ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2014 р.
Справа № 914/4781/13

Позивач: Львівське міське комунальне
підприємство «Львівтеплоенерго» (79000,
м.Львів, вул.Д.Апостола, 1,
ідентифікаційний код 05506460)

Відповідач: Львівське обласне
територіальне відділення
Антимонопольного комітету України (79005,
м. Львів, вул. І.Франка, 61,
ідентифікаційний код 20812013)

про визнання недійсним та скасування
рішення адміністративної колегії
Львівського обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України №270 від 18.10.2013р.

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Чеботар Є.О.

Представники:

Позивача: Бекерська О.О. - представник,
довіреність в матеріалах справи;

Відповідача: Оленюк С.Л. - представник,
довіреності в матеріалах справи

Суть спору:

Львівське міське комунальне
підприємство «Львівтеплоенерго»
звернулось до господарського суду
Львівської області з позовом до
Львівського обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України про визнання недійсним та
скасування рішення адміністративної
колегії Львівського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України №270
від 18.10.2013р.

Ухвалою господарського суду
Львівської області по даній справі від
26.12.2013р. порушено провадження у справі
та розгляд справи призначено в
судовому засіданні на 10год. 30хв. 22.01.2014р.
В судових засіданнях 22.01.2014р. та 04.02.2014р.
оголошувались перерви.

Представникам Сторін по явці оголошено
права та обов'язки, визначені ст.ст.20, 22,
28, 38 ГПК ГПК України. Крім того, в
ухвалах Господарського суду
Львівської області по даній справі, які
скеровані чи оголошені Сторонам
(підтвердженням чого є дані реєстрів
вихідної кореспонденції
Господарського суду Львівської
області, наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення поштових
відправлень, та письмові повідомлення
про відкладення розгляду справи)
зазначено, що права та обов'язки сторін
визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38
Господарського процесуального кодексу
України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове
засідання з'явилась, позовні вимоги
підтримала повністю, з причин та
підстав, зазначених в позовній заяві,
поясненнях по суті спору та доданих до
матеріалів справи копіях документів.

Представник Відповідача в судове
засідання з'явився, проти позову
заперечив повністю з причин та підстав,
зазначених у відзиві на позовну заяву,
доповненнях до відзиву.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.3
ст.43 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу,
в ухвалі господарського суду
Львівської області про порушення
провадження у справі (на необхідність
виконання вимог якої зазначалось в
ухвалах про відкладення розгляду
справи), окрім подання відзиву на
позовну заяву, сторін зобов'язувалось
надати всі докази в обґрунтування
правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування
доказів) Господарського
процесуального кодексу України (якою, в
тому числі, передбачені права сторін,
про що зазначалось в кожній з ухвал
господарського суду по даній справі),
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів; у разі задоволення клопотання
суд своєю ухвалою витребовує необхідні
докази. Зі змісту наведеної статті
вбачається, що протягом розгляду
справи суд позбавлений можливості
самостійно збирати докази, і вправі
витребовувати такі виключно за
клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає,
що судом, згідно вимог Господарського
процесуального кодексу України,
надавалась в повному обсязі можливість
Учасникам процесу щодо обґрунтування
їх правової позиції по суті спору та
подання доказів, чим забезпечено
принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув
оригінали документів, долучених до
матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, дослідивши матеріали
справи, та оцінивши докази в їх
сукупності, суд встановив наступне.

Згідно ст.1 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України",
Антимонопольний комітет України є
державним органом із спеціальним
статусом, метою діяльності якого є
забезпечення державного захисту
конкуренції у підприємницькій
діяльності та у сфері державних
закупівель.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про
захист від недобросовісної
конкуренції", відносини, пов'язані
захистом від недобросовісної
конкуренції, регулюються цим Законом,
Законом України "Про захист
економічної конкуренції", Законом
України "Про Антимонопольний комітет
України", Паризькою конвенцією про
охорону промислової власності від 20
березня 1883 року, міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, іншими актами
законодавства, виданими на підставі
законів чи постанов Верховної Ради
України.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
визначено, що у сфері здійснення
контролю за дотриманням законодавства
про захист економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має,
зокрема, такі повноваження: розглядати
заяви і справи про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та проводити
розслідування за цими заявами і
справами; приймати передбачені
законодавством про захист економічної
конкуренції розпорядження та рішення
за заявами і справами, перевіряти та
переглядати рішення у справах,
надавати висновки щодо кваліфікації
дій відповідно до законодавства про
захист економічної конкуренції;
розглядати справи про адміністративні
правопорушення, приймати постанови та
перевіряти їх законність та
обґрунтованість; перевіряти суб'єкти
господарювання, об'єднання, органи
влади, органи місцевого
самоврядування, органи
адміністративно-господарського
управління та контролю щодо дотримання
ними вимог законодавства про захист
економічної конкуренції та під час
проведення розслідувань за заявами і
справами про порушення законодавства
про захист економічної конкуренції;
при розгляді заяв і справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, проведенні перевірки та в
інших передбачених законом випадках
вимагати від суб'єктів господарювання,
об'єднань, органів влади, органів
місцевого самоврядування, органів
адміністративно-господарського
управління та контролю, їх посадових
осіб і працівників, інших фізичних та
юридичних осіб інформацію, в тому числі
з обмеженим доступом; проводити
дослідження ринку, визначати межі
товарного ринку, а також становище, в
тому числі монопольне (домінуюче),
суб'єктів господарювання на цьому
ринку та приймати відповідні рішення
(розпорядження).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.7 Закону України
«Про антимонопольний комітет України»,
для реалізації завдань, покладених на
Антимонопольний комітет України, в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві і Севастополі утворюються
територіальні відділення
Антимонопольного комітету України,
повноваження яких визначаються
Комітетом у межах його компетенції;
повноваження територіальних відділень
Антимонопольного комітету України
визначаються цим Законом, іншими
актами законодавства. Повноваження
територіального відділення
Антимонопольного комітету України не
можуть виходити за межі повноважень
Антимонопольного комітету України,
визначених законом.

Згідно ч.7 ст.121 Закону України «Про
антимонопольний комітет України»,
рішення адміністративної колегії
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
приймається від імені територіального
відділення Антимонопольного комітету
України

У відповідності з пунктом 11 Положення
про територіальне відділення
Антимонопольного комітету України,
затвердженого розпорядженням Комітету
від 23.02.2001р. №32-р, зареєстрованого у
Міністерстві юстиції України 30.03.2001р.
за №129/5482 (що відповідає вимогам Указу
Президента України від 03.10.92 «Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади»)
передбачено, що діяльність щодо
виявлення, попередження та припинення
порушень законодавства про захист
економічної конкуренції здійснюється
територіальним відділенням з
додержанням процесуальних засад,
визначених законодавчими актами
України, а також Правил розгляду заяв і
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції, що
затверджуються Комітетом.

Згідно ст.27 Закону України "Про захист
від недобросовісної конкуренції",
процесуальні засади діяльності
органів Антимонопольного комітету
України щодо захисту від
недобросовісної конкуренції, зокрема
розгляд справ про недобросовісну
конкуренцію, порядок виконання рішень
та розпоряджень органів
Антимонопольного комітету України,
голів його територіальних відділень,
їх перевірка, перегляд, оскарження та
гарантії учасників процесу, інші
питання щодо захисту від
недобросовісної конкуренції
регулюються законодавством про захист
економічної конкуренції з урахуванням
особливостей, визначених цим Законом.

Статтею 30 вищевказаного Закону
визначено, що органи Антимонопольного
комітету України у справах про
недобросовісну конкуренцію приймають
обов'язкові для виконання рішення,
зокрема, про визнання факту
недобросовісної конкуренції;
накладання штрафів, тощо.

Відповідно до ч.1. ст.60 Закону України
"Про захист економічної конкуренції",
заявник, відповідач, третя особа мають
право оскаржити рішення органів
Антимонопольного комітету України
повністю або частково до
господарського суду у двомісячний
строк з дня одержання рішення.

Рішенням адміністративної колегії
Львівського територіального
відділення Антимонопольного комітету
України №270 від 18.10.2013р. «Про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції» (справа №1-02-236/2013) (надалі -
Рішення №270) вирішено наступне:

1. Визнати, що Львівське міське
комунальне підприємство
«Львівтеплоенерго» займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку послуг з
централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання у часових межах 2011, 2012
та поточному 2013 у територіальних
(географічних) межах м.Львова,
смт.Брюховичі та смт.Винники у межах
розташування власних діючих мереж із
часткою 100%.

2. Визнати, що Львівське міське
комунальне підприємство
«Львівтеплоенерго», нарахувавши плату
за послуги з централізованого опалення
та централізованого гарячого
водопостачання без дотримання норми ч.5
ст.32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» (у
редакції 13.01.2012 та і з 13.01.2012), вчинило
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції, яке
передбачене ч.1 ст.13 та п.2 ст.50 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції» у вигляді зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку шляхом дії, що може ущемити
інтереси споживачів, яка була б
неможливою за умови існування значної
конкуренції на ринку.

3. За вчинене порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, що вказане у п.II
резолютивної частини рішення, накласти
на Львівське міське комунальне
підприємство «Львівтеплоенерго» штраф
у розмірі 68000грн.

В Рішенні №270 адміністративною
колегією Львівського територіального
відділення Антимонопольного комітету
України встановлено наступне:

Підприємство займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку послуг з
централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання у часових межах 2011, 2012
та поточному 2013р. у територіальних
(географічних) межах м.Львова у межах
розташування власних діючих мереж із
часткою 100%.

В порушення ч.5 ст.32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», Позивачем
невчасно повідомлялось споживачів про
зміну вартості послуг (змінювались
згідно Постанови Національної комісії
регулювання ринку комунальних послуг
України (далі - НКРРКП) від 30.09.2011р. №155,
рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради (далі - ЛМР) від
28.12.2011р. №1083, Постанови НКРРКП від
27.12.2011р. №238, та, відповідно, застосовано
нові тарифи раніше строку,
передбаченого ч.5 ст.32 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги».

Внаслідок чого Позивач вчинив
порушення, яке передбачене ч.1 ст.13 та п.2
ст.50 Закону України «Про захист
економічної конкуренції» у вигляді
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку шляхом дії, що може
ущемити інтереси споживачів, яка була б
неможливою за умови існування значної
конкуренції на ринку.

Позивач зазначає, що Рішення №270
підлягає визнанню недійсним та
скасуванню, у зв'язку з неправильним
застосуванням та тлумаченням діючого
законодавства України з огляду на
наступне:

Згідно доводів Позивача, він не займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку послуг з централізованого
опалення та централізованого гарячого
водопостачання у часових межах 2011, 2012
та поточному 2013р. у територіальних
(географічних) межах м.Львова у межах
розташування власних діючих мереж із
часткою 100%, оскільки, хоч як зазначає
сам Позивач у позовній заяві (а.с.6) є
суб'єктом природних монополій у сфері
теплопостачання, укладає договори про
постачання теплової енергії (ст.1
додаткових пояснень від 03.02.2014р.
(вх.№4348/14), проте, виробником теплової
енергії, але житлово-комунальні
послуги не надає, не є виконавцем
житлово-комунальних послуг, а такі
послуги надають ОСББ, ЛКП, ЖБК, відтак,
не підпадає під дію Закону України «Про
житлово-комунальні послуги».

Крім того, Позивач також зазначає про
відсутність порушення законодавства з
тих причин, що: платіжні документи були
надані споживачам через 30 днів після
опублікування рішення про зміну
тарифів; тарифи встановлюються не
Позивачем, а виконавчим комітетом ЛМР
та НКРРКП.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Щодо доводів Позивача про те, що
оскаржуваним Рішенням №270 його
неправомірно визначено монополістом у
сфері надання житлово-комунальних
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води.

Позивач не погоджується з визначенням
його монополістом у зазначеній сфері
надання послуг виходячи з того, що він
не є єдиним виконавцем послуг, а надає
такі виключно згідно договорів про
постачання теплової енергії в гарячій
воді, який є договором купівлі-продажу
теплової енергії.

Крім того, Позивач зазначає у
додаткових поясненнях, що вимоги ч.5
ст.32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» на нього
не поширюються, оскільки він не є
виконавцем таких послуг.

З наведеними Позивачем доводами суд не
може погодитись виходячи з наступного.

Відповідачем встановлено в Рішенні №270
наступне:

- об'єктами аналізу щодо
визначення становища на зазначеному
ринку є суб'єкт господарювання
(Підприємство) та обставини, які
визначають на відповідному товарному
ринку умови здійснення господарської
діяльності, а також умови придбання
товару;

- Позивач надає послуги з
централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання у м.Львові у межах
розташування мереж, що перебувають у
його володінні та у користуванні, тобто
територіальними мережами ринку послуг
з централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання є межі розташування
мереж, які знаходяться у володінні та
користуванні Позивача у м.Львові;

- часовими межами ринку послуг з
централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання визначено 2011, 2012 та
поточний 2013р., протягом яких незмінною
залишалася структура ринку;

- аналіз ринку послуг з
централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання за 2011, 2012 та поточному
2013р. показав, що у вищезазначених
територіальних та товарних межах ринку
одноосібно та безальтернативно
здійснює господарську діяльність
Позивач, тобто Позивач не зазначає
конкуренції на ринку;

- Позивач займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку послуг з
централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання у часових межах 2011, 2012
та поточному 2013р. у територіальних
(географічних) межах м.Львова у межах
розташування власних діючих мереж із
часткою 100%.

Відповідно до Преамбули Закону України
"Про житлово-комунальні послуги», цей
Закон визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», у цьому
Законі наведені нижче терміни
вживаються в такому значенні:
виконавець - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору; виробник -
суб'єкт господарювання, який виробляє
або створює житлово-комунальні
послуги; комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», предметом
регулювання цього Закону є
правовідносини, що виникають між
виробниками, виконавцями, споживачами
у процесі створення, надання та
споживання житлово-комунальних послуг;
суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування, власники, виробники,
виконавці та споживачі
житлово-комунальних послуг.

При цьому суд також зазначає, що
відповідно як зазначено у Рішенні №270
та визнає сам Позивач, тарифи на
теплову енергію Позивачу
встановлювались Національною
комісією, що здійснює державне
регулювання у сфері комунальних
послуг.

Крім того, у Постанові НКРРКП від
30.09.2011р. №155 «Про встановлення тарифів
на теплову енергію ЛМКП
"Львівтеплоенерго"» зазначено, що така
постановляється відповідно до Закону
України "Про державне регулювання у
сфері комунальних послуг", постанови
КМУ від 01.06.2011р. N869 "Про забезпечення
єдиного підходу до формування тарифів
на житлово-комунальні послуги" та
Порядку формування тарифів на теплову
енергію, її виробництво,
транспортування та постачання,
затвердженого постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 17.02.2011р. N 242.

При цьому, у п.1.1 Порядку формування
тарифів на теплову енергію, її
виробництво, транспортування та
постачання, затвердженого постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики України від 17.02.2011р. N
242, зазначено, що цей Порядок
розроблений відповідно до Законів
України "Про Національну комісію
регулювання ринку комунальних послуг
України", "Про теплопостачання", "Про
житлово-комунальні послуги".

У Постанові НКРРКП від 27.12.2011р. №238 «Про
встановлення тарифів на теплову
енергію Львівському МКП
"Львівтеплоенерго"» зазначено, що така
постановляється відповідно до Закону
України "Про державне регулювання у
сфері комунальних послуг", Указу
Президента України від 23.11.2011 N 1073 "Про
Національну комісію, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг".

Суд зазначає, і аналогічна позиція
викладена у постановах Вищого
господарського суду України від
29.07.2009р. (справа N 10/136 (4/1021-15/98)), від
25.01.2007р. справа N 4/112-22/21, що Позивач є
виробником комунальних послуг -
теплової енергії та підприємством
житлово-комунального господарства.

Також, Наказами Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 30.12.2009р. N422 та від 27.12.2010р. N477
Позивача віднесено до переліку базових
підприємств галузі
житлово-комунального господарства.

Крім того, Постановою Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері комунальних послуг
від 03.08.2012р. N259 видано Позивачу ліцензії
на право провадження господарської
діяльності з виробництва теплової
енергії (крім діяльності з виробництва
теплової енергії на
теплоелектроцентралях,
теплоелектростанціях, атомних
електростанціях і когенераційних
установках та установках з
використанням нетрадиційних або
поновлюваних джерел енергії), з
транспортування теплової енергії
магістральними та місцевими
(розподільчими) тепловими мережами, з
постачання теплової енергії на
території України.

Також, Постановами Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 30.06.2011р. N1191, 30.09.2011р. N1802
встановлено для Позивача, як
ліцензіата, розміри плати з
виробництва електричної та теплової
енергії на III, IV квартали 2011р.
Постановами Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
енергетики від 29.12.2011р. N236, 30.03.2012р. N347,
26.06.2012р. N824, 28.09.2012р. N1252, 28.12.2012р. N1845,
29.03.2013р. N362, 27.06.2013р. N809 встановлено для
Позивача, як ліцензіата, розміри плати
з виробництва електричної та теплової
енергії на I, II, III, IV квартали 2012р., I, II, III
квартали 2013р.

Крім того, Постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 29.09.2011р. N1787 продовжено дію
ліцензії на право провадження
діяльності з виробництва теплової
енергії на теплоелектроцентралях та
установках з використанням
нетрадиційних або поновлюваних джерел
енергії, виданої Позивачу, до 04.10.2021р.

Також, Розпорядженням Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері комунальних послуг
від 04.10.2013р. N136 Позивачу встановлені
вимоги при провадженні ним інших, крім
ліцензованих, видів діяльності, в тому
числі при наданні послуг з
централізованого опалення та
постачання гарячої води.

До того ж, при винесенні Розпорядження
від 04.10.2013р. N136, Комісія керувалась, в
тому числі, Законом України "Про
державне регулювання у сфері
комунальних послуг", Положенням про
Національну комісію, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг, затвердженого
Указом Президента України від 23.11.2011р.
N1073.

Крім того, Рішенням Львівської міської
ради від 08.06.2007р. №365 (зі змінами та
доповненнями, чинного в період, що
охоплений перевіркою Відповідача)
вирішено:

- визначити виконавцем
житлово-комунальних послуг у житлових
будинках м.Львова (п.1.2) з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
централізованого водовідведення -
житлово-експлуатаційні підприємства
(ЛКП, ЖКК, ЖКП, БУ та ін.) або інші
суб'єкти господарювання, предметом
діяльності яких є надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної і гарячої води та
централізованого водовідведення;

- Позивача (п.4.1 Рішення) визначено
як виробника житлово-комунальних
послуг.

Також, Рішенням Львівської міської
ради від 23.03.2006р. №501 виконавцями послуг
з забезпечення тепловою енергією на
опалення, підігрів води та
водопостачання і водовідведення
визначено виробників цих послуг, яким є
Позивач.

Рішенням Львівської міської ради від
18.01.2013р. №31 Позивача визначено як
виконавця послуг з централізованого
опалення у гуртожитку на вул. Б. Котика,
4 (3-й, 4-й, 5-й поверхи). Рішенням
Львівської міської ради від 23.12.2005р.
№1445 Позивач також визначався як
виконавець комунальних послуг.

Крім того, Постановою Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері комунальних послуг
від 01.03.2013р. №24 «Про накладення штрафу
на Львівське міське комунальне
підприємство "Львівтеплоенерго" за
порушення Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
з виробництва, транспортування та
постачання теплової енергії»
встановлено порушення Поривачем п.3.1
Ліцензійних умов з виробництва, пункт
3.1 Ліцензійних умов з транспортування
та п.3.1 Ліцензійних умов з постачання в
частині дотримання вимог
законодавства, яким регулюється
діяльність у сфері природних монополій
та сфері теплопостачання, зокрема
статті 15 Закону України "Про природні
монополії".

До того ж, при винесенні Розпорядження
Національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг від 04.10.2013р. N136, яким
Позивачу встановлені вимоги при
провадженні ним інших, крім
ліцензованих, видів діяльності, в тому
числі при наданні послуг з
централізованого опалення та
постачання гарячої води, Комісія
керувалась, в тому числі, Порядком
встановлення вимог щодо провадження
суб'єктами природних монополій
господарської діяльності, яка не
належить до сфери природних монополій,
та обмежень щодо суміщення видів
господарської діяльності суб'єктами
природних монополій та суб'єктами
господарювання на суміжних ринках у
сферах теплопостачання,
централізованого водопостачання та
водовідведення, затвердженого
постановою Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг, від 04.02.2013р. N15.

Враховуючи вищенаведене суд
погоджується з доводами Рішення №270
Відповідача про те, що Позивач згідно
встановлених Відповідачем критеріїв
займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку послуг з
централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання у часових межах 2011, 2012
та поточному 2013р. у територіальних
(географічних) межах м.Львова у межах
розташування власних діючих мереж із
часткою 100%; та при цьому зазначає, що
Позивач є єдиним виробником послуг з
централізованого опалення та
централізованого гарячого
водопостачання у зазначених критеріях.

Крім того, з врахуванням
вищенаведеного суд зазначає, що
Позивач є суб'єктом Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», в тому
числі виробником, та на нього
поширюється дія вищевказаного Закону,
в тому числі ч.5 ст.32.

Також суд зазначає, що ч.5 ст.32 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», яку порушив Позивач,
встановлює обов'язки як для виконавця,
так і для виробника послуг.

Відповідно до ч.5 ст.32 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» (в
редакції, чинній станом на 2011р., - до
22.11.2011р.), у разі зміни вартості
житлово-комунальних послуг
виконавець/виробник не пізніше ніж за 30
днів повідомляє про це споживача з
визначенням причин зміни вартості та
наданням відповідних обґрунтувань з
посиланням на погодження відповідних
органів.

Згідно ч.5 ст.32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» (в чинній
редакції), у разі зміни цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги
виконавець/виробник не менше ніж за 15
днів до введення їх у дію повідомляє
про це споживачів з посиланням на
рішення відповідних органів.

Постановою НКРРКП від 30.09.2011р. №155 «Про
встановлення тарифів на теплову
енергію ЛМКП "Львівтеплоенерго"»
Позивачу встановлено тарифи на теплову
енергію.

У п.2 Постанови НКРРКП від 30.09.2011р. №155
зазначено, що ця постанова набирає
чинності з 01.10.2011р.

Рішенням Львівської міської ради №904
від 14.10.2011р., керуючись в тому числі
Постановою НКРРКП від 30.09.2011р. №155,
вирішено встановити скориговані
тарифи на послуги з централізованого
опалення та гарячого водопостачання.

Згідно доводів Позивача, офіційне
опублікування Постанови НКРРКП від
30.09.2011р. №155 відбулось в газеті Ратуша
число 39(1552) 6-12.10.2011р.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, тарифи згідно Постанови НКРРКП
від 30.09.2011р. №155 введені, застосовані з
01.10.2011р. (до опублікування, відтак, з
порушенням ч.5 ст.32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» у діючій
на той час редакції).).

Постановою НКРРКП від 27.12.2011р. №238 «Про
встановлення тарифів на теплову
енергію Львівському МКП
"Львівтеплоенерго"» Позивачу
встановлено умовно-постійну частину
двоставкових тарифів на теплову
енергію для централізованого опалення
та вентиляції (місячна плата за одиницю
теплового навантаження).

У п.2 Постанови НКРРКП від 27.12.2011р. №238
зазначено, що ця постанова набирає
чинності з 01.01.2012р.

Рішенням Львівської міської ради №1083
від 28.12.2011р. «Про внесення змін до
рішення виконавчого комітету від 02.09.2008
№ 930», керуючись, в тому числі,
Постановою НКРРКП від 27.12.2011р. №238,
встановлено скориговані тарифи на
послуги з централізованого опалення та
гарячого водопостачання для всіх груп
споживачів.

Рішення Львівської міської ради №1083
від 28.12.2011р. опубліковано в газеті
«Високий замок» від 30.12.2011-01.01.2012р., що
підтверджується доводами Сторін та
наявними в матеріалах справи витягами
з публікації.

Як вбачається з матеріалів справи,
тарифи згідно Постанови НКРРКП від
27.12.2011р. №238 введені, застосовані ним з
01.01.2012р. (відтак, з порушенням ч.5 ст.32
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» у діючій на той час редакції).

Щодо доводів Позивача (абз.4 а.с.4,
позовна заява) про те, що платіжні
документи із зазначенням скоригованих
тарифів були надані споживачам після
01.02.2012р., тобто не раніше, ніж через 30
днів після опублікування Рішення ЛМР
№1083 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.32 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» (в
редакції, чинній після 22.11.2011р. по
сьогоднішній день), у разі зміни
цін/тарифів на житлово-комунальні
послуги виконавець/виробник не менше
ніж за 15 днів до введення їх у дію
повідомляє про це споживачів з
посиланням на рішення відповідних
органів.

Згідно ж матеріалів справи (доводів
Рішення №270 та доводів Позивача),
Позивач застосував (ввів у дію) змінені
Рішенням ЛМР №1083 від 28.12.2011р.,
опубліковані (повідомлені)
30.12.2011-01.01.2012р. тарифи з 01.01.2012р.

Відтак, строк (дата) надання споживачам
платіжних документів не має в даному
випадку жодного значення, а порушенням
є введення в дію, застосування з 01.01.2012р.
тарифів, про які не повідомлено
споживачів у встановлений ч.5 ст.32
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» строк.

Щодо доводів Позивача про те, що
Постанова НКРРКП від 30.09.2011р. №155
набрала чинності з 01.10.2011р. та Постанова
НКРРКП від 27.12.2011р. №238 набрала чинності
з 01.01.2012р., відтак, тарифи вже було
встановлено відповідно з 01.10.2011р. та з
01.01.2012р., а відтак, Позивач не мав змоги
завчасно повідомити споживачів про
зміну тарифів, суд зазначає наступне.

Постанови НКРРКП від 30.09.2011р. №155 та від
27.12.2011р. №238 не містять жодних положень
щодо дати (строків) застосування
встановлених тарифів.

Пунктами 2 Постанов НКРРКП від 30.09.2011р.
№155 та від 27.12.2011р. №238 зазначено
виключно про набрання ними чинності
відповідно з 01.10.2011р. та з 01.01.2012р.

Наведене не унеможливлювало, не
виключало право та обов'язок Позивача
виконати вимоги ч.5 ст.32 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» щодо
своєчасного повідомлення споживачів
до введення в дію тарифів.

При цьому суд зазначає, що Постанови
НКРРКП від 30.09.2011р. №155 та від 27.12.2011р.
№238, як підзаконні нормативно-правові
акти, не можуть суперечити та не
суперечать вимогам Закону, в тому числі
ч.5 ст.32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги».

При цьому суд також зазначає, що
зазначені дії Позивача привели до
ущемлення інтересів споживачів,
порушення їх прав, встановлених
Законом України «Про
житлово-комунальні послуги» в частині
завчасного повідомлення (перед
встановленням, запровадження) про нові
тарифи на такі послуги, що є порушенням,
передбаченим ч.1 ст.13 та п.2 ст.50 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції» у вигляді зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку шляхом дії, що може ущемити
інтереси споживачів, яка була б
неможливою за умови існування значної
конкуренції на ринку.

Аналогічна правова позиція
відображена також у Постанові Вищого
господарського суду України від
04.06.20134р. №17н/5014/2935/2012.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України
«Про захист економічної конкуренції»,
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку є дії чи
бездіяльність суб'єкта господарювання,
який займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку, що призвели або
можуть призвести до недопущення,
усунення чи обмеження конкуренції, або
ущемлення інтересів інших суб'єктів
господарювання чи споживачів, які були
б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку;
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку забороняється і
тягне за собою відповідальність згідно
з законом.

Згідно п.2 ст.50 Закону України «Про
захист економічної конкуренції»,
порушеннями законодавства про захист
економічної конкуренції є зловживання
монопольним (домінуючим) становищем.

Як зазначено у п.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №15 «Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства» (із змінами та
доповненнями станом на час розгляду
справи по суті) (далі - Постанова №15),
підлягає встановленню наявність
обставин, які свідчили б про видання
оспорюваного розпорядження з
порушенням чинного законодавства
та/або компетенції органу, що його
видав.

Відповідно до ст.29 ГК України,
зловживанням монопольним становищем
вважаються: нав'язування таких умов
договору, які ставлять контрагентів у
нерівне становище, або додаткових умов,
що не стосуються предмета договору,
включаючи нав'язування товару, не
потрібного контрагенту; обмеження або
припинення виробництва, а також
вилучення товарів з обороту з метою
створення або підтримки дефіциту на
ринку чи встановлення монопольних цін;
інші дії, вчинені з метою створення
перешкод доступу на ринок (виходу з
ринку) суб'єктів господарювання;
встановлення монопольно високих або
дискримінаційних цін (тарифів) на свої
товари, що призводить до порушення прав
споживачів або обмежує права окремих
споживачів; встановлення монопольно
низьких цін (тарифів) на свої товари, що
призводить до обмеження конкуренції.

Суд зазначає, і аналогічна позиція
викладена в абз.1 п.16 Постанови №15, що
наведений у ст.29 ГК України перелік дій,
що визнаються таким зловживанням, не
можна вважати вичерпним; згідно з
приписом частини першої ст.41 ГК України
законодавство, що регулює відносини,
які виникають у зв'язку з
недобросовісною конкуренцією,
обмеженням та попередженням
монополізму у господарській
діяльності, складаються з цього
Кодексу, закону про Антимонопольний
комітет України, інших законодавчих
актів; до таких законодавчих актів
належить і Закон України "Про захист
економічної конкуренції", який
передбачає як кваліфікуючі ознаки
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку (ч.1 ст.13), так і
перелік відповідних дій чи
бездіяльності (частина друга цієї
статті).

Враховуючи вищенаведене, в тому числі
те, що Позивачем не доведено в
установленому законом порядку
наявність підстав для визнання
недійсним та скасування оскаржуваного
Рішення №270; беручи до уваги, в тому
числі, спростування матеріалами справи
доводів Позивача; враховуючи також
доведення вчинення Позивачем
порушення вимог ч.5 ст.32 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги», суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог та необхідності відмови
в задоволенні позову повністю.

Відповідно до вимог ст.4.-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто
відповідності висновків, викладених у
судовому акті, дійсним обставинам
справи реалізується також положеннями
ст.43 Господарського процесуального
кодексу України, згідно з якою
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

10.02.2014 року у відповідності до вимог
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошено вступну та
резолютивну частини рішення, про що
зазначено в протоколі судового
засідання. Повний текст рішення
виготовлений та підписаний, з
врахуванням вихідних, 17.02.2014р.

Відповідно частини четвертої статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати залишити за
Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4
ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5,
4-7, 33, 43, 49, 82-87, 115-116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному та касаційному порядку.

Суддя
Фартушок Т.Б.