м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/77/14 18.03.14

За позовом Державного підприємства
«Донецька залізниця»

До Державного підприємства
матеріально-технічного забезпечення
залізничного

транспорту України
«Укрзалізничпостач»

Про стягнення збитків у
розмірі 127 541,37 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

Від позивача Латиш С.В. - по дов. №
Н-01/260 від 06.02.2014

Від відповідача Годунова Л.М. - по
дов. № ЦХП-15/82 від 30.12.2013

СУТЬ СПОРУ :

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Державного
підприємства «Донецька залізниця» до
Державного підприємства
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
«Укрзалізничпостач» про стягнення 127
541,37 грн. збитків.

Позивач в обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що між сторонами
було укладено договір № Д/Т-10027/НЮ від
22.01.2010 (ЦХП-10210 від 30.12.2009) за умовами
якого відповідач зобов'язався
поставити позивачу нафтопродукти
(товар). Пунктом 2 договору визначено, що
товар який постачається оплачується в
сумі, що включає транзитну націнку
постачальника, що складає 0,6% від
вартості поставленого товару. 15.04.2010
сторонами було укладено додаткову
угоду № 2 до вказаного договору згідно
якої змінено розмір націнки та
визначено її розмір - 0,7% від вартості
поставленого товару. Пунктом 84
Положення про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 921 від 17.10.2008
передбачалось, що умови договору про
закупівлю не повинні відрізнятися від
умов тендерної (цінової) пропозиції
учасника - переможця процедури
закупівлі. Істотні умови договору про
закупівлю не повинні змінюватись після
підсипання договору до повного
виконання зобов'язань сторонами.
Позивач вважає, що укладена між
сторонами додаткова угода № 2
суперечить вказаному Положенню, що
призвело до зайвих витрат позивача за
період з 01.04.2010 по 01.07.2010 у сумі 127 541,37
грн. Факти невідповідності додаткової
угоди № 2 обумовлені в постанові
Донецького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013 у
справі № 805/8481/13-а, яка набрала законної
сили.

Позивачем в позовній заяві заявлено
клопотання про поновлення строку
позовної давності за даним позовом про
стягнення збитків які нараховані за
період з 01.04.2010 по 30.06.2010, як такий що
пропущений з поважних причин.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.01.2014 порушено провадження у
справі № 910/77/14 та призначено справу до
розгляду на 04.02.2014.

Відповідач у поданому 03.02.2014 до відділу
діловодства суду відзиві проти позову
заперечує, оскільки відповідач вважає,
що позивачем пропущено строк позовної
давності та відповідачем заявлено про
застосування строків позовної
давності. Зазначає, що додаткова угода
№ 2 укладена на виконання наказу
Укрзалізниці № 012-Ц від 14.01.2010, який не
скасовано. Відповідач вважає, що
відсутні всі елементи необхідні для
застосування такої міри
відповідальності як збитки, а саме
протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника і збитками та вини.
Сплачені позивачем кошти не є збитками.
Вказує на те, що позивачем не подано
доказів в підтвердження понесення
витрат. Посилання позивача на
невідповідність додаткової угоди № 2
вважає безпідставними, оскільки ця
додаткова угода не визнана недійсною.
Додаткова угода № 2 підписана
сторонами після того, як втратило
чинність Положення про закупівлю
товарів, робіт і послуг за державні
кошти, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 921 від
17.10.2008. Враховуючи викладене,
відповідач просить в задоволенні
позову відмовити повністю.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/77/14 від 04.02.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника позивача та невиконанням
сторонами вимог ухвали про порушення
провадження у справі від 11.01.2014, розгляд
справи був відкладений на 18.02.2014.

В судовому засіданні 18.02.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 04.03.2014.

Від відповідача 28.02.2014 до суду надійшли
поштою письмові пояснення, в яких
відповідач з позовними вимогами
позивача не погоджується.

Від позивача 03.03.2014 до суду поштою
надійшло клопотання про продовження
строку вирішення спору у справі № 910/77/14
на 15 днів та про відкладення розгляду
справи.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/77/14 від 04.03.2014 продовжено
строк вирішення спору у справі № 910/77/14
на 15 днів та у зв'язку з неявкою в судове
засідання представника позивача
відкладено розгляд справи на 18.03.2014.

В судовому засідання 18.03.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
позивача і відповідача, Господарський
суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

22.01.2010 між Державним підприємством
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
«Укрзалізничпостач» (постачальник) та
Державним підприємством «Донецька
залізниця» (покупець) було укладено
договір № Д/Т-10027/НЮ (№ЦХП-10210 від 30.12.2009)
(далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. договору
постачальник зобов'язується поставити,
а покупець прийняти та оплатити
нафтопродукти, названі в подальшому
товар, найменування, марка, ціна і
кількість яких вказується в
специфікаціях, які є невід'ємними
частинами договору.

Згідно з п. 2.1. договору ціна на товар,
який постачається за цим договором,
встановлюється у гривнях для кожної
партії і вказується у специфікаціях до
цього договору.

Відповідно до п. 2.2.2. договору товар, що
постачається за даним договором,
оплачується в сумі, що зокрема включає
транзитну націнку постачальника, яка
складає 0,6% від вартості поставленого
товару.

Додатковою угодою № 2 від 15.07.2010 сторони
внесли зміни до п. 2.2.2. договору та
визначили інший розмір транзитної
націнки постачальника, яка складає 0,7%
від вартості поставленого товару.

Спір виник внаслідок того, що додаткова
угода № 2 від 15.07.2010 суперечить нормам
законодавства, а тому сплачена
позивачем сума в розмірі 127 541,37 грн., що
складають різницю між розмірами
процентів транзитних націнок, є
збитками, які підлягають стягненню з
відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню
повністю з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Про те, що додаткова угода № 2 укладена
всупереч п. 84 Положення про закупівлю
товарів, робіт і послуг за державні
кошти, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 921 від
17.10.2008 зазначено лише в мотивувальній
частини постанови Донецького
окружного адміністративного суду від
29.07.2013 у справі № 805/8481/13-а, яка залишена
без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 17.09.2013.

При цьому доказів того, що додаткова
угода № 2 від 15.07.2010 визнана недійсною в
судовому порядку із зазначенням її
недійсності в резолютивній частині
рішення не подано.

У відповідності до ст. 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Під збитками
розуміються втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управленою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються : вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафна санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: 1) припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; 2) зміна умов
зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4)
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки; розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором;
збитки визначаються з урахуванням
ринкових цін, що існували на день
добровільного задоволення боржником
вимоги кредитора у місці, де
зобов'язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена добровільно,
- у день пред'явлення позову, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Суд може задовольнити вимогу про
відшкодування збитків, беручи до уваги
ринкові ціни, що існували на день
ухвалення рішення; при визначення
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
враховуються заходи, вжиті кредитором
щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за
договором є правовою підставою, згідно
із ст. 623 Цивільного кодексу України,
для стягнення збитків.

Підставою для відшкодування збитків є
спричинення їх внаслідок неналежного
виконання зобов'язання за договором,
тобто наявності прямого
причинно-наслідкового зв'язку між
неправомірними діями однієї сторони та
зменшення майнових прав іншої, у тому
числі понесених витрат.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Позивачем належних та допустимих
доказів в підтвердження наявності вини
у відповідача та доказів понесення
позивачем збитків в розмірі 127 541,37 грн.
внаслідок неналежного виконання
зобов'язань відповідача договірних
відносин не подано.

Отже, позивачем не доведено
причинно-наслідкового зв'язку між
протиправними діями відповідача та
понесених збитків саме внаслідок
неналежного виконання відповідачем
договірного зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами про стягнення збитків
(упущеної вигоди).

З урахуванням викладеного суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги Державного підприємства
«Донецька залізниця» є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Стосовно строку позовної давності у
даному спорі слід зазначити таке

Стаття 256 Цивільного кодексу України
визначає, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу
України перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язують його початок.

Позивач дізнався про те, що додаткова
угода № 2 укладена всупереч п. 84
Положення про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 921 від 17.10.2008, що в
свою чергу стало підставою для
звернення з позовом про стягнення
витрат (збитків) за цією угодою з
постанови Донецького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013 у
справі № 805/8481/13-а, яка набрала законної
сили 17.09.2013.

Отже, з урахуванням викладеного, строк
позовної давності на момент звернення
з даним позовом до суду (08.01.2014)
позивачем не пропущено.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.
ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 19.03.2014.

Суддя
В.В.Сівакова