ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"12" березня 2014 р.
Справа № 11/69

Суддя Павленко Є.В., розглянувши скаргу
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Рівненській області (далі - Фонд) на дії
відділу державної виконавчої служби
Здолбунівського районного управління
юстиції (далі - Відділ) у справі № 11/69 за
позовом Фонду до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгове підприємство
"Західполімербуд" (далі - Товариство)
про стягнення заборгованості в сумі 1 356
грн. 52 коп.,

В засіданні приймали участь:

від Фонду: Кириченко О.В. за дов. від 9
січня 2014 року № 1,

від Товариства: не з'явився,

від Відділу: Закусілова А.М. за посв.
НОМЕР_1,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2008 року Фонд звернувся до
господарського суду Рівненської
області з позовною заявою про
стягнення з Товариства заборгованості
за укладеним між ними договором оренди
державного майна від 12 травня 2005 року №
302-2005 в сумі 1 356 грн. 52 коп., з яких: 1 289
грн. 27 коп. - сума основного боргу, 67 грн.
25 коп. - пеня.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 3 вересня 2008
року (суддя Грязнов В.В.) вимоги Фонду
задоволено частково, стягнуто з
Товариства 807 грн. 29 коп. основного
боргу та 67 грн. 25 коп. пені. Водночас у
задоволенні решти позовних вимог було
відмовлено.

15 вересня 2008 року на виконання
вказаного рішення було видано
відповідний наказ.

У січні 2014 року Фонд звернувся до
господарського суду Рівненської
області зі скаргою на дії Відділу, в
якій просив визнати незаконною
бездіяльність державного виконавця
Відділу Закусілової А.М. щодо
невстановлення фактичного
місцезнаходження Товариства,
ненаправлення скаржнику копії
постанови про повернення виконавчого
документа від 4 грудня 2013 року, а також
визнання незаконними дій вказаного
державного виконавця по винесенню
даної постанови, скасування
зазначеного виконавчого документа та
зобов'язання Відділу вчинити всі
необхідні заходи для примусового
виконання рішення господарського суду
Рівненської області від 3 вересня 2008
року, прийнятого у справі № 11/69. В
обґрунтування даної скарги Фонд
посилався на те, що 4 грудня 2013 року
державним виконавцем Відділу було
винесено постанову про повернення
виконавчого документа стягувачеві, про
яку Фонду стало відомо з акту
взаємозвірки за направленими
виконавчими документами для виконання
відділами ДВС у Рівненській області.
Оскільки Відділом, на думку скаржника,
не було вжито всіх необхідних заходів
для примусового виконання прийнятого у
даній справі судового рішення, зокрема
не було визначено фактичне
місцезнаходження боржника, не
встановлено місце реєстрації
керівника даного підприємства, не було
внесено подання до суду за
встановленням тимчасового обмеження
його права виїзду за межі України, а
також у встановлений законом строк не
було направлено на адресу стягувача
постанову про повернення виконавчого
документа від 4 грудня 2013 року, Фонд
просив суд про задоволення даної
скарги.

Відповідно до пунктів 3.9.1., 3.1.11-3.1.13
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду розпорядженням
керівника апарату господарського суду
Рівненської області від 15 січня 2014 року
№ 01-04/20/2014 було призначено повторний
автоматичний розподіл справи № 11/69, за
результатами якого дану справу
передано на розгляд судді Павленку Є.В.

Ухвалою суду від 16 січня 2014 року дана
скарга Фонду була прийнята до розгляду
суддею Павленком Є.В. та призначена до
слухання в судовому засіданні на 4
лютого 2014 року.

Ухвалою суду від 4 лютого 2014 року
розгляд скарги було відкладено на 18
лютого 2014 року.

До початку судового засідання 18 лютого
2014 року через канцелярію суду надійшли
письмові пояснення Відділу (а.с. 66-69), в
яких останній зазначив, що всі
необхідні заходи, спрямовані на
примусове виконання наказу
господарського суду Рівненської
області від 15 вересня 2008 року №
11/69, були здійснені Відділом у
встановленому законом порядку.
Водночас звернення до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду керівника боржника -
юридичної особи за межі України є
виключним правом, а не обов'язком
державного виконавця.

Ухвалою суду від 18 лютого 2014 року
розгляд скарги було відкладено на 12
березня 2014 року.

18 лютого 2014 року та 12 березня 2014 року на
адресу суду надійшли додаткові
пояснення Фонду, в яких скаржник
зазначив, що всупереч вимог статті 31
Закону України "Про виконавче
провадження" (далі - Закон) спірна
постанова про повернення виконавчого
документа стягувачеві та наказ
господарського суду Рівненської
області від 15 вересня 2008 року були
направлені Відділом скаржнику простою,
а не рекомендованою кореспонденцією,
що призвело до втрати вказаних
документів. У той же час, Відділ, на
думку Фонду, на підставі пункту 3
частини 3 статті 11 Закону повинен був
звернутися до органів податкової
служби для отримання інформації про
керівника боржника, проте всупереч
даної норми не скористався своїм
правом. Крім того, Відділ в порушення
імперативних приписів чинного
законодавства не надіслав відповіді на
запити Фонду від 22 жовтня 2013 року №
11-07-03241 щодо надання інформації про стан
виконання вищезазначеного рішення
суду та копій документів спірного
виконавчого провадження, а також на
запит скаржника від 20 листопада 2013 року
№ 11-07-03643 щодо вжиття заходів для
визначення місцезнаходження боржника
та внесення державним виконавцем
подання до суду про тимчасове
обмеження у праві керівника боржника
на виїзд за межі території України.
Крім того, Відділом, на думку скаржника,
був порушений встановлений частиною 2
статті 30 Закону граничний строк
проведення виконавчих дій з виконання
рішення господарського суду
Рівненської області від 3
вересня 2008 року у справі № 11/69.

У судовому засіданні 12 березня 2014 року
представник Фонду просив суд
задовольнити скаргу з викладених у ній
підстав, з урахуванням поданих
останнім додаткових письмових
пояснень.

Представник Відділу просив суд
відмовити Фонду в задоволенні його
скарги з підстав, зазначених у
письмових поясненнях. Останній також
зазначив, що виконавче провадження з
примусового виконання спірного наказу
господарського суду Рівненської
області перебуває на виконанні у
державного виконавця Відділу
Закусілової А.М. з серпня 2013 року. Крім
того, даний представник повідомив, що
запит Фонду від 20 листопада 2013 року №
11-07-03643 щодо вжиття заходів для
визначення місцезнаходження боржника
та внесення державним виконавцем
подання до суду про тимчасове
обмеження у праві керівника боржника
на виїзд за межі території України був
розглянутий Відділом та залишений без
задоволення. Письмова відповідь на
вказаний запит не надавалася. Проте
запит скаржника від 22 жовтня 2013 року №
11-07-03241 щодо надання інформації про стан
виконання вищезазначеного рішення
суду та копій документів спірного
виконавчого провадження на адресу
Відділу не надходив.

Товариство про дату, час та місце
розгляду даної скарги було повідомлено
належним чином, проте явку свого
повноважного представника у
призначені судові засідання не
забезпечило.

Частиною 2 статті 121-2 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) передбачено, що
неявка боржника, стягувача, прокурора
чи представника органу Державної
виконавчої служби в судове засідання
не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
Фонду та Відділу, суд
дійшов висновку про необхідність
часткового задоволення зазначеної
скарги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України встановлено, що
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, які набрали
законної сили є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом.

Відповідно до частини 1 статті 121-2 ГПК
України скарги на дії чи бездіяльність
органів Державної виконавчої служби
щодо виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів можуть бути подані
стягувачем, боржником або прокурором
протягом десяти днів з дня вчинення
оскаржуваної дії, або з дня, коли
зазначеним особам стало про неї відомо,
або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Правовідносини, що виникли між
сторонами, регулюються Законом.

Статтею 1 Закону встановлено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до Закону
підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 19 Закону підставою
відкриття виконавчого провадження є
виконавчий документ (у тому числі
відповідно до статті 17 Закону - наказ на
примусове виконання).

Судом встановлено, що 2 лютого 2011 року
старшим державним виконавцем Відділу
Кравчук А.О. була винесена постанова
про відкриття виконавчого провадження
№ 24358170 з виконання наказу
господарського суду Рівненської
області від 15 вересня 2008 року, виданого
у справі № 11/69 (а.с. 70).

У зв'язку з неможливістю з'ясування
місцезнаходження боржника, постановою
від 23 січня 2013 року наказ
господарського суду Рівненської
області від 15 вересня 2008 року № 11/69 було
повернуто стягувачеві та скасовано всі
застосовані до Товариства заходи
примусового виконання рішення (а.с. 71).

Постановою державного виконавця
Відділу Кравчук А.О. від 31 березня 2013
року виконавче провадження № 24358170 з
примусового виконання вищезазначеного
судового наказу було відновлено (а.с. 73).

Однак на підставі пункту 5 частини 1
статті 47 Закону постановою виконуючого
обов'язки начальника Відділу
Закусілової А.М. від 4 грудня 2013 року
вищезазначений наказ також було
повернуто стягувачеві у зв'язку з
неможливістю з'ясування особи та
місцезнаходження боржника (а.с. 91).

В обґрунтування поданої скарги Фонд
посилався на те, що всупереч вимог
статті 31 Закону спірна постанова про
повернення виконавчого документа
стягувачеві та наказ господарського
суду Рівненської області від 15 вересня
2008 року були направлені Відділом
скаржнику простою, а не рекомендованою
кореспонденцією, що призвело до втрати
вказаних документів.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону
копії постанов державного виконавця та
інші документи виконавчого
провадження, що державний виконавець
зобов'язаний довести до відома сторін
та інших учасників виконавчого
провадження, надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення.

Судом встановлено, що Відділ надіслав
Фонду спірну постанову про повернення
виконавчого документа стягувачу та
судовий наказ 4 грудня 2013 року, що
підтверджується відповідними
відомостями, які містяться в журналі
вихідної кореспонденції Відділу.
Належним чином засвідчена копія
відповідної сторінки даного журналу
наявна у матеріалах справи (а.с. 93). У той
же час всупереч вимог вищезазначеної
норми Закону вказане поштове
відправлення було здійснене простою
кореспонденцією. Даний факт також був
підтверджений усними поясненнями
представника Відділу в судовому
засіданні 12 березня 2014 року. Порушення
зазначеного імперативного припису
чинного законодавства, зі слів даного
представника, було допущено у зв'язку з
браком коштів та відсутністю належного
фінансування Відділу. Докази отримання
Фондом зазначеного поштового
відправлення у Відділу відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що дії Відділу по направленню
Фонду постанови про повернення
виконавчого документа стягувачу від 4
грудня 2013 року та наказу
господарського суду Рівненської
області від 15 вересня 2008 року № 11/69
простою поштовою кореспонденцією є
незаконними. У зв'язку з наведеними
обставинами скарга Фонду в частині
даних вимог підлягає задоволенню.

Крім того, в обґрунтування своєї скарги
Фонд посилався на те, що Відділ у
встановленому законом порядку не надав
відповіді на запит стягувача від 20
листопада 2013 року № 11-07-03643 щодо вжиття
заходів для визначення
місцезнаходження боржника та внесення
державним виконавцем подання до суду
про тимчасове обмеження у праві
керівника боржника на виїзд за межі
території України.

Судом встановлено, що листом від 20
листопада 2013 року № 11-07-03643 (а.с. 95) Фонд
звернувся до Відділу із запитом про
вжиття всіх необхідних заходів для
визначення місця реєстрації керівника
Товариства, виклик вказаної особи для
отримання відповідних пояснень щодо
фактичного місцезнаходження боржника
та надіслання до суду подання про
тимчасове обмеження у праві даного
керівника на виїзд за межі території
України.

Факт отримання наведеного запиту не
заперечувався представником Відділу в
судовому засіданні 12 березня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 Закону передбачено,
що державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема,
розглядає заяви сторін та інших
учасників виконавчого провадження і
їхні клопотання (частина 2
вищезазначеної статті).

Статтею 12 Закону передбачено право
стягувача звертатися до Відділу з
клопотаннями, пов'язаними з виконанням
виконавчих проваджень, стороною яких є
стягувач.

У той же час судом встановлено, що
відповіді на вищезазначений запит
Фонду Відділом надано не було. У
судовому засіданні 12 березня 2014 року
представник Відділу пояснив, що
вказаний запит був розглянутий органом
ДВС по суті. Проте письмові докази, які
б могли свідчити про те, що дане
клопотання було розглянуто у
встановленому законом порядку, а також
письмові докази того, що державний
виконавець Відділу належним чином
проінформував скаржника про
результати розгляду його клопотання, у
матеріалах справи відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що бездіяльність Відділу, яка
полягає у відсутності належного
реагування на запит Фонду від 20
листопада 2013 року № 11-07-03643, є
незаконною.

Посилання Фонду на незаконність дій
Відділу, що полягають у відсутності
належного реагування на звернення
скаржника від 22 жовтня 2013 року № 11-07-03241
відносно надання інформації про стан
виконання вищезазначеного рішення
суду та копій документів спірного
виконавчого провадження, не беруться
судом до уваги з огляду на те, що Фондом
не було надано належних доказів
надсилання Відділу та отримання
останнім такого звернення.

У судовому засіданні 12 березня 2014 року
представник Фонду пояснив, що наведене
звернення було направлено на адресу
Відділу простою поштовою
кореспонденцією. Докази отримання
такого звернення Відділом у скаржника
відсутні. У той же час представник
Відділу в даному судовому засіданні
зазначив, що лист Фонду від 22 жовтня 2013
року № 11-07-03241 на адресу органу ДВС не
надходив.

У зв'язку з наведеними обставинами
вказані доводи скаржника оцінюються
судом критично та не беруться до уваги.

Крім того, Фонд просив суд визнати
незаконними дії державного виконавця
по винесенню постанови про повернення
виконавчого документа стягувачу від 4
грудня 2013 року, скасування зазначеного
виконавчого документа та зобов'язання
Відділу вчинити всі необхідні заходи
для примусового виконання рішення
господарського суду Рівненської
області від 3 вересня 2008 року,
прийнятого у справі № 11/69.

Вказані вимоги є необґрунтованими, у
зв'язку з чим не підлягають задоволенню
з огляду на таке.

Частиною 2 статті 11 Закону передбачено,
що державний виконавець здійснює
заходи, необхідні для своєчасного і
повного виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом; надає сторонам
виконавчого провадження та їх
представникам можливість ознайомитися
з матеріалами виконавчого провадження;
розглядає заяви сторін та інших
учасників виконавчого провадження і
їхні клопотання; заявляє в
установленому порядку про самовідвід
за наявності обставин, передбачених
цим Законом; роз'яснює сторонам їхні
права і обов'язки.

Конкретний перелік дій, які державний
виконавець вправі вчиняти в процесі
здійснення виконавчого провадження,
визначений частиною 3 вищезазначеної
статті.

Судом встановлено, що Відділом було
вжито всіх передбачених законом
заходів з виконання наказу
господарського суду Рівненської
області від 15 вересня 2008 року № 11/69.
Зокрема, Відділ звертався до
Здолбунівського міського бюро
технічної інвентаризації, МРЕВ ВДАІ
міста Острог, відповідних банківських
установ, відділу Державної
автомобільної інспекції УМВС України в
Рівненській області та інших органів
та установ з метою виявлення наявних
активів боржника та його
місцезнаходження. Копії відповідей
вищенаведених юридичних осіб на такі
запити наявні у матеріалах даної
справи (а.с. 75, 77-79, 81). Крім того,
уповноваженими працівниками Відділу
було здійснено виходи за місцем
реєстрації Товариства, за результатами
яких були складені відповідні акти (а.с.
88-90). Проте за наслідками здійснених
заходів встановити місцезнаходження
Товариства та наявні у нього активи не
вдалося, у зв'язку з чим виконуючим
обов'язків начальника Відділу 4 грудня
2013 року було винесено постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачу, що узгоджується з приписами
статті 47 Закону.

Посилання Фонду на те, що Відділ
повинен був вжити заходи для
тимчасового обмеження у праві
керівника боржника на виїзд за межі
території України не беруться судом до
уваги, оскільки здійснення таких дій
відповідно до пункту 18 частини 3 статті
11 Закону є правом, а не обов'язком
державного виконавця. Відтак, у суду
відсутні правові підстави примусити
державного виконавця Відділу
реалізувати надане йому право.

За таких обставин суд дійшов висновку
про необґрунтованість доводів Фонду
щодо неправомірності дій державного
виконавця Відділу при винесенні
постанови про повернення виконавчого
листа стягувачеві, а також щодо
незаконності зазначеної постанови, у
зв'язку з чим у задоволенні скарги в цій
частині слід відмовити.

Посилання скаржника відносно
здійснення виконавчого провадження у
більш тривалий строк, ніж це
передбачено частиною 2 статті 30 Закону
також не беруться судом до уваги,
оскільки вихід за межі даного строку
був зумовлений необхідністю отримання
відповідей від установ та банків щодо
наявності майна та коштів боржника, а
також здійснення інших виконавчих дій,
необхідних для виконання вказаного
судового рішення. У той же час
здійснення додаткових виконавчих дій
за межами встановленого строку з метою
виявлення майна боржника та
встановлення його місцезнаходження не
порушує прав Фонду як стягувача, а
навпаки, сприяє дотриманню його прав як
учасника виконавчого провадження. Слід
також зазначити, що звернення Фонду,
про які останній вказував у своїй
скарзі, зокрема клопотання про вжиття
заходів щодо встановлення
місцезнаходження боржника, місця
реєстрації його керівника та обмеження
останнього у виїзді за межі України,
були адресовані Відділу після спливу
шестимісячного строку, встановленого
для виконання даного судового рішення.

Пунктом 9.13 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
жовтня 2012 року № 9 "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" встановлено, що за
результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє.

Проте, вимагаючи у своїй скарзі
зобов'язати Відділ вчинити всі
необхідні заходи для примусового
виконання прийнятого у даній справі
судового рішення, Фонд не зазначив, які
саме виконавчі дії слід зобов'язати
виконати вказаний орган державної
виконавчої служби. За таких обставин
скарга Фонду в цій частині також не
підлягає задоволенню.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
скарги.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Визнати незаконними дії відділу
державної виконавчої служби
Здолбунівського районного управління
юстиції щодо направлення
регіональному відділенню Фонду
державного майна України по
Рівненській області постанови ВП №
24358170 про повернення виконавчого
документа стягувачеві від 4 грудня 2013
року простою поштовою кореспонденцією.

2. Визнати незаконною бездіяльність
відділу державної виконавчої служби
Здолбунівського районного управління
юстиції щодо ненадання регіональному
відділенню Фонду державного майна
України по Рівненській області
відповіді на запит від 20 листопада 2013
року № 11-07-03643.

3. У задоволенні вимог скарги
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Рівненській області про визнання
незаконними дій державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Здолбунівського районного управління
юстиції щодо винесення постанови про
повернення виконавчого листа
стягувачеві від 4 грудня 2013 року у
виконавчому провадженні № 24358170
та визнання недійсною даної постанови,
а також про зобов'язання відділу
державної виконавчої служби
Здолбунівського районного управління
юстиції вчинити всі необхідні заходи
для примусового виконання рішення
господарського суду Рівненської
області від 3 вересня 2008 року у
справі № 11/69 відмовити.

Суддя

Є.В. Павленко