ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2014 р.
Справа № 911/302/14

Суддя Черногуз А.Ф., розглянувши
матеріали справи за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «КАРБОН 1» про
стягнення боргу,

за участю представників:

позивача: Глівінський Р.П. (дов. б/н від
31.12.2013);

відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «КАРБОН 1» про
стягнення боргу.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором поставки №
БІ121074 від 26.10.2012.

Ухвалою від 04.02.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 11.02.2014.

Ухвалою від 11.02.2014 розгляд справи було
відкладено на 04.03.2014.

В судовому засіданні 04.03.2014 суд
заслухав пояснення представника
позивача, він підтримав позовні вимоги
у повному обсязі. Відповідач в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

Установив:

26.10.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
(постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «КАРБОН 1»
(покупець) було укладено договір №
БІ121074, відповідно до п. 1.1., 1.4.
постачальник зобов'язується поставити
і передати замовлений товар у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти і оплатити
поставлений товар у відповідності з
вимогами даного договору. Право
власності на товар переходить від
постачальника до покупця в день його
фактичної передачі. Днем (датою)
фактичної передачі товару є дата,
зазначена у накладних.

Ціна, кількість та асортимент кожної
партії товару узгоджуються сторонами і
зазначаються в накладних. Ціна на товар
зазначається в гривнях з урахуванням
ПДВ (п. 2.2. договору).

На виконання договірних зобов'язань,
позивач відповідно до видаткових
накладних, погоджені сторонами, у
період з 28.10.2012 по 29.05.2013 поставив
відповідачу товару на загальну суму
103847,58 грн.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується підписами
уповноважених осіб та відбитками
печатки відповідача на видаткових
накладних, що містяться в матеріалах
справи.

Таким чином, за наслідками дослідження
матеріалів справи, судом встановлено,
що позивач виконав взяті на себе
зобов'язання щодо поставки товару
відповідно до вимог договору.

Відповідачем не надавалось суду жодних
заперечень проти позову, або скарг на
якість, комплектність товару тощо.
Відтак, у відповідача виник обов'язок
сплатити вартість товару у повному
обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини. Однією з
підстав виникнення господарського
зобов'язання згідно ст. 174
Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтею 265 ГК України визначено, що за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 ЦК
України, відповідно до якої за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Приписами статті 530 ЦК України
передбачено, що, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 530, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 ЦК України, строком
є певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з
настанням якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Відповідно до п. 5.1. договору оплата
проводиться покупцем протягом 14
календарних днів, рахуючи з моменту
поставки відповідної партії товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач неналежним чином виконував
свої грошові зобов'язання за договором
поставки № БІ121074 від 26.10.2012. Сторонами
було складено та підписано акт звірки
взаєморозрахунків (копія міститься в
матеріалах справи), відповідно до якого
заборгованість відповідача перед
позивачем станом на 30.09.2013 становила
14167,02 грн (дана сума в акті була
зазначена кульковою ручкою окремо від
основної друкованої таблиці, проте
представником позивача в судовому
засіданні було підтверджено дійсність
вказаного запису).

Позивач звертався до відповідача з
претензією № 113 від 14.11.2013, в якій просив
погасити існуючу заборгованість.
Відповідачем було здійснено часткову
оплату, що підтверджується
банківськими виписками з рахунку
позивача, які наявні в матеріалах
справи, та відповідно до яких загальна
сума сплачених позивачем коштів
становить 90861,14 грн (відтак, розмір
заборгованості складає 12986,44 грн).

Суд звертає увагу, що в ухвалах суду про
порушення провадження у справі та про
відкладення розгляду справи
відповідачу було запропоновано подати
відзив на позовну заяву з
документальним обґрунтуванням його
доводів, однак останній не надав суду
будь-яких заперечень проти позову.

Враховуючи викладене, суд вважає
вимогу позивача про стягнення з
відповідача боргу у розмірі 12986,44 грн
обґрунтованою, підтвердженою
належними та допустимими доказами,
відповідачем належним чином не
спростованою, а відтак такою, що
підлягає задоволенню.

Також у позовній заяві позивач просить
стягнути з відповідача 1022,93 грн пені та
2922,68 грн 40% річних.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язань припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом

Пунктами 7.3., 7.4., 7.7. договору
встановлено, що за неналежне виконання
зобов'язань, передбачених п. 5.1. даного
договору, покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі 0,5% від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення, але не більше
розміру подвійної облікової ставки
Національного Банку України, що діяла у
період, за який нараховується пеня.
Штрафні санкції за порушення умов
даного договору нараховуються та
стягуються за весь час існування
порушення. За користування грошовими
коштами постачальника, яке може
відбуватися у зв'язку з простроченням
покупця оплати за товар, постачальник
вправі вимагати від покупця сплати 40%
річних (0,1% в день) від простроченої суми
за весь час прострочення.

Перевіривши розрахунок, наданий
позивачем, суд встановив, що він є
арифметично невірним. Склавши власний
розрахунок з урахуванням вимог чинного
законодавства та умов договору, суд
дійшов висновку що розмір пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором складає 988,82 грн, отже вказана
вимога позивача підлягає задоволенню
частково. Розмір 40% річних в свою чергу
є більшим ніж заявлено позивачем,
проте, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право виходити за межі
позовних вимог, якщо це необхідно для
захисту прав і законних інтересів
позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет спору
і про це є клопотання заінтересованої
сторони. З аналізу даної норми
вбачається, що господарський суд не має
права з власної ініціативи виходити за
межі заявлених позовних вимог. Відтак
вимога позивача про стягнення з
відповідача 2922,68 грн 40% річних підлягає
задоволенню повністю.

Статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на відповідача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «КАРБОН 1»
() на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю «Баядера
Логістик» () 12986,44 грн
боргу, 988,82 грн пені, 2922,68 грн 40% річних, а
також 1827,00 грн судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Видати наказ.

Суддя
А.Ф. Черногуз