КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2014 р.
Справа№ 910/16813/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

За участю представників:

від позивача: представник не з'явився,

від відповідача: Дорожнюк Д.А. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційне підприємство
«АНТ»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 30.10.2013р.

у справі №910/16813/13 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційне підприємство
«АНТ»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Д енд Д»

про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційне підприємство
«АНТ» (далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Д енд Д»
(далі-відповідач) про визнання
недійсним договору фінансового
лізингу №000005 від 15.08.2012р.

В позовній заяві позивач наголошує на
тому, що всупереч п.п.198.2, 153.7
Податкового кодексу України
відповідач не виписав в момент
передачі предмета лізингу податкову
накладну на всю вартість активу та
видаткову накладну, на підставі якої
позивач міг оприбуткувати предмет
лізингу та обліковувати як основний
засіб на своєму балансі, внаслідок чого
він не мав можливості поставити
автомобіль на баланс, нараховувати
амортизацію та відносити її на валові
витрати, скористатись податковим
кредитом по ПДВ, що призвело до його
неплатоспроможності за Договором
фінансового лізингу.

Крім того, позивач вказує на те, що в
порушення ст. 18 Закону України "Про
фінансовий лізинг" спірний Договір не
містить умов щодо нарахування
амортизаційних нарахувань.

Згідно із ст.1 ч.2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" за договором
фінансового лізингу лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу.
Позивач зазначає, що зобов'язання
лізингодавця придбати товар у свою
власність для передачі його у
користування позивачу, Договір не
містить. Таким чином, позивач прийшов
до висновку, що Договір фінансового
лізингу від 15 серпня 2012 року № 000005,
укладений між сторонами, не містить
істотних умов договору фінансового
лізингу, тому він не є договором
фінансового лізингу по суті.

Крім того, позивач зазначає, що 15.11.2013р.
не оплатив черговий лізинговий платіж
у сумі 15 925,54 грн. згідно виставленого
рахунку. На підставі вищезазначеного
10.01.2013р. відповідач відібрав предмет
лізингу. Згідно зворотної накладної
від покупця №1 від 10.01.2013, автомобіль
(предмет лізингу) прийнятий за вартістю
197 296,61 грн.

Позивач вказує на те, що відповідач
визначив балансову вартість
автомобіля (предмет лізингу), як
різницю між вартістю автомобіля на
момент його передачі відповідачу
(первісною вартістю) та сумою сплачених
позивачем платежів у відшкодування
вартості предмета лізингу. Проте,
відповідно до податкового
законодавства, балансова вартість
предмету лізингу має визначатись як
різниця між первісною вартістю та
сумою нарахованої амортизації.
Амортизація має нараховуватись
лізингоотримувачем.

Позивач наголошує на тому, що
відповідач безпідставно зменшив
розмір активу за рахунок позивача, що
призводить до зменшення розміру
належних до сплати податків.

На думку позивача спірний Договір не є
договором фінансового лізингу, то
відповідач не мав права виставляти
рахунки та приймати від позивача
платежі в рахунок відшкодування
частини вартості предмета лізингу.

Позивач вважає, що при визнанні
Договору недійсним до повернення
належать суми коштів, отримані
відповідачем від позивача - 238 412,20 грн.

На підставі вищезазначеного позивач
звернувся до Господарського суду міста
Києва та просить визнати недійсним
Договір фінансового лізингу №000005 від
15.08.2012р.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 30.10.2013р. у справі №910/16813/13 в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої
інстанції від 30.10.2013р., позивач
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить зазначене рішення суду
скасувати та прийняти нове, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин господарським судом, що мають
значення для справи.

Крім того, в описовій частині
апеляційної скарги позивач зазначає,
що при розгляді апеляційної скарги суд
повинен направити дану справу на
судово-економічну експертизу, і
винести рішення з урахуванням
висновків експерта.

Відповідачем подано відзив на
апеляційну скаргу, в якому просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення
суду - без змін.

Учасники процесу були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання (про що свідчать наявні в
матеріалах справи поштові
повідомлення про вручення ухвали суду).
Однак, позивач наданим йому
процесуальним правом не скористався та
в судове засідання не з'явився, своїх
повноважних представників не направив,
про причини своєї неявки суд не
повідомив.

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення учасників
судового процесу про дату, час та місце
судового засідання з розгляду
апеляційної скарги, судова колегія
вважає за можливе розглянути подану
скаргу за відсутності представника
позивача.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву,
заслухавши пояснення представника
відповідача, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм процесуального права при
прийнятті оскаржуваного рішення суду,
дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції не підлягає
скасуванню з наступних підстав.

У відповідності до ст.509 Цивільного
кодексу України, ст.173 Господарського
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст.11, 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч.1 ст. 806 вказаного Кодексу
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Частиною 1 ст.292 Господарського кодексу
України передбачено, що лізингом є
господарська діяльність, спрямована на
інвестування власних чи залучених
фінансових коштів, яка полягає в
наданні за договором лізингу однією
стороною (лізингодавцем) у виключне
користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Фінансовий лізинг - це вид
цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу (ч.1 ст.1 Закону України "Про
фінансовий лізинг").

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України
"Про фінансовий лізинг" за договором
фінансового лізингу лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
15.08.2012р. між позивачем, як
лізингоодержувачем, та відповідачем,
як як лізингодавцем, був укладений
договір фінансового лізингу №000005
(далі-Договір).

Згідно із п.4 ст.179 Господарського
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення,
зокрема, мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.

У відповідності до ст. 628 Цивільного
кодексу України, ст.180 Господарського
кодексу України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 638
Цивільного кодексу України, ст.180
Господарського кодексу України
істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

При цьому, згідно із п. 3 ст. 180
Господарського кодексу України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

За змістом ч. 2 ст. 6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" істотними умовами
договору лізингу є: предмет лізингу;
строк, на який лізингоодержувачу
надається право користування
предметом лізингу (строк лізингу);
розмір лізингових платежів; інші умови,
щодо яких за заявою хоча б однієї із
сторін має бути досягнуто згоди.

Твердження позивача про те, що спірний
Договір не містить істотних умов
договору фінансового лізингу всупереч
ст.1 ч.2 Закону України "Про фінансовий
лізинг" не приймаються судовою
колегією до уваги та спростовуються
наступним.

У відповідності до п.1.1 Договору
лізингодавець передає на умовах
фінансового лізингу у платне володіння
та користування Транспортний засіб, а
лізингоодержувач зобов'язується
прийняти транспортний засіб та
сплачувати лізингові платежі на умовах
цього Договору.

Пунктом 1.2. Договору сторони
передбачили, що Лізингоодержувач
самостійно та на власний ризик обрав
Транспортний засіб та продавця
(постачальника) Транспортного засобу,
зазначеного в цьому договорі.
Лізингоодержувач може самостійно
звертатися до продавця (постачальника)
з вимогами щодо якості, комплектності,
справності Транспортного засобу, його
доставки, заміни, безоплатного
усунення недоліків тощо.

Згідно Договору та додатку №1 до нього
(Лізингового протоколу), позивач
прийняв переданий відповідачем
автомобіль Mersedes-Benz GL 500 вартістю 51 685,38
доларів США.

Згідно акту приймання-передачі
(додаток 2 до Договору), позивач отримав
автомобіль 21.08.2012. В акті
приймання-передачі зазначена також
вартість автомобіля в гривнях - 413 121, 00
грн.

Згідно Лізингового протоколу, строк
лізингу транспортного засобу (ТЗ) - 36
календарних місяців з дня підписання
Акту приймання-передачі.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
передбачено право сторін укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право відступити в договорі від
положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті
правовідносин сторін.

Таким чином, з аналізу вищезазначених
норм слідує, суперечність правочину
актам законодавства як підстава його
недійсності, повинна ґрунтуватися на
повно та достовірно встановлених
судами обставинах справи про порушення
певним правочином (чи його частиною)
імперативного припису законодавства
чи укладення певного правочину
всупереч змісту чи суті правовідносин
сторін; саме по собі відступлення
сторонами від положення законодавства,
регулювання їх іншим чином, не свідчить
про суперечність змісту правочину
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

З огляду на вищезазначене, судова
колегія вважає, що спірний Договір
містить істотні умови, передбачені
чинним законодавством України, та які
визначені Законом України "Про
фінансовий лізинг".

Частинами 1, 2 ст. 640 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір є
укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції. Якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про фінансовий лізинг" договір лізингу
має бути укладений у письмовій формі.

Згідно із ст.215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

У відповідності до статей 215 та 216
Цивільного кодексу України суди
розглядають справи за позовами: про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

Згідно із ч.1 ст.207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

За змістом п.2.9 постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними.

Щодо тверджень позивача стосовно
неправильності нарахування ПДВ при
передачі транспортного засобу в лізинг
судова колегія зазначає наступне.

Згідно із п.п. 185.1 ст. 185 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування ПДВ є операції платників
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до ст. 186
Податкового кодексу України, у тому
числі операції з передачі права
власності на об'єкти застави
позичальнику (кредитору), на товари, що
передаються на умовах товарного
кредиту, а також з передачі об'єкта
фінансового лізингу в користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Пунктом 188.1 ст. 188 Податкового кодексу
України передбачено, що у разі
постачання товарів за договорами
фінансового лізингу базою
оподаткування є договірна (контрактна)
вартість, але не нижче ціни придбання
об'єкта лізингу.

З огляду на вищезазначене, базою
оподаткування у випадку поставки по
договору фінансового лізингу вживаних
легкових автомобілів, придбаних у
фізичних осіб-неплатників ПДВ є
різниця між ціною придбання та ціною,
за якою автомобіль передається у
фінансовий лізинг.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
податкова накладна №3 від 21.08.2012 була
виписана та передана
лізингоотримувачу на суму різниці між
ціною придбання та ціною, за якою
відповідач передав у фінансовий лізинг
предмет Договору.

Стосовно посилань позивача на
відсутність видаткової накладної,
судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.9 Закону України від
16.07.1999 №996-ХІV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні" зі
змінами та доповненнями передбачено,
що підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, що фіксують факт
здійснення господарської операції.

Згідно із п. 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 №88 зі змінами, внесеними
наказом Міністерства фінансів України
від 03.06.2013, первинні документи - це
документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Пунктом 2.4 вказаного Положення
передбачено, що первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складено
документ, назва документа (форми), дата
і місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

З огляду на вищезазначене, Акт
приймання-передачі транспортних
засобів від 21.08.2012, який містить всі
обов'язкові реквізити, скріплений
підписами та печатками сторін,
складений та підписаний сторонами в
момент приймання-передачі автомобіля в
фінансовий лізинг - це первинний
документ, що засвідчує факт передачі та
приймання автомобіля, а також згоду на
його оплату.

Стосовно позовних обґрунтувань щодо
неправильності визначення бази
оподаткування при поверненні
транспортного засобу, судова колегія
зазначає наступне.

У відповідності до п.198.3 ст.198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39
Податкового кодексу України, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1.
ст. 193 Податкового кодексу України,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподаткування операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач при поверненні ТЗ не надав
відповідачу податкову накладну.
Враховуючи те, що саме
лізингоотримувач зобов'язаний
визначити податкові зобов'язання при
поверненні об'єкту фінансового
лізингу, твердження про неправильність
визначення бази оподаткування ПДВ
відповідачем є необгрунтованими.

Враховуючи вищевикладене та те, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
судова колегія вважає, що позовні
вимоги в частині визнання недійсним
Договору фінансового лізингу №000005 від
15.08.2012, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-комерційне підприємство
"АНТ" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Д енд Д", не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Д енд Д" 238 412,20 грн. також не підлягають
задоволенню, оскільки є похідними від
вимог про визнання Договору недійсним.

Стосовно тверджень апелянта про
необхідність призначення у справі
судово-економічної експертизи, судова
колегія зазначає наступне.

У відповідності до ст. 43 ГПК України суд
зобов'язаний всебічно, повно та
об'єктивно досліджувати обставини
справи, для вирішення справи по суті.

Відповідно до ч.1 ст.41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Так, відповідно до ст.ст. 41, 42 ГПК
України призначення експертизи на
вимогу учасників процесу не є
обов'язком суду, а є його правом;
висновок судового експерта для
господарського суду не є обов'язковим і
оцінюється господарським судом за
загальними правилами, встановленими
статтею 43 ГПК України.

Крім того, судова колегія звертає увагу
на те, що судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування (п. 1 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/2651 від 27.11.06. "Про деякі питання
призначення судових експертиз", п. 2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 4 від
23.03.12. "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи").

Судова колегія не вбачає потреби у
спеціальних знаннях для встановлення
відповідності чи невідповідності
правочину (спірного Договору) вимогам
закону.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені та зазначені судом
обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що рішення суду першої
інстанції, яким відмолено в задоволені
позовних вимог, відповідає чинному
законодавству та матеріалам справи.
Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК
України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Виробничо-комерційне підприємство
«АНТ» на рішення Господарського суду
міста Києва від 30.10.2013р. у справі
№910/16813/13 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста
Києва від 30.10.2013 року у справі №910/16813/13
залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/16813/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 11.03.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв