ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

07 березня 2014 р. Справа № 902/168/14

Господарський суд Вінницької області у
складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Німенко
О.І.,

у відсутності представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до: спільного українсько-польського
підприємства товариства з обмеженою
відповідальністю "Варта" (вул.
Пирогова, буд. 119-А, м. Вінниця, 21037)

про стягнення 7297,19 грн,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду
Вінницької області з позовом про
стягнення з спільного
українсько-польського підприємства
товариства з обмеженою
відповідальністю "Варта" 7297,19 грн
заборгованості.

Ухвалою господарського суду
Вінницької області від 14.02.2014р. за
вказаним позовом порушено провадження
у справі № 902/168/14 з призначенням її до
розгляду.

В судове засідання на визначену дату
(07.03.2014р.) представники сторін не
з'явилися не зважаючи на те, що про дату,
час та місце судового засідання
повідомлялися належним чином ухвалою
суду, яка надсилалася їм
рекомендованою кореспонденцією. Факт
належного повідомлення сторін
підтверджується наявним в матеріалах
справи повідомленнями про вручення
поштового відправлення вх. №08-65/1097/14
від 24.02.2014р., вх. №1099 від 24.02.2014р. та вх.
№08-65/1134/2014 від 24.02.2014р. підписаними
представниками останніх 20.02.2014р. та
21.02.2014р. відповідно (а.с. 25-27).

При цьому 06.03.2014р. на адресу суду від
позивача надійшло клопотання від
27.02.2014р., в якому він заявлені позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив провести розгляд справи за його
відсутності.

Суд, зважаючи на достатність доказів
для вирішення даного спору по суті,
задовольнив вищевказане клопотання
позивача відповідно до приписів ст. 22
ГПК України, відтак ухвалив провести
розгляд справи за відсутності
останнього.

Поряд з цим, беручи до уваги той факт, що
неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи, суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, згідно ст. 75 ГПК України.

Таким чином, суд вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
представників відповідача, а також
позивача, оскільки останнім в
обґрунтування заявлених позовних
вимог, надано достатньо доказів для
прийняття рішення по справі.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено наступне.

05.07.2012р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавець,
позивач) та спільним
українсько-польським підприємством
товариством з обмеженою
відповідальністю "Варта" (покупець,
відповідач) укладено договір №72875 (а.с.
8-11).

Згідно із п. 1.1 Договору продавець
передає у власність покупцю товар, в
асортименті, кількості і за ціною в
українській гривні згідно із заявкою
покупця, погодженою сторонами за
допомогою факсимільного зв'язку або в
усній формі, а покупець зобов'язується
прийняти й сплатити його на умовах
договору. Підтвердження факту
узгодження сторонами найменування,
асортименту, кількості, ціни товару є
підписання сторонами видаткових
накладних.

Відповідно до п. 2.2 Договору приймання
товару по кількості та якості
здійснюється шляхом підписання
сторонами накладної.

Пунктами 4.1, 4.2 Договору сторони
обумовили, що передача товару покупцю
здійснюється за цінами, які були
зазначені продавцем у рахунку та
вказані у видатковій накладній.
Покупець зобов'язався сплатити 100%
вартість товару впродовж 1-го
банківського дня з моменту виставляння
рахунку продавцем. Оплата виробляється
згідно виставленого рахунку прямим
банківським переказом грошових коштів
на поточний рахунок продавця.

Судом встановлено, що взяті на себе
зобов'язання відповідно до умов
Договору позивач виконав належним
чином, передавши відповідачу на
підставі видаткової накладної №5886 від
09.07.2012р. товар на суму 12400 грн, на якій
присутні підписи та печатки обох
сторін щодо передачі та приймання
товару (а.с. 23). Одночасно із передачею
товару, позивачем виставлено
відповідачу рахунок №5779 від 09.07.2012р. на
його оплату (а.с. 22).

Товар був прийнятий відповідачем в
повному обсязі без будь-яких зауважень
та без претензій, що підтверджується
підписами уповноваженої особи
відповідача на вказаній видатковій
накладні. Однак, останній свої
договірні зобов'язання виконав
частково, за одержаний товар
розрахувався лише в сумі 5500 грн, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями банківських виписок
(а.с. 19-21), з огляду на що у останнього
виникла заборгованість перед
позивачем за поставлений товар в сумі
6900 грн.

В зв'язку з не проведенням розрахунків
за одержаний товар, позивачем
направлявся на адресу відповідача
лист-вимога від 09.12.2013р. з вимогою
погасити наявну заборгованість згідно
договору №72875 від 05.07.2012р. в сумі 6900 грн
(а.с. 12-17), однак, як свідчать матеріали
справи, погашення заборгованості за
отриманий товар відповідачем
здійснено так і не було, що стало
підставою для звернення позивача з
даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин,
суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського
кодексу України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами договору
№72875 від 05.07.2012р. між ними виникли
зобов'язання, які регулюються
параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу
України "Поставка".

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з викладеного, суд вважає
вимогу позивача про стягнення з
відповідача 6900 грн боргу за
поставлений товар правомірною та
обґрунтованою, з огляду на що
задовольняє її в повному обсязі.

Стосовно вимог позивача про стягнення
3% річних в сумі 397 грн 19 коп. за період з
11.07.2012р. по 03.02.2014р., які, виходячи із
змісту позовної заяви за своєю
правовою природою є 3% річних, а не
відсотками за користування чужими
коштами, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив виконання зобов'язання,
якщо він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, суд вважає, що вимоги
позивача щодо стягнення 3% річних є
правомірними, оскільки відповідають
вимогам чинного законодавства України.

Перевіркою правильності періодів
нарахування та розрахунку 3% річних за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором, судом не виявлено помилок, в
зв'язку з чим позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Як визначає ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч вище наведеному та вимогам
ухвали суду відповідач не подав до суду
жодного доказу в спростування позовних
вимог позивача щодо стягнення
основного боргу та 3% річних, в тому
рахунку доказів проведення
розрахунків (платіжні доручення,
виписки банківських установ щодо руху
коштів, квитанції до прибуткових
касових ордерів).

Судові витрати підлягають віднесенню
на відповідача відповідно до приписів
ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49,
82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з спільного
українсько-польського підприємства
товариства з обмеженою
відповідальністю "Варта" (вул. Пирогова,
буд. 119-А, м. Вінниця, 21037, )
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1) 6900
грн основного боргу; 397 грн 19 коп.- 3%
річних та 1827 грн витрат зі сплати
судового збору.

Видати наказ в день набрання рішенням
законної сили.

Копію рішення надіслати сторонам
рекомендованим листом з повідомлення
про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 12 березня 2014 р.

Суддя
Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2, 3 - позивачу (АДРЕСА_1)

4 - відповідачу (вул. Пирогова, буд. 119-А,
м. Вінниця, 21037)