ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 січня 2014 року Справа № 923/138/13-г

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Панової І.Ю.,
Демидової А.М., Козир Т.П., Кота О.В.,
Малетича М.М., розглянувши
заявуДочірнього підприємства
"Херсонський річковий порт"
Акціонерної судноплавної компанії
"Укррічфлот" про перегляд Верховним
Судом Українипостанови у справі за
позовом до за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача про Вищого
господарського суду України від 30.09.2013
№ 923/138/13-г Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТПК Зерновик"
Дочірнього підприємства "Херсонський
річковий порт" Акціонерної
судноплавної компанії "Укррічфлот"
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Металлон"
Публічного акціонерного товариства
"Судноплавна компанія "Укррічфлот"
визнання недійсним пункту 3 угоди від
02.04.2008 про розірвання договору
інвестування будівництва №02-25/103 від
22.11.2003,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Херсонської області у справі № 923/138/13-г
від 18.04.2013, залишеним без змін
постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 11.06.2013, позов
товариства з обмеженою
відповідальністю "ТПК Зерновик"
задоволено: визнано недійсним пункт 3
угоди від 02.04.2008 про розірвання
договору інвестування будівництва
№02-25/103 від 22.11.2003, укладеної між ТОВ "ТПК
Зерновик" та ДП "Херсонський річковий
порт" АСК "Укррічфлот".

Постановою Вищого господарського суду
України від 30.09.2013 касаційну скаргу
Дочірнього підприємства "Херсонський
річковий порт" Акціонерної
судноплавної компанії "Укррічфлот"
залишено без задоволення, а рішення
господарського суду Херсонської
області від 18.04.2013 та постанову
Одеського апеляційного господарського
суду від 11.06.2013 - без змін.

Дочірнє підприємство "Херсонський
річковий порт" Акціонерної
судноплавної компанії "Укррічфлот"
звернулось до Вищого господарського
суду України з заявою про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
30.09.2013 у справі №923/138/13-г.

Заявник просить скасувати постанову
Вищого господарського суду України від
30.09.2013 та прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Заяву з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 20.04.2011
у справі №6/130/10 та від 15.03.2010 у справі
№28/14 мотивовано неоднаковим
застосуванням Вищим господарським
судом України одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, а саме, положень
статті 653 Цивільного кодексу України.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
вважає необхідним відмовити в допуску
справи до провадження Верховного Суду
України з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана на підставі
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень матиме місце в разі, коли суд
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за подібних предмета і
підстав позову, змісту позовних вимог
та встановлених судом фактичних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов
неоднакових правових висновків,
покладених в основу цих судових рішень.

У постанові Вищого господарського суду
України від 30.09.2013 у справі №923/138/13-г,
про перегляд якої просить заявник, суд
касаційної інстанції, виходячи з
встановлених попередніми судовими
інстанціями обставин справи, дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення позову щодо визнання
недійсним пункту 3 угоди про розірвання
договору інвестування будівництва,
оскільки оспорювані умови пункту 3
спірної угоди фактично змінюють
положення п. 5.4 договору інвестування
будівництва та одночасно встановлюють
інші правові насідки розірвання
договору: розмір компенсації зменшено
з 11 615 000,00 грн. до 3 263 208,09 грн., строк
сплати компенсації зменшено з
шестимісячного строку до 30.04.2008. Крім
того, даного висновку суд касаційної
інстанції дійшов з огляду на те, що
недійсність пункту 3 спірної угоди від
02.04.2008 обумовлена відсутністю
спрямованості на реальне настання
правових наслідків, обумовлених цим
пунктом, через юридичну неможливість
внесення змін до договору одночасно з
його розірванням, що і є підставою
недійсності правочину згідно з
частиною п'ятою статті 203 та частиною
першою статті 215 Цивільного кодексу
України.

Приймаючи постанову від 20.04.2011 у справі
№6/130/10, Вищий господарський суд
України, виходячи з встановлених
попередніми судовими інстанціями
обставин справи, дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову щодо визнання додаткових угод
частково недійсними з огляду на те, що
із змісту позовної заяви вбачається, що
позивач фактично просить суд
переглянути визначений сторонами
розмір наявної у позивача
заборгованості перед відповідачем з
лізингових платежів, яка виникла
протягом дії усіх договорів
фінансового лізингу, а не встановити
юридичний факт - невідповідність
правочину (його частини) вимогам закону
або суб'єктному складу волі сторін, з
встановленням якого настають певні
правові наслідки. При цьому, даного
висновку суд касаційної інстанції
дійшов з огляду на те, що усі додаткові
угоди про розірвання договорів
фінансового лізингу, наслідком
укладення яких є припинення дії усіх
договорів фінансового лізингу,
укладені за взаємною згодою обох
сторін, тобто за їх вільним
волевиявленням, сторони дійшли згоди
щодо розміру заборгованості позивача
перед відповідачем з лізингових
платежів за кожним договором
фінансового лізингу, яка існує станом
на дату припинення дії цих договорів,
та строку її сплати.

Приймаючи постанову від 15.03.2010 у справі
№28/14, Вищий господарський суд України,
виходячи з встановлених попередніми
судовими інстанціями обставин справи,
дійшов висновку про наявність підстав
часткового задоволення позову щодо
визнання недійсною угоди про
розірвання договору та повернення
сторонами одне одному виконаного за
договором з огляду на те, що сам договір
не містить положень про повернення
виконаного сторонами одне одному у
разі його розірвання, у зв'язку з чим
пункти спірної угоди за своєю
юридичною сутністю опосередковують
самостійний правочин, що спрямований
на зміну договору шляхом внесення до
нього умови про повернення виконаного.

Таким чином, постанова, про перегляд
якої подано заяву, і постанови Вищого
господарського суду України, на які
здійснюється посилання заявником,
свідчать про відмінність встановлених
судом фактичних обставин, покладених в
основу названих постанов суду
касаційної інстанції, залежно від яких
суд касаційної інстанції дійшов
відповідних висновків.

Відтак, відсутні умови, визначені
статтею 11116 ГПК України, для допуску до
провадження даної справи.

Керуючись статями 86, 11114- 11121
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В:

Відмовити Дочірньому підприємству
"Херсонський річковий порт"
Акціонерної судноплавної компанії
"Укррічфлот" у допуску справи №923/138/13-г
до провадження Верховного Суду
України.

Головуючий суддя І. Панова Судді А.
Демидова Т. Козир О. Кот М. Малетич