
процентів річних з 12.12.2011р. по 19.12.2013р.

Вказаний розрахунок виконано невірно.

По-перше, пунктом 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права» (з посиланням на постанову
Вищого господарського суду України від
05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного
суду України «Рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ
від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума
боргу з урахуванням індексу інфляції
повинна розраховуватися, виходячи з
індексу інфляції за кожен місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якійсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція).

В розрахунку позивача не враховано
періоди, в які мала місце дефляція, а
саме замість від'ємного значення
інфляційних втрат зазначено нульове
значення. Крім того, як встановлено
вище, позивачем невірно визначено суму
основного боргу, на яку мають бути
нараховані інфляційні втрати та
проценти річних. Також, враховуючи
порядок оплати, встановлений
договором, позивачем невірно визначено
період заборгованості. Так, з моменту
відкриття провадження в
адміністративній справі № 2а-6299/10/1070 у
відповідача виник обов'язок сплатити
суму 4400,00 грн., яка і мала бути визначена
позивачем як сума основного боргу до
моменту набрання постановою у цій
справі законної сили, коли сума
основного боргу відповідача
збільшилась до 12523,74 грн.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» з
огляду на вимоги частини першої статті
47 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

Господарський суд позбавлений
можливості самостійно виконати
розрахунок інфляційних втрат та
процентів річних у даній справі,
оскільки позивачем в позові не
зазначено дату відкриття провадження у
справі № 2а-6299/10/1070 та не подано жодних
документальних доказів, з яким суд мав
би можливість цю дату встановити.

Позивач твердить, що постанова у справі
№ 2а-6299/10/1070 від 25.11.2011р. набрала
законної сили 12.12.2011р., однак не надає в
порядку ст. 33 ГПК України з цього
приводу жодних доказів. Так, суду
подана копія постанови від 25.11.2011р.,
роздрукована з Державного реєстру
судових рішень, без засвідчення
печаткою суду, без відмітки про
набрання постановою законної сили.
Суду не подано доказів наявності або
відсутності оскарження даної
постанови в апеляційному або
касаційному порядку, відповідно не
подано доказів конкретної дати
набрання постановою законної сили.
Текст постанови Київського окружного
адміністративного суду від 20.12.2013р. №
7033/10/1070 містить посилання на те, що
постанова у справі № 2а-6299/10/1070 від
25.11.2011р. набрала законної сили, однак
також не містить відомостей про
конкретну дату такого набрання.

Вдповідно до ст. 1 ГПК України право на
звернення до господарського суду
згідно із встановленою підвідомчістю
господарських справ мають
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
і в установленому порядку набули
статусу суб'єкта підприємницької
діяльності з метою захисту своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених заходів,
спрямованих на запобігання
правопорушенням.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Відповідно
до ст. 32 ГПК України доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також обставини, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

За таких обставин закон зобов'язує
позивача при зверненні до
господарського суду довести належними
та допустимими доказами наявність
свого порушеного права, в тому числі
наявність заборгованості та її розмір,
що позивачем відносно вимог про
стягнення процентів річних та
інфляційних втрат зроблено не було.

За таких обставин, повно та ґрунтовно
дослідивши наявні у справі докази,
перевіривши на відповідність закону та
дійсним обставинам справи розрахунки
заборгованості, суд вважає вимоги
позивача обґрунтованими, законними та
такими, що підлягають задоволенню
частково. Суд приймає рішення про
стягнення з відповідача - Комунального
підприємства «Виробниче управління
житлово-комунального господарства - 1»
на користь позивача - приватного
підприємства «Велідіт» основного
боргу в сумі 9815,83 грн. та відповідно до
вимог ст. 49 ГПК України покладає на
відповідача відшкодування позивачу
судового збору пропорційно
задоволеним вимогам.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 11, 16, ч. 1 ст. 509, ст. ст. 525, 526, ч. 1 ст.
530, ст.ст. 627, 629, частиною 1 ст. 625
Цивільного кодексу України, ст. 193
Господарського кодексу України, ст. ст.
1, 32,-34, 49, ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов приватного підприємства
«Велідіт» задовольнити частково.

2. Стягнути з комунального
підприємства «Виробниче управління
житлово-комунального господарства - 1»
(09161, Київська обл., Білоцерківський
район, м. Узин, вул. Леніна, буд. 20-А, )

на користь приватного підприємства
«Велідіт» (02160, м. Київ, проспект
Возз'єднання, буд. 7-А, офіс 320, )

9815,83 грн. (дев'ять тисяч вісімсот
п'ятнадцять гривень вісімдесят три
копійки) основного боргу,

1590,51 грн. (одну тисячу п'ятсот дев'яносто
гривень п'ятдесят одну копійку)
судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

3. В іншій частині вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 ГПК України.

Суддя
Конюх О.В.

Повний текст рішення підписано 14.03.2014р.