м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «АХА Страхування»
до Відкритого акціонерного
товариства Національна акціонерна
про стягнення 8731,99 грн.
Суддя Сташків Р.Б.
Представники сторін не з'явилися.
Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «АХА Страхування»
(далі - Позивач) звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Відкритого
акціонерного товариства Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
(далі - Відповідач) заборгованості з
відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної внаслідок ДТП, в розмірі
На запит ухвали суду від Моторного
(транспортного) страхового бюро
України 26.02.2014 надійшла інформація по
полісу обов'язкового страхування №
Також, від Дарницького районного суду
міста Києва надійшла копія постанови
від 21.02.2012 у справі № 3-1324/12 про
притягнення Костенко Тетяни
Олександрівни до адміністративної
відповідальності за ст. 124 КУпАП у
зв'язку з ДТП, що мало місце по вул.
Незалежності-Щолківська, м. Бровари,
Київська обл., 17.01.2012 в результаті
зіткнення автомобіля «Hyundai Tucson», д.р.н.
КМ та з автомобілем «Iveco PM1V4032B38», д.р.н.
Заявлені позовні вимоги мотивовані
тим, що Відповідач, як страховик винної
в ДТП особи, всупереч вимогам Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» не відшкодував Позивачу
матеріальну шкоди, завдану
страхувальником Відповідача внаслідок
Відповідач заявлені вимоги не визнає
та просить в позові відмовити, оскільки
особа, що має право на страхове
відшкодування, не зверталася до
Відповідача з заявою про виплату
страхового відшкодування в зв'язку з
настанням ДТП протягом року, що
відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» є підставою для відмови у
виплаті страхового відшкодування.
Також Відповідач просить суд
розглядати справу без участі його
повноважного представника.
Представники Позивача в судове
засідання не з'явилися, хоча судом було
вчинено всі належні дії для
повідомлення їх про призначення справи
до розгляду в засіданні суду, про час і
місце його проведення, оскільки ухвала
суду про призначення справи до
розгляду була надіслана на адресу
місцезнаходження Позивача, яка
містяться в матеріалах справи та
згідно відомостей з ЄДРЮО та ФОП, та
була отримана Позивачем 17.02.2014, про що
міститься відмітка на зворотному
повідомленні про вручення поштового
відправлення, а відтак, будь-які
несприятливі наслідки неявки
повноважних представників у судове
засідання покладаються на Позивача.
Судом враховано, що відповідно до
пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Обставин, які б перешкоджали чи не
дозволяли розглянути спір у даному
судовому засіданні судом не було
встановлено. Клопотань про відкладення
розгляду справи не надходило.
Відтак, суд дійшов висновку про
відсутність встановлених ст. 77 ГПК
України підстав для відкладення
розгляду справи та відповідно до
статті 75 ГПК України здійснює розгляд
за наявними в справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
17.01.2012 по вул. Незалежності-Щолківська в
м. Бровари Київської обл. була скоєна
ДТП, а саме відбулося зіткнення
автомобіля «Хюндаі», д.р.н. АІ 0508 АТ,
яким керувала Костенко Тетяна
Олександрівна, автобуса «Ікарус», д.р.н.
Ростиславович та автомобілем «Івеко»,
д.р.н. АО 3877 АС, яким керував Половці
Шандор Олександрович.
Причинами ДТП стало те, що водій Павлюк
І.Р., керуючи автобусом «Ікарус», д.р.н.
дорожню обстановку, та здійснив
зіткнення з автомобілем «Хюндаі», д.р.н.
АІ 0508 АТ, чим порушив п. 12.1 ПДР України.
Про цьому, водій автомобіля «Хюндаі»,
д.р.н. АІ 0508 АТ, Костенко Т.О., керуючи
указаним автомобілем не врахував
дорожню обстановку, не залежно від
швидкості свого руху, щоб мати змогу
постійно контролювати рух свого
автомобіля, внаслідок чого автомобіль
став некерованим та здійснив зіткнення
з причіпом до вантажного автомобіля
«Івеко», д.р.н. АО 3877 АС, яким керував
Половці Ш.О., чим також порушив п. 12.1 ПДР
Дані обставини підтверджуються
короткою та розгорнутою довідками ДАІ
про дорожньо-транспортну пригоду,
копії яких містяться у матеріалах
справи.
Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено
автомобіль «Хюндаі», д.р.н. АІ 0508 АТ
(Застрахований автомобіль), який
відповідно до залученої до матеріалів
справи копії реєстраційного талону
належить Гребінник О.М. на праві
власності, та який був застрахований
Позивачем на підставі Договору
добровільного страхування від 13.05.2011
(далі - Договір добровільного
страхування); вигодонабувачем за
вказаним договором є Гребінник О.М.
На підставі вищевказаного, за умовами
Договору добровільного страхування,
враховуючи рахунок № 45 від 23.01.2012 ПрАТ
«Алеко-Сервіс» ремонтного СТО
Застрахованого автомобіля на суму 9931,99
грн., Позивачем було складено Страховий
відповідно до якого Позивач розрахував
та виплатив страхове відшкодування в
розмірі 8731,99 грн. на рахунок ремонтного
СТО Застрахованого автомобіля, що
підтверджується залученою до
матеріалів справи копією платіжного
доручення №503 від 31.01.2012.
Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 ЦК України
визначено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.
Відтак, Позивач, здійснивши виплату
страхового відшкодування, набув права
потерпілої особи в межах здійсненої
Як вбачається з матеріалів справи,
шкоду було заподіяно водієм автомобіля
І.Р., під час експлуатації вказаного
автомобіля, і його вину у вчиненні ДТП
та скоєнні адміністративного
правопорушення за ст. 124 КУпАП
встановлено постановою Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 31.01.2012 у справі № 1007/900/2012.
На час скоєння вищевказаної ДТП
цивільно-правова відповідальність
Павлюк І.Р., як особи, яка експлуатує
КМ на законних підставах, була
застрахована Відповідачем на підставі
договору (полісу) № АВ/5649607
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Вказаним договором (полісом)
передбачено, що ліміт відповідальності
за шкоду заподіяну майну третіх осіб
Отже, Відповідач є особою на яку
полісом № АВ/5649607 покладено обов'язок з
відшкодування шкоди, завданої під час
експлуатації автомобіля (автобуса)
Позивач звертався до Відповідача з
вимогою № 3836/2 про здійснення
страхового відшкодування в зв'язку з
ДТП у розмірі здійсненої Позивачем
страхової виплати, та дану вимогу
Відповідачем було отримано 26.09.2013, що
вбачається зі зворотного повідомлення
про вручення поштового відправлення.
В матеріалах справи відсутні докази
задоволення Відповідачем вимоги
Позивача в добровільному порядку.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.
При дослідженні наданих Позивачем
доказів на підтвердження вартості
витрат, пов'язаних із відновлювальним
ремонтом Застрахованого автомобіля з
урахуванням зносу, судом було
враховано, що відповідно до абзацу
третього пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК
України та частини 17 статті 9 Закону
України «Про страхування» страхова
виплата за договором майнового
страхування і страхування
відповідальності (страхове
відшкодування) не може перевищувати
розміру реальних збитків. А згідно з
абзацом другим частини 1 статті 1192 ЦК
України розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
Відповідно до пункту 7.38 Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів
(затверджена наказом Міністерства
юстиції України, Фонду державного
майна України від 24 листопада 2003 року №
142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 24 листопада 2003 року за
№ 1074/8395) значення коефіцієнта
фізичного зносу (Ез) приймається таким,
що дорівнює нулю для нових складників
та для складників КТЗ, строк
експлуатації яких не перевищує 5 років -
для легкових КТЗ виробництва країн СНД
та 7 років - для інших легкових КТЗ.
Зі свідоцтва про реєстрацію
пошкодженого Застрахованого
автомобіля, виробництва не СНД, копія
якого міститься у матеріалах справи,
вбачається, що рік випуску автомобіля -
2008, а отже на момент ДТП строк його
експлуатації не перевищував 7 років.
Таким чином підстав для вирахування
зносу в даному випадку не має, та
Відповідачем не доведено суду
Судом також враховано, що у пункті 7.39
вищезазначеної Методики наведені
винятки стосовно використання
зазначених у пункті 7.38 Методики вимог.
Разом з тим, Відповідачем у супереч
статті 33 ГПК України не доведено суду,
що існують обставини, зазначені у
пункті 7.39 Методики, які дають підстави
для визначення іншого розміру
коефіцієнта фізичного зносу.
Отже, документом, який підтверджує
дійсний розмір витрат, пов'язаних з
відновлювальним ремонтом
Застрахованого автомобіля, є рахунок №
45 від 23.01.2012 ПрАТ «Алеко-Сервіс»
ремонтного СТО Застрахованого
автомобіля та платіжне доручення №503
від 31.01.2012 про перерахування страхового
відшкодування на ремонт
Застрахованого автомобіля згідно
Наведені в рахунку № 45 від 23.01.2012 ПрАТ
«Алеко-Сервіс» ремонтного СТО
Застрахованого автомобіля роботи,
деталі та матеріали знаходяться у
причинно-наслідковому зв'язку з тими
пошкодженнями, що зазначені у наданих
ДАІ відомостях про обставини ДТП.
Відтак, реальний розмір витрат,
пов'язаних з відновлювальним ремонтом
Застрахованого автомобіля склав 8731,99
Крім того, відповідно до пункту 12.1
статті 12 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
підпункту. Франшиза - частина збитків,
що не відшкодовується страховиком
згідно з договором страхування (стаття
9 Закону України «Про страхування»).
Враховуючи вищезазначені обставини,
умови полісу № АВ/5649607 та положення
статей 12, 22, 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», статей 9, 27 Закону України
«Про страхування» та статей 993, 1192 ЦК
України, у Відповідача в зв'язку з
настанням ДТП виник обов'язок
відшкодувати Позивачу шкоду, в межах
ліміту його відповідальності за
виходячи з вартості відновлювального
ремонту Застрахованого автомобіля, з
врахуванням нульового коефіцієнту
фізичного зносу (9931,99 грн.), при цьому в
межах суми, що перейшла до Позивача у
порядку регресу в зв'язку з виплатою
страхового відшкодування (8731,99 грн.), за
мінусом франшизи (0 грн.), та отже в сумі
Разом з цим, відповідно до положень ст.
993 ЦК України та ст. 27 Закону України
«Про страхування», внаслідок заміни
кредитора у зобов'язанні з
відшкодування шкоди до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування, в
межах фактичних витрат переходить
право вимоги до особи, відповідальної
за заподіяний збиток. Даний правовий
висновок викладено у постанові
Верховного Суду України від 25.12.2012 у
справі № 6-112цс13 щодо неоднакового
застосування норм матеріального права,
а отже, відповідно до ст. 111-28 ГПК
України, він є обов'язковим для
Відповідно до пунктів 36.1 та 36.2 ст. 36
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» страховик,
керуючись нормами цього закону приймає
вмотивоване рішення про здійснення
страхового відшкодування або про
При цьому, страховик протягом 15 днів з
дня узгодження ним розміру страхового
відшкодування з особою, яка має право
на отримання відшкодування, за
наявності документів, зазначених у
статті 35 цього Закону, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду, але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування
зобов'язаний прийняти вмотивоване
рішення про задоволення такої заяви та
виплату страхового відшкодування, або
про відмову у здійсненні виплати, в
разі невизнання майнових вимог
заявника або з підстав, визначених
статтями 32 та/або 37 цього Закону.

У відповідності до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», підставою для
відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) є,
зокрема, неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з матеріалів справи, ДТП
відбулося 17.01.2012, а з вимогою до
Відповідача № 3836/2 про здійснення
страхового відшкодування в зв'язку з
ДТП у розмірі здійсненої Позивачем
страхової виплати, останній звернувся
лише 26.09.2013 (дата отримання вимоги
Відповідачем), що вбачається зі
зворотного повідомлення про вручення
поштового відправлення.

Тобто Позивач, як особа, яка має право
на виплату страхового відшкодування,
звернувся до Відповідача більше ніж
через півтора року від часу скоєння
ДТП, а не протягом одного року, що стало
підставою для відмови Відповідача у
виплаті страхового відшкодування,
викладеній у листі № 09-02-07/23139 від 18.10.2013
та у відзиві на позов.

А відтак, Відповідач скористався
наданим йому законом правом на відмову
у виплаті страхового відшкодування
згідно з положеннями п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів».

Матеріали справи також не містять
доказів, що до Відповідача з вимогою
про виплату страхового відшкодування
звертався не Позивач, а раніше Позивача
будь-яка інша особа, яка відповідно до
положень закону має право на страхове
відшкодування за описаним в рішенні
страховим випадком. Позивачем не
доведено суду протилежного.

Суд також зауважує, що до Позивача
право на отримання страхового
відшкодування перейшло в силу ст. 27
Закону України «Про страхування» та ст.
993 ЦК України з часу спричинення шкоди
потерпілій особі, тобто з часу вчинення
ДТП, а не з часу здійсненої Позивачем
страхової виплати та переходу такого
права в порядку регресу з дати виплати.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд
приходить до висновку, що Відповідач
обґрунтовано скористався своїм правом
відмовити Позивачу у виплаті
страхового відшкодування з посиланням
на п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», а Позивач не довів суду
необґрунтованість такої відмови, тому
підстави для задоволення позову
відсутні.

Судовий збір відповідно до положень
статті 49 ГПК України покладається на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог, а отже на
Позивача в повному обсязі та йому не
відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 13.03.2014

Суддя
Сташків Р.Б.