ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2014 р.Справа № 922/43/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання
Гонтар А.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агропромислова
компанія "Біотоп", м. Харків до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Яблуневий Дар" в
особі Харківської філії ТзОВ
"Яблуневий Дар", с. Затишшя про
стягнення 24 515,11 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Федорова Ю.О., довіреність б/н
від 02.01.2014 р.

відповідача - Савіцька О.В., довіреність
б/н від 06.02.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агропромислова
компанія "Біотоп", м. Харків (позивач)
звернулося до господарського суду із
позовною заявою, в якій просить суд
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Яблуневий Дар" в
особі Харківської філії ТзОВ
"Яблуневий Дар", с. Затишшя (відповідача)
21 600,00 грн. основного
боргу, 19 872,00 грн. пені, 433,18 грн. 3% річних
та 981,17 грн. відсотків за
користування чужими грошовими коштами,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором поставки б/н від 03.10.2012 р., а
також просить суд покласти на
відповідача витрати по сплаті судового
збору в розмірі 1 720,50 грн.

Представник позивача у судовому
засіданні та у поданій до суду заяві
про зменшення розміру позовних вимог
вх.№5620 від 17.02.2014 р. (а.с. 141) повідомив
суд про зменшення розміру позовних
вимог про стягнення пені до 1 500,76 грн., у
зв'язку з чим просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача 21 600,00
грн. основного боргу, 1 500,76 грн. пені, 433,18
грн. 3% річних та 981,17 грн. відсотків за
користування чужими грошовими коштами.

Враховуючи те, що ст. 22 ГПК України
наділяє позивача правом зменшити
розмір позовних вимог до прийняття
рішення по суті спору, а також те, що
такі дії позивача не суперечать
вимогам законодавства, не порушують
чиї-небудь права і охоронювані законом
інтереси, суд прийняв заяву позивача
про зменшення розміру позовних вимог
та розглядає позовні вимоги у
зменшеному розмірі - 24 515,11 грн., з яких: 21
600,00 грн. основного боргу, 1 500,76 грн. пені,
433,18 грн. 3% річних та 981,17 грн. відсотків
за користування чужими грошовими
коштами.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримує у
повному обсязі, просить суд позов
задовольнити. Через канцелярію суду
подав електронні повідомлення про
надсилання на адресу електронної пошти
відповідача (.) рахунків на
оплату товару (а.с. 158-162).

Свої позовні вимоги мотивує тим, що
03.10.2012 р. між позивачем (постачальником)
та відповідачем (покупець) був
укладений договір поставки б/н від
03.10.2012 р., за умовами якого позивач
зобов'язався поставити відповідачеві
пелети (гранули деревинні) (надалі -
товар), а відповідач зобов'язався
прийняти товар та оплатити його на
умовах цього договору. На виконання
вимог даного договору позивач постачав
відповідачеві товар у кількості 61 т. на
загальну суму 70 100,00 грн., що
підтверджується видатковими
накладними: № 20 від 10.10.2012 р. на суму
8 000,00 грн., №25 від 26.10.2012 р. на
суму 16 500,00 грн., №27 від 05.11.2012 р. на суму 24
000,00 грн. та №29 від 19.11.2012 р. на суму 21 600,00
грн. За умовами п. 3.2. договору
відповідач зобов'язався здійснити
розрахунок за товар після його
отримання протягом 3-х календарних днів
з моменту виставлення рахунку-фактури
на оплату. Позивач на виконання п.3.2.
договору виставив відповідачеві
рахунки на оплату: № Б від 10.10.2012 р.
на суму 8 000,00 грн., №7 від 26.10.2012 р. на суму
16 500,00 грн., № 9 від 05.11.2012 р. на суму 24 000,00
грн., №33 від 21.11.2012 р. на суму 21 600,00 грн.,
всього на загальну суму 70 100,00 грн.
Відповідач товар отримав, але оплатив
виставлені позивачем рахунки на оплату
товару частково на загальну суму 48 500,00
грн. Відповідач до цього часу не
оплатив рахунок на суму 21 600,00 грн., який
було надіслано позивачем
21.11.2012 р. на електронну пошту
відповідача (.), що
підтверджується наданим до суду
електронним повідомленням (а.с. 162).
Позивач також зазначив, що в акті
звірки взаємних розрахунків станом на
30.04.2013 р. відповідач визнав
заборгованість в розмірі 21 600,00 грн., але
заборгованість не сплатив, що стало
підставою для звернення до суду з
відповідним позовом.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнає
повністю, просить суд в позові
відмовити з підстав, викладених у
відзиві на позов вх.№92 від 07.02.2014 р.
Наполягає на тому, що позивач в
порушення пункту 3.2. договору не
виставив відповідачеві рахунок на
оплату 21 600,00 грн., тому строк виконання
зобов'язання з оплати товару на суму 21
600,00 грн. не настав. Відповідач також
заперечує проти факту отримання від
позивача електронною поштою рахунку на
оплату 21 600,00 грн. та вважає, що надані
позивачем електронні повідомлення (а.с.
158-162) не є належними електронними
документами, про що відповідач
зазначив у наданих до суду письмових
поясненнях за вх.№8211 від 11.03.2014 р.
(а.с.163-165).

У судовому засіданні 04.03.2014 р. було
оголошено перерву до 11.03.2014 р.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, вивчивши
матеріали справи, всебічно та повно
дослідивши надані сторонам докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку про те,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

03.10.2012 р. між позивачем (постачальником)
та відповідачем (покупець) був
укладений договір поставки б/н від
03.10.2012 р., за умовами якого позивач
зобов'язався поставити відповідачеві
пелети (гранули деревинні) (надалі -
товар), а відповідач зобов'язався
прийняти товар та оплатити його на
умовах цього договору.

Виходячи з положень ст. 712 ЦК України та
ст. 265 ГК України договір поставки - це
такий різновид договору
купівлі-продажу, за яким продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК
України та ч. 1 ст.193 ГК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цих Кодексів, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Як свідчать надані позивачем та
досліджені судом матеріали справи,
позивач передав у власність
відповідача товар в кількості 61 т. на
загальну суму 70 100,00 грн.,
що підтверджується видатковими
накладними: № 20 від 10.10.2012 р. на суму 8
000,00 грн., №25 від 26.10.2012 р. на суму 16 500,00
грн.№27 від 05.11.2012 р. на суму 24 000,00
грн., №29 від 19.11.2012 р. на суму 21 600,00 грн.
(а.с. 26-29) та не заперечується
відповідачем.

Згідно з частиною 1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

За умовами п.3.2. договору відповідач
зобов'язався здійснити розрахунок за
товар після його отримання протягом 3-х
календарних днів з моменту виставлення
рахунку-фактури на оплату.

Таким чином за умовами даного договору
виставлений позивачем рахунок-фактура
є обов'язковою умовою та підставою для
оплати відповідачем вартості
отриманого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач оплатив виставлені
позивачем рахунки на оплату: № Б
від 10.10.2012 р. на суму 8 000,00 грн., №7 від
26.10.2012 р. на суму 16 500,00 грн. та № 9 від
05.11.2012 р. на суму 24 000,00 грн., всього на
загальну суму 48 500,00 грн. (а.с. 137-139), що
підтверджується платіжними
дорученнями: №6641 від 30.10.2012 р. на суму 8
000,00 грн., №7190 від 14.11.2012 р. на суму 16 500,00
грн., №75 від 23.11.2012 р. на суму 12 000,00 грн.,
№1430 від 01.03.2012 р. на суму 7 000,00 грн.№1575
від 06.03.2013 р. на суму 5 000,00 грн. (а.с. 145-149).

Позивач стверджує, що відповідачем не
оплачено до цього часу рахунок на
оплату 21 600,00 грн., який було надіслано
позивачем 21.11.2012 р. на електронну пошту
відповідача (.), що
підтверджується електронним
повідомленням (а.с. 162).

Відповідач проти факту отримання від
позивача рахунка на оплату товару на
суму 21 600,00 грн. заперечує та вважає, що
надані позивачем електронні
повідомлення (а.с. 158-162) не є належними
електронними документами. Відповідач
стверджує, що позивач в порушення
пункту 3.2. договору не виставив
відповідачеві рахунок на оплату 21 600,00
грн., тому строк виконання зобов'язання
з оплати товару на суму 21 600,00 грн. не
настав.

Отже, обставини надсилання позивачем
на адресу відповідача рахунку-фактури
на оплату 21 600,00 грн. та його отримання
останнім входять до предмету
доказування по дані справі та є
суттєвими при визначенні факту та
моменту виникнення у відповідача
обов'язку з оплати товару.

Розглянувши дані позовні вимоги та
дослідивши надані позивачем на їх
обґрунтування докази, суд дійшов
висновку про те, що доводи і твердження
позивача про надіслання відповідачеві
рахунку на оплату 21 600,00 грн. засобами
електронного зв'язку є
необґрунтованими. Даний висновок
ґрунтується на наступному.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону
України "Про електронні документи та
електронний документообіг" (далі -
Закон) юридична сила електронного
документа не може бути заперечена
виключно через те, що він має
електронну форму. Допустимість
електронного документа як доказу не
може заперечуватися виключно з підстав
того, що він має електронну форму.

У той же час, згідно з ч. 1 ст. 5 Закону
електронний документ - документ,
інформація в якому зафіксована у
вигляді електронних даних, включаючи
обов'язкові реквізити документа.

Згідно зі ст. 1 Закону обов'язковий
реквізит електронного документа -
обов'язкові дані в електронному
документі, без яких він не може бути
підставою для його обліку і не матиме
юридичної сили.

Приписами ч. 1 ст. 6 Закону передбачено,
що підпис є обов'язковим реквізитом
електронного документа, який
використовується для ідентифікації
автора та/або підписувача електронного
документа іншими суб'єктами
електронного документообігу.
Накладанням електронного підпису
завершується створення електронного
документа. Відносини, пов'язані з
використанням електронних цифрових
підписів, регулюються законом.
Використання інших видів електронних
підписів в електронному
документообігу здійснюється
суб'єктами електронного
документообігу на договірних засадах.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
електронний цифровий підпис"
електронний цифровий підпис - вид
електронного підпису, отриманого за
результатом криптографічного
перетворення набору електронних даних,
який додається до цього набору або
логічно з ним поєднується і дає змогу
підтвердити його цілісність та
ідентифікувати підписувача.
Електронний цифровий підпис
накладається за допомогою особистого
ключа та перевіряється за допомогою
відкритого ключа.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
електронний цифровий підпис"
електронний цифровий підпис за
правовим статусом прирівнюється до
власноручного підпису (печатки) у разі,
якщо: електронний цифровий підпис
підтверджено з використанням
посиленого сертифіката ключа за
допомогою надійних засобів цифрового
підпису; під час перевірки
використовувався посилений сертифікат
ключа, чинний на момент накладення
електронного цифрового підпису;
особистий ключ підписувача відповідає
відкритому ключу, зазначеному у
сертифікаті.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
електронний цифровий підпис"
електронний підпис є обов'язковим
реквізитом електронного документа,
який використовується для
ідентифікації автора та/або
підписувача електронного документа
іншими суб'єктами електронного
документообігу. Накладанням
електронного підпису завершується
створення електронного документа.
Відносини, пов'язані з використанням
електронних цифрових підписів,
регулюються законом. Використання
інших видів електронних підписів в
електронному документообігу
здійснюється суб'єктами електронного
документообігу на договірних засадах.

У відповідності до ч. 1 статті 33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. При цьому кожна суттєва для
справи обставина повинна
підтверджуватися належними і
допустимими доказами.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Дослідивши зміст наданих позивачем
електронних повідомлень (а.с. 158-162),
судом вважає, що дані документи не
містять обов'язкових реквізитів
електронних документів, зокрема
електронного підпису, і тому не можуть
бути визнані належними та допустимими
доказами по справі в розумінні ст. ст. 32,
34 ГПК України.

За таких обставин суд погоджується з
доводами відповідача про невиконання
позивачем умов пункту 3.2. договору щодо
виставлення відповідачеві
рахунку-фактури на оплату товару на
суму 21 600,00 грн. як обов'язкової підстави
для проведення оплати товару.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги та заперечення поданими суду
доказами. Відповідно до ст. 43 ГПК
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене і те, що
позивачем не надано інших належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували виникнення у
відповідача обов'язку з оплати
заборгованості за договором поставки
б/н від 03.10.12 р. в розмірі 21
600,00 грн., суд дійшов висновку про те, що
позовні вимоги є безпідставними та
необґрунтованими, у зв'язку з чим у їх
задоволенні необхідно відмовити
повністю.

З огляду на встановлену судом
відсутність з боку відповідача
порушень зобов'язань з оплати товару за
договором поставки б/н від 03.10.12 р., суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги позивача щодо стягнення пені в
розмірі 1 500,76 грн., 3% річних в розмірі
433,18 грн. та 981,17 грн. відсотків за
користування чужими грошовими коштами
також є неправомірними та
необґрунтованими, у зв'язку з чим у їх
задоволенні необхідно відмовити.

Підсумовуючи викладені вище обставини
та норми закону, суд вважає за
необхідне у задоволенні позову
відмовити повністю.

Вирішуючи питання розподілу судового
збору суд керується ст. 49 ГПК України,
відповідно до якої судовий збір при
відмові в позові покладається на
позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 1, 4, 4-3, 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.03.2014 р.

Суддя О.В. Макаренко