м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/872/14 11.03.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафто-комерц»

До Автопідприємства
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату

Кабінету Міністрів
України

Про часткове визнання п. 3.5.
договору № 192-12 від 20.12.2012 недійсним

Суддя
Сівакова В.В.

Представники сторін:

Від позивача не з'явився

Від відповідача Руденко К.М. - по дов.
№ 789 від 31.12.2013

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нафто-комерц» до Автопідприємства
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України про часткове визнання п. 3.5.
договору зберігання № 192-12 від 20.12.2012
недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.01.2014 порушено провадження у
справі № 910/872/14 та призначено справу до
розгляду на 13.02.2014.

Відповідач у поданому 12.02.2014 до відділу
діловодства суду відзиві проти позову
заперечує та зазначає, що при укладенні
договору зберігання були дотримані
загальні вимоги, додержання яких
необхідно для чинності правочину
згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу
України.

В судовому засіданні 13.02.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 20.02.2014.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 20.02.2014 справу №
910/872/14 передано на розгляд судді
Трофименко Т.Ю., в зв'язку перебуванням
судді Сівакової В.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/872/14 від 20.02.2014 (суддя
Трофименко Т.Ю.) справу призначено до
розгляду на 11.03.2014.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 24.02.2014 справу №
910/872/14 передано судді Сіваковій В.В., у
зв'язку з виходом судді з відпустки.

Позивач в судове засідання 11.03.2014 не
з'явився.

Позивач належним чином повідомлений
про призначення справи до розгляду в
засіданні господарського суду, про час
і місце його проведення, з огляду на
наступне

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України ухвалу
суду від 20.02.2014 було надіслано позивачу
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення на адресу,
що зазначена в позовній заяві, а саме :
м. Київ, вул. Борщагівська, 143, к. 23, яка
згідно виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців станом на 12.02.2014 є
місцезнаходженням позивача.

Стаття 64 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що у разі відсутності
сторін за адресою місцезнаходження, що
зазначена в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців ухвала про порушення
провадження у справі вважається
врученою їм належним чином.

Про поважні причини неявки в судове
засідання повноважного представника
позивача суд не повідомлений.
Клопотань про відкладення розгляду
справи від позивача не надходило.

Відповідач в судовому засіданні 11.03.2014
проти задоволення позовних вимог
заперечував повністю.

Оскільки наявних в матеріалах справи
документів достатньо для її розгляду,
суд вважає, що неявка представника
позивача не перешкоджає розгляду
справи по суті.

В судовому засіданні 11.03.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

28.11.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Нафто-комерц»
(постачальник) та Автопідприємством
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України (покупець) було укладено
договір поставки № 171-12 відповідно до
п. 1.1. якого постачальник зобов'язується
у 2012 році поставити покупцеві продукти
нафтоперероблення рідкі (бензин А-98
(наливом, бензовозними партіями)
(надалі - товар), якість якого має
відповідати технічним вимогам ДСТУ
4839:2007, а покупець - прийняти і оплатити
такі товари.

20.12.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Нафто-комерц»
(зберігач) та Автопідприємством
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України (замовник) укладено договір
зберігання № 192-12 (далі - договір).

У відповідності до статті 936 Цивільного
кодексу України за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до п. 1.1. договору зберігач
зобов'язується зберігати та повернути
у схоронності продукти
нафтоперероблення рідкі бензин (А-98
(далі - товар), який переданий
замовником згідно акта
прийому-передачі, який є невід'ємною
частиною договору.

Згідно з розділом 2 договору предметом
зберігання є: продукти
нафтоперероблення рідкі бензин А-98, у
кількості 52 511,76 л., загальною вартістю
624 890,00 грн.

На підставі акту прийому-передачі від
20.12.2012 замовник передав, а зберігач
прийняв на зберігання бензин
автомобільний А-98 в кількості 52 511,76 л.,
вартістю - 624 890,00 грн., якістю, що
відповідає вимогам - ДСТУ 4839.

Рішенням Господарського суду міста
Києва у справі № 910/4642/13 від 16.04.2013, яке
набрало законної сили, встановлено, що
04, 21 січня та 11 лютого 2013 року зберігач
видав із зберігання, а замовник прийняв
товар (бензин А-98) в загальній кількості
26 155 літрів, який за октановим числом
моторного методу та вмісту бензолу не
відповідає вимогам ДСТУ 4839:2007, що
підтверджується паспортами якості №№
8027, 8082-1 та 8176.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до п. 3.5. договору зберігач,
після отримання від замовника
письмової вимоги про повернення
товару, поставляє товар або його окрему
частину, яка зазначена у вимозі на
склад (АЗС) замовника (м. Київ, вул.
Некрасова, 7) в строк протягом 2 (двох)
календарних днів з дня отримання
вимоги. Прийом товару по якості і
кількості відбувається згідно з
Інструкцією про порядок приймання,
транспортування, зберігання, відпустку
та обліку нафти і нафтопродуктів на
підприємствах і в організаціях України
(наказ Мінпаливенерго України,
Мінтрасзв'язку України, Мінекономіки
України, Дерспоживстандарту України
від 20.05.2008 № 281/171/578/155, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 01.09.2008 за
№ 805/15496; Інструкції з контролювання
якості нафти і нафтопродуктів на
підприємствах і організаціях України,
затвердженої спільним наказом
Мінпаливенерго України та ДКУ з питань
технічного регулювання та споживчої
політики від 4 червня 2007 року № 271/121. При
прийманні товару обов'язково надається
завірена копія або оригінал паспорту
якості, завірені копії або оригіналів
сертифікатів відповідності
нафтопродукту. При прийманні кожної
партії товару, відбирається проба,
опечатується за підписами оператора
АЗС і водія автоцистерни для подальшої
можливої перевірки якості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
визначено, що:

Сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства.

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами.

Сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу
України загальними засадами
цивільного законодавства, є в тому
числі: свобода договору.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Підписуючи редакцію договору позивач
фактично погодився з передбаченими ним
умовами, в тому числі і з п. 3.5. договору.
Позивач на момент укладення договору
не скористався наданим йому законом
правом, за наявності заперечень щодо
окремих умов договору, скласти
протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181
Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання частково
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договір
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання частково недійсним п. 3.5.
договору зберігання № 192-12 від 20.12.2012
відсутні.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафто-комерц» є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 17.03.2014.

Суддя
В.В.
Сівакова