КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2014 р.
справа№ 910/20202/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Руденко М.А.

при секретарі:
Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача
- не з`явилися;

відповідача - не з`явилися;

апеллянта-1 - ОСОБА_2;

апеллянта-2 - ОСОБА_3;

апеллянта-3 - ОСОБА_2;

апеллянта-4 - не з`явилися

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_4,
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та Ірпінської обласної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Київській області

на рішення господарського суду м. Києва
від 30.10.2013 р.

у справі № 910/20202/13 (суддя - Любченко М.О.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Білицький завод
«Теплозвукоізоляція»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корост-БЕП»

про узгодження розбіжностей, що
виникли при укладенні договору,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року Приватне акціонерне
товариство «Білицький завод
«Теплозвукоізоляція» (далі - позивач)
звернулося з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Корост-БЕП» (далі - відповідач) про
узгодження розбіжностей, що виникли
при укладенні договору управління
майном, зокрема стосовно строку
укладення цього договору, тобто
строком на один рік.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 30.10.2013 р. у справі № 910/202013 позов
задоволено частково, визнано укладеним
між Приватним акціонерним товариством
«Білицький завод «Теплозвукоізоляція»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Корост-БЕП» договір
управління майном в редакції
відповідача, зокрема цей договір
укладений на строк процедури санації
установника управління, який
визначений господарським судом
Київської області в межах справи №
Б8/180-10.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду м. Києва від 30.10.2013
р., ОСОБА_4 (далі - скаржник-1), Фізична
особа-підприємець ОСОБА_5 (далі -
скаржник-2), ОСОБА_6 (далі - скаржник-3) та
Ірпінська обласна державна податкова
інспекція ГУ Міндоходів у Київській
області (далі - скаржник-4) подали
апеляційні скарги, в яких просили
скасувати зазначене рішення місцевого
господарського суду та прийняти нове
рішення про повну відмову у
задоволенні даного позову.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що
судом першої інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права.

Так, ОСОБА_4 є головою комітету
кредиторів ПрАТ «Білицький завод
«Теплозвукоізоляція», ФОП ОСОБА_5 є
кредитором, членом комітету кредиторів
ПрАТ «Білицький завод
«Теплозвукоізоляція», ОСОБА_6 є
акціонерном позивача, якого зборами
акціонерів було уповноважено
представляти інтереси акціонерів у
справі про банкрутство позивача,
Ірпінська ОДПІ ГУ Міндоходів у
Київській області є кредитором
позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ГПК України
сторони у справі, прокурор, треті особи,
особи, які не брали участь у справі,
якщо господарський суд вирішив питання
про їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу на рішення
місцевого господарського суду, яке не
набрало законної сили.

Скаржники вважають, що господарським
судом м. Києва при прийнятті
оскаржуваного рішення було вирішено
питання про їх права та обов'язки.

Обґрунтовуючи апеляційні скарги,
скаржники зазначають, що місцевим
судом при винесенні рішення не було
прийнято до уваги того, що
розпорядження майном боржника шляхом
укладення угоди про передачу його в
управління в розумінні Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
може укладатись виключно за
погодженням з комітетом кредиторів.
Погодження комітету кредиторів
сторонам по справі не надавалось. Також
договір управління майном суперечить
можливому плану санації.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 05.12.2013 р.,
визначено наступну колегію суддів:
головуючий суддя - Буравльов С.І., судді
- Андрієнко В.В., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.12.2013 р. у
справі № 910/20202/13 порушено апеляційне
провадження за апеляційними скаргами
ОСОБА_4, Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5, ОСОБА_6, а розгляд справи
призначено на 14.01.2014 р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 р. було
прийнято апеляційну скаргу Ірпінської
обласної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у Київській
області та об'єднано в одне апеляційне
провадження з апеляційними скаргами
ОСОБА_4, Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 і ОСОБА_6.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.01.2014 р.
розгляд справи було відкладено до
28.01.2014 р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014 р. було
продовжено строк вирішення спору на 15
днів та відкладено розгляд справи до
13.02.2014 р.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 13.02.2014 р., у
зв'язку з участю судді Шапрана В.В. у
розгляді інших справ, було змінено
склад суду та визначено наступну
колегію суддів: головуючий суддя -
Буравльов С.І., судді - Андрієнко В.В.,
Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.02.2014 р.
розгляд справи було відкладено до
06.03.2014 р.

В засідання суду, призначене на 06.03.2014
р., представники позивача та
відповідача не з`явилися, хоча були
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду скарг, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень.

Будь-яких доказів поважності причин
відсутності зазначених представників
суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених
представників не перешкоджає розгляду
скарг. Подальше відкладення призведе
до затягування та порушення строків
розгляду скарг, а тому постанова
приймається за наявними в справі
матеріалами, яких достатньо для
повного та об'єктивного розгляду.
Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
осіб, що подали апеляційні скарги,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія встановила
наступне.

Внаслідок залучення Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Корост-БЕП» в якості інвестора до
участі у справі про банкрутство
Приватного акціонерного товариства
«Білицький завод «Теплозвукоізоляція»
останній запропонував інвестору
укласти договір управління майном та
направив проект договору від 18.09.2013 р.

У відповідь, листом від 26.09.2013 р.,
відповідач (інвестор) заперечив проти
укладення цього договору на викладених
позивачем умовах та просив викласти
договір в редакції, що визначена у
протоколі розбіжностей. Зокрема,
відповідачем було запропоновано
укласти цей договір не на 1 рік, як
просив позивач, а на строк процедури
санації установника управління.

Позивач листом вих. №4-10/1 від 04.10.2013 р.
проти укладення договору в редакції
ТОВ «Корост-БЕП» заперечив,
посилаючись на те, що строк процедури
санації не визначений, у зв'язку з чим
необхідно передати вказаний спір на
вирішення суду.

Листом від 08.10.2013 р. відповідач
погодився на передання спору, що виник
при укладенні данного договору, на
вирішення суду для врегулювання
наявних розбіжностей.

Задовольняючи позов частково, місцевий
господарський суд виходив з того, що
зміст та сам факт укладення спірного
договору не суперечать положенням
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом». Крім того,
умовами спірного договору передбачено
передання нерухомого майна ПАТ
«Білицький завод «Теплозвукоізоляція»
виключно в управління відповідачу, а не
у власність, а тому немає необхідності
у згоді комітета кредиторів. Також
укладення договору на строк процедури
санації установника управління не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Проте, судова колегія з вказаним
висновком місцевого суду не
погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 649 ЦК України
розбіжності, що виникли між сторонами
при укладенні договору на підставі
правового акта органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим, органу місцевого самоврядування
та в інших випадках, встановлених
законом, вирішуються судом.
Розбіжності, що виникли між сторонами
при укладенні договору не на підставі
правового акта органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим, органу місцевого самоврядування,
можуть бути вирішені судом у випадках,
встановлених за домовленістю сторін
або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що
виникають при укладанні господарських
договорів за державним замовленням,
або договорів, укладення яких є
обов'язковим на підставі закону та в
інших випадках, встановлених законом,
розглядаються судом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі, якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

Положеннями ст. 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України
договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

За змістом ч. 1 ст. 641 ЦК України
пропозицію укласти договір (оферту)
може зробити кожна із сторін
майбутнього договору. Пропозиція
укласти договір має містити істотні
умови договору і виражати намір особи,
яка її зробила, вважати себе
зобов'язаною у разі її прийняття.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 642 ЦК
України, відповідь особи, якій
адресована пропозиція укласти договір
про її прийняття (акцепт) повинна бути
повною і безумовною.

Як передбачено п. 3 ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 180 ГК України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1029 ЦК України за
договором управління майном одна
сторона (установник управління)
передає другій стороні (управителеві)
на певний строк майно в управління, а
друга сторона зобов'язується за плату
здійснювати від свого імені управління
цим майном в інтересах установника
управління або вказаної ним особи
(вигодонабувача).

Як передбачено ч. 1 ст. 1030 ЦК України,
предметом договору управління майном
можуть бути підприємство як єдиний
майновий комплекс, нерухома річ, цінні
папери, майнові права та інше майно.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 1033 ЦК
України управитель, якщо це визначено
договором про управління майном, є
довірчим власником цього майна, яким
він володіє, користується і
розпоряджається відповідно до закону
та договору управління майном.

Стосовно висновку суду першої
інстанції про те, що оскільки умовами
спірного договору передбачено
передання нерухомого майна позивачем
виключно в управління відповідачу, а не
у власність, тому немає необхідності у
згоді комітета кредиторів на укладення
такої угоди, судова колегія зазначає
наступне.

Так, істотними умовами договору
управління майном є: перелік майна, що
передається в управління; розмір і
форма плати за управління майном (ст. 1035
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
в редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, господарський
суд за клопотанням комітету кредиторів
у строк, що не перевищує строку дії
процедури розпорядження майном,
установленого відповідно до цього
Закону, має право винести ухвалу про
проведення санації боржника та
призначення керуючого санацією.
Санація вводиться на строк не більше
дванадцяти місяців. За клопотанням
комітету кредиторів чи керуючого
санацією або інвесторів цей строк може
бути продовжено ще до шести місяців або
скорочено.

Згідно з ч. 9 ст. 17 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
питання укладення керуючим санацією
угод під час провадження у справах про
банкрутство, якщо такі угоди є значні
та угоди, щодо яких є
заінтересованість, укладаються тільки
за згодою комітета кредиторів, якщо
інше не передбачено цим Законом або
планом санації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
значні угоди - угоди щодо розпорядження
майном боржника, балансова вартість
якого перевищує один відсоток
балансової вартості активів боржника
на день укладення угоди.

Як було вказано вище, в управління
передано всі об'єкти нерухомого майна,
якими володіє ПрАТ «Вілицькнй завод
«Теплозвукоізоляція» на праві
власності.

В даному випадку, балансова вартість
активів боржника ПрАТ «Білицький завод
«Теплозвукоізоляція» становить: 28 000
000,00 грн., де балансова вартість
нерухомого майна, переданого в
управління, складає 12 000 000,00 грн.

Укладаючи проект договору управління
майном, керуючий санацією одноособово
розпорядився майном в процедурі
банкрутства, балансова вартість якого
становить 42,8 %, що перевищує 1%
балансової вартості активів.

Таким чином, договір управління майном,
з приводу якого виник спір, є значним
правочином в розумінні ч. 9 ст. 17 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», а тому згода
комітету кредиторів боржника на
укладення такого договору є
обов'язковою.

Також, укладення договору управління
майном за відсутності плану санації є
неправомірним.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1031 ЦК
України договір управління нерухомим
майном підлягає нотаріальному
посвідченню.

За змістом п. 1.1 проекту спірного
договору його предметом є передача
установником управління - ПрАТ
«Білицький завод «Теплозвукоізоляція»
управителю - ТОВ «Корост - БЕП» в
управління об'єктів нерухомого майна,
які належать йому на праві власності, а
управитель зобов'язується за плату
здійснювати від свого імені управління
цим майном в інтересах установника
управління.

Перелік майна, визначений в додатку № 1
до цього договору, містить всі об'єкти
нерухомого майна, якими володіє ПрАТ
«Білицький завод «Теплозвукоізоляція»
на праві власності.

Отже, оскаржуваний договір до тогож
підлягає обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

Також, в разі укладення даного договору
в банкрутному провадженні будуть
порушені права та інтереси скаржників,
які є кредиторами в банкрутній справі
№ Б8/180-10, а тому, враховуючи
вищезазначені порушення норм
банкрутного законодавства, колегія
вважає необхідним відмовити в
задоволенні вказаного позову.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку про те, що судом першої
інстанції при прийнятті рішення про
часткове задоволення позовних вимог
були неправильно застосовані норми
матеріального права, неповно з'ясовані
обставини справи, а тому апеляційні
скарги ОСОБА_4, Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
Ірпінської обласної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області підлягають
задоволенню, рішення суду першої
інстанції від 30.10.2013 р. у справі №
910/20202/13 підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення про повну
відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України та,
беручи до уваги фактичні обставини
виникнення судового спору, судові
витрати за подання і розгляд
апеляційних скарг покладаються на
відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_4, Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
Ірпінської обласної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області задовольнити.

2. Рішення господарського суду м. Києва
від 30.10.2013 р. у справі № 910/20202/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корост-БЕП» (04074, м.
Київ, вул. Вишгородська, 28/1, )
на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 573,50 грн.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корост-БЕП» (04074, м.
Київ, вул. Вишгородська, 28/1, )
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_2), 573,50 грн. судового збору
за подання апеляційної скарги.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корост-БЕП» (04074, м.
Київ, вул. Вишгородська, 28/1, )
на користь ОСОБА_6 (АДРЕСА_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3) 573,50 грн.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Корост-БЕП» (04074, м.
Київ, вул. Вишгородська, 28/1, )
в доход державного бюджету 573,50 грн.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

7. Доручити господарському суду м. Києва
видати накази на виконання даної
постанови суду.

8. Матеріали справи № 910/20202/13 повернути
до господарського суду м. Києва.

9. Копію постанови надіслати сторонам
та особам, що подали апеляційні скарги.

Головуючий суддя
С.І. Буравльов

Судді
В.В. Андрієнко

М.А. Руденко