ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.03.2014 Справа № 920/2207/13

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільне

підприємство С.Т.Р.
Україна», с. Погреби, Броварський район,

Київська область

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Славяни», м. Суми

про стягнення 25933 грн. 09 коп.

ГОЛОВУЮЧИЙ СУДДЯ С.В.ЗАЄЦЬ

Судді: В.Л. Котельницька ,

П.І.Левченко

За участі представників сторін:

від позивача: не прибув

від відповідача: не прибув

У судовому засіданні брав участь
секретар с/з Карабан Є.П.

Суть спору: позивач у позовній
заяві просить суд стягнути з
відповідача на свою користь
заборгованість, яка виникла внаслідок
неналежного виконання договору №
11ОФ-ТП/2011 про продаж запасних частин,
технічне обслуговування і ремонт
рухомого складу в сумі 18566 грн. 74 коп.
основного боргу, 4251 грн. 00 коп. пені, 3115
грн. 35 коп. штрафу, 1720 грн. 50 коп. витрат
понесених позивачем по сплаті судового
збору та забезпечити виконання рішення
суду накладенням арешту на майно та
кошти відповідача в межах суми боргу.

У дане судове засідання представник
позивача не з'явився, додаткових
письмових пояснень по справі не подав.

Представник відповідача у дане
судове засідання не прибув, письмового
відзиву на позовну заяву не подав, про
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення поштового відправлення в
матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи те, що
відповідач про час і місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, ухвали про порушення
провадження у справі та про
відкладення розгляду справи
направлялися відповідачу за його
юридичною адресою, про причини
нез'явлення суду не повідомлено,
відповідно до ст. 75 ГПК України, справа
розглядається за наявними у ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, господарський суд,
встановив:

22 лютого 2011 року, між сторонами по
справі було укладено договір про
продаж запасних частин, технічне
обслуговування і ремонт рухомого
складу № 11ОФ-ТП/2011.

Згідно з п. 1.1 Замовник (відповідач)
купує, а Виконавець (позивач) продає
запасні частини до вантажних
автомобілів, причепів та
напівпричепів, а також на підставі
замовлення Замовника (відповідача)
Виконавець (позивач) бере на себе
технічне обслуговування і ремонт
вантажних автомобілів, причепів та
напівпричепів, що належать Замовнику
(відповідачу) на правах власності або
знаходяться у користуванні у Замовника
(відповідача) на правах оренди або
лізингу, з використанням запасних
частин Виконавцем (позивачем).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що
замовник сплачує надані виконавцем
роботи, послуги та запасні частини на
підставі виставленого виконавцем
рахунку-фактури протягом 5 (п'яти)
календарних днів.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що свої зобов'язання
відповідно до даного договору виконав
в повному обсязі.

Факт надання послуг та продаж запасних
частин відповідачу підтверджується
матеріалами справи, зокрема,
заказ-нарядами № 187 від 20.02.2013 року, № 186
від 19.02.2013 року, № 78 від 21.02.2013 року, які
підписані сторонами та скріплені
печатками обох сторін ( а.с. 10, 11, 12).

Окрім цього з матеріалів справи
вбачається, що сторонами підтверджено
факт заборгованості в сумі 18 566 грн. 74
коп. станом на 22.02.2013 р. про що свідчить
акт звірки розрахунків за період з
01.01.2013 р. по 22.02.2013 р.(а.с. 17).

Матеріали справи свідчать, що
позивачем на адресу відповідача було
направлено претензію № 006 від 12.03.2013
року (а. с. 9) з метою досудового
врегулювання спору.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначає, що відповідач взятих на себе
зобов'язань за договором не виконав в
повному обсязі, через, що має
заборгованість в сумі 18 566 грн. 74 коп.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно статті 903 ЦК України, якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Таким чином, оскільки відповідач
розрахунки з позивачем за продані
запасні частини та технічне
обслуговування і ремонт рухомого
складу провів лише частково, позивач
був змушений звернутися до суду з
позовною заявою про стягнення
заборгованості.

На день розгляду справи в суді
заборгованість відповідача перед
позивачем склала 18566 грн. 74 коп., що
підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання на лежним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутно сті
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться. До
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбаченим цим Кодексом.

Аналогічна норма щодо виконання
зобов`язань міститься в статті 526
Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов`язковим
для виконання сторонами.

Відповідач порушив вимоги
вищевказаних норм та умови укладеного
між сторонами договору № 11ОФ-ТП/2011 від
22.02.2011р., а саме допустив прострочення
виконання грошового зобов'язання.

Відповідачем не подано ні доказів
сплати боргу, ні аргументованих
заперечень проти вимог позивача тому,
суд вважає, що позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача 18566 грн. 74 коп. заборгованості
за невиконання грошових зобов'язань є
правомірними, обґрунтованими, повністю
підтверджуються матеріалами справи, у
зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Обгрунтувуючи позовні вимоги в частині
стягнення пені, позивач зазначає, що
відповідно до п. 3.4 договору у випадку
несвоєчасної оплати послуг відповідач
сплачує позивачу пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожний день
прострочення платежу.

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» №
2921-ІІІ від 10.01.2002р. визначено, що розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня.

Частина 6 статті 232 Господарського
Кодексу України встановлює, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано

Позивачем нарахована пеня в сумі 4251
грн. 00 коп. за період з 18.01.2013 року по
01.12.2013 року.

Позивачем пеня нарахована за період з
18.01.2013 року по 01.12.2013 року, тобто поза
межами строку, визначеного ст. 232
Господарського Кодексу України.

Господарським судом здійснений
перерахунок пені, сума якої, згідно з
розрахунком суду, складає 1342 грн. 86 коп.
за період з 25.02.2013 року по 25.08.2013 року
(шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано) з
урахуванням дат часткової сплати
заборгованості.

Оскільки право позивача щодо стягнення
з відповідача пені передбачене діючим
законодавством України та умовами
договору, господарський суд вважає
правомірними, обгрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню
вимоги щодо стягнення пені в сумі 1342
грн. 86 коп. в межах строку, визначеного
ст. 232 Господарського кодексу України.

В іншій частині позовних вимог щодо
стягнення пені в сумі 2908 грн. 07 коп., за
період поза межами шестимісячного
строку, визначеного ч. 6 ст. 232 ГК
України, суд відмовляє за їх
необґрунтованістю.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині
стягнення штрафу позивач зазначає, що
відповідно до п. 3.4. договору в разі
несвоєчасної оплати відповідач
сплачує позивачу штраф в розмірі 10 %
загальної вартості наданих позивачем
робот, послуг та запасних частин при
затримці сплати на термін 30 днів
включно, у розмірі 20 % загальної
вартості - при затримці сплати на
термін до 60 днів включно, у розмірі 50 %
загальної вартості - при затримці
сплати на термін до 90 днів включно.

Позивачем нараховано відповідачеві
штрафні санкції в розмірі 20 % від
загальної вартості при затримці сплати
до 60 днів включно, що складає 3115 грн. 35
коп., виходячи з суми основного боргу
(18566 грн. 74 коп.).

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених Господарським кодексом
України, іншими законами та договором
(частина друга статті 193, частина перша
статті 216 та частина перша статті 218 ГК
України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні
санкції, до яких віднесено штраф та
пеню (частина перша статті 230 ГК
України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 цього ж
Кодексу, встановлюється законом, а в
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в передбаченому
договором розмірі. При цьому, розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або в певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
ЦК України, частиною шостою статті 231
ГК України, статтями 1, 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627
Цивільного кодексу України, коли
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції
України, оскільки згідно зі статтею 549
ЦК України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230 ГК
України - видами штрафних санкцій,
тобто не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності. У
межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій.

Вищевказаної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
постанові від 09.04.2012 року у справі №
20/246-08 про стягнення суми пені та штрафу.

Таким чином, позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача штрафу в сумі
3115 грн. 35 коп. є правомірними,
обгрунтованими і підлягають
задоволенню.

Окрім цього, позивач в прохальній
частиніпозовній заяві просить суд
забезпечити виконання рішення суду
накладенням арешту на майно та кошти
відповідача в межах суми боргу.

Згідно ст. 66 ГПК України господарський
суд за заявою сторони, прокурора чи
його заступника, який подав позов, або з
своєї ініціативи має право вжити
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Ст. 67 Господарського процесуального
кодексу України передбачає, що позов
забезпечується: накладанням арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороною
відповідачеві вчиняти певні дії;
забороною іншим особам вчиняти дії, що
стосуються предмета спору; зупиненням
стягнення на підставі виконавчого
документа або іншого документа, за яким
стягнення здійснюється у безспірному
порядку; зупиненням продажу
арештованого майна, якщо подано позов
про визнання права власності на це
майно і про зняття з нього арешту.

Дії господарського суду по
забезпеченню позову здійснюються з
метою забезпечення виконання рішення
господарського суду, але тільки у разі
необхідності, оскільки безпідставне
вжиття таких заходів може призвести до
порушень прав та інтересів інших
фізичних та юридичних осіб.

Заявник повинен обґрунтувати
причини звернення із заявою про
забезпечення позову. З цією метою та з
урахуванням загальних вимог,
передбачених ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про
забезпечення позову суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням
наступних умов: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності повинна здійснюватися,
зокрема, з урахуванням майнових
наслідків заборони вчиняти певні дії.

Позивачем не доведено суду факту
неможливості виконання рішення суду
без вжиття заходів забезпечення
позову, тому суд, з огляду на
вищевикладене, вважає позовні вимоги
позивача в частині забезпечення позову
необґрунтованими та відмовляє
позивачу в їх задоволенні.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору,
покладаються на сторони пропорційно
сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 549, 610, 627, 629, 901, 903,
Цивільного кодексу України, ст. ст. 44, 49,
67, 82 - 85, Господарського процесуального
кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В
:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Славяни» (40035, м.
Суми, вул. Заливна, 15, код 36437907) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільне
підприємство С.Т.Р. Україна» (07416, с.
Погреби, Броварський район, Київська
область, код 22909478) 18566 грн. 74 коп.
основного боргу, 1343 грн. 93 коп. пені, 3115
грн. 35 коп. штрафу, 1527 грн. 18 коп. витрат
по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 04.03.2014р.

ГОЛОВУЮЧИЙ СУДДЯ
С.В. ЗАЄЦЬ

СУДДЯ
В.Л. КОТЕЛЬНИЦЬКА

СУДДЯ
П.І. ЛЕВЧЕНКО