ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

13.03.2014 Справа №
901/568/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Арсенал Юг», АР Крим,
Сімферопольський район, с.Дубки

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ізумбер», АР Крим,
м.Сімферополь

про стягнення заборгованості

Суддя Мокрушин В.І

Представники сторін:

Від позивача - Пшенічний М.А. -
представник, дов. № 1 від 26.02.2014;

Від відповідача - не з'явився

Суть спору: позивач Товариство з
обмеженою відповідальністю «Арсенал
Юг» звернувся до Господарського суду
Автономної Республіки Крим із позовною
заявою до відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ізумбер»
про стягнення з відповідача вартості
неповернутого обладнання за договором
№ 012/С/05-2012 від 14.05.2012 в розмірі 27017,15 грн.
та просить стягнути судовий збір у
розмірі 1827,00 грн.

13.03.2014 до суду від позивача надійшла
заява про зменшення розміру позовних
вимог, згідно якої він просить стягнути
з відповідача вартість неповернутого
обладнання за договором № 012/С/05-2012 від
14.05.2012 в розмірі 22017,15 грн. та судовий
збір.

Суд приймає вказану заяву позивача про
зменшення позовних вимог до розгляду
та розглядає зменшені позовні вимоги,
як первісні вимоги позивача до
відповідача.

У судовому засіданні представник
позивача усно підтримали вимоги
вказаної заяви та просив позов
задовольнити.

Відповідач явку свого представника у
судове засідання не забезпечив, про
причину неприбуття суд не повідомив.
Вимог ухвали суду не виконав. Про час та
дату судового засідання сповіщений
належним чином - рекомендованою
кореспонденцією.

Відповідно до ст.22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
не з'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно ст.77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Зазначена правова позиція висловлена у
постанові Вищого господарського суду
України від 19.10.2011 по справі № 5023/4165/11.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

14.05.2012 р. між Приватним
підприємством «Фірма «Арсенал»
(Орендодавець) та ТОВ «Ізумбер»
(Орендар) було укладено Договір
№012/С/05-2012 оперативної оренди
обладнання, відповідно до п.1.1. якого
Орендодавець надає Орендарю у
тимчасове оплатне користування
(оренду) будівельну опалубку PERI (в т.ч.
окремі елементи, спеціалізовану тару
для її транспортування), іменовану
надалі «обладнання», асортимент,
кількість і вартість якого вказуються
в актах прийому-передачі, що є
невід'ємна частиною цього договору
(а.с.9-15).

Згідно п.2.1. передача обладнання в
оренду (з оренди) здійснюється на
підставі акту(ів) прийому-передачі.

Згідно п.3.1. договір набирає чинності з
моменту його підписання і діє до 31.08.2012.
а в частині повернення обладнання,
оплати заборгованості з орендної плати
та інших платежів - до повного
виконання Орендарем своїх обов'язків
за цим договором.

Відповідно до п.5.2.9. договору
Орендар зобов'язаний повернути (здати
на склад Орендодавця) обладнання
протягом десяти календарних днів після
припинення (призупинення) договору або
з моменту письмової вимоги
(повідомлення) Орендодавця (у випадках,
передбачених договором) належно
упакованим, в справному стані із
врахуванням природного зносу.

Згідно п.7.3. договору у випадку
неповернення у встановлений строк, а
також у випадку пошкодження обладнання
(при неможливості відновлення),
порушення комплектності (при якому
подальша експлуатація обладнання
неможлива) або його загибелі (втраті),
Орендар сплачує Орендодавцю (згідно
п.5.2.10. цього договору) вартість такого
обладнання, згідно із цінами, вказаними
в актах прийому-передачі (із
врахуванням індексації), з
нарахуванням податку на додану
вартість (відповідно до чинного
законодавства).

14.05.2012 між позивачем та відповідачем
укладено додаткову угоду №3 до
договору №012/С/05-2012 оперативної оренди
обладнання, згідно якої строк дії
договору продовжено до 31.12.2012 (а.с.19).

Так, згідно актів прийому-передачі №0031
від 24.05.2012, № 0032 від 25.05.2012, позивачем
передано відповідачу обладнання на
загальну суму 739191,55 грн. (а.с.21-22).

Проте, майно, вказане у актах
прийому-передачі № 0031 від 24.05.2012 та № 0032
від 25.05.2012 позивачу повернуто було лише
частково, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість у розмірі вартості
неповернутого майна у сумі 27017,15 грн.

04.02.2014 позивач звернувся до відповідача
з повідомленням про погашення
заборгованості, проте відповідач
залишив вказане повідомлення без
відповіді, у зв'язку з чим позивач
звернувся до суду із даним позовом про
стягнення наявної заборгованості у
примусовому порядку.

Дослідивши обставини справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та прокурора, оцінивши наявні
докази у їх сукупності в порядку ст.43
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає позов
обґрунтованим і підлягаючим
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.174 Господарського
кодексу України, зобов'язання виникає з
угод, що не суперечать закону, а також
внаслідок вчинення господарських дій
на користь другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. При цьому,
майново-господарськими, згідно з ч.1
ст.175 Господарського кодексу України,
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно з ч.1 ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматись від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.525, 526 Цивільного
кодексу України та положень статті 193
Господарського кодексу України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином згідно умов договору та
вимог діючого законодавства, а за
відсутності таких вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язання або зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором чи законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язані
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст.599
Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Так, з матеріалів справи судом
вбачається, що відповідно до актів
прийому-передачі № 0062 від 06.11.2012, № 0079
від 27.12.2012, № 0021 від 10.04.2013, № 0023 від
12.04.2013 відповідачем повернуто позивачу
майно на загальну суму 712174,40 грн.
(а.с.23-24; 30-31).

Таким чином, позивачу не повернуто
залишок майна, зазначеного в актах
прийому-передачі № 0031 від 24.05.2012, № 0032
від 25.05.2012 на загальну суму 27017,15 грн., а
саме : 22530 Щит TR270x72 у кількості 1 штука на
суму 6481,40 грн., 22600 Щит TR 120x120 у кількості
2 штуки вартістю 7659,50 грн.; 22610 Щит TR 120х90
у кількості 1 штука вартістю 2934,25 грн.;
23500 Замок BFD у кількості 4 штуки вартістю
1441,20 грн.; 30370 Шарнірна гайка-шайба DW 15 у
кількості 21 штука вартістю 1677,90 грн.
(а.с.21-22).

У процесі розгляду справи відбулося
часткове погашення відповідачем суми
заборгованості у розмірі 5000,00 грн., у
зв'язку і чим загальний розмір вартості
неповернутого майна склав 22017,15 грн.

Згідно п.7.3. договору у випадку
неповернення у встановлений строк, а
також у випадку пошкодження обладнання
(при неможливості відновлення),
порушення комплектності (при якому
подальша експлуатація обладнання
неможлива) або його загибелі (втраті),
Орендар сплачує Орендодавцю (згідно
п.5.2.10. цього договору) вартість такого
обладнання, згідно із цінами, вказаними
в актах прийому-передачі (із
врахуванням індексації), з
нарахуванням податку на додану
вартість (відповідно до чинного
законодавства).

Враховуючи наведене, суд вважає за
необхідне позовні вимоги про стягнення
суми неповернутого майна у розмірі
22017,15 грн. задовольнити, оскільки вони
обґрунтовані, підтверджені
документально та підлягають
задоволенню.

Згідно ст.33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Проте доказів, які б спростовували
доводи позивача відповідачем суду не
надано. Відповідачем також не оспорена
сума розрахунку заборгованості
позивача, що відповідно до положень
статті 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України є його
обов'язком.

Судові витрати по сплаті судового
збору судом покладаються у повному
обсязі на відповідача в порядку ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, оскільки звернення до суду із
даним позовом пов'язане саме з
неналежним виконанням відповідачем
взятих на себе зобов'язань за
договором.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Повне рішення складено 18.03.2014.

Керуючись ст.ст. 33-34, 49, 75, ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

· Позов задовольнити у повному
обсязі.

· Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ізумбер»
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Арсенал Юг»
вартість неповернутого майна за
договором у розмірі 22017,15 грн. та
судовий збір у розмірі 1827,0 грн.

· Видати накази після набрання
рішенням суду законної сили.

Суддя В.І.
Мокрушин