м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного підприємства
До Приватного підприємства «Кібра»
Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Відкрите акціонерне товариство
«Домобудівний комбінат «Відрадний»
Про визнання договору недійсним
Головуючий суддя Ващенко Т.М.
Судді Літвінова
Представники учасників судового
Від позивача: представник за
довіреністю Гордієнко К.Г.
Від відповідача: директор Заболотний
Від третьої особи: представник за
довіреністю Вакулюк М.С.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Приватного підприємства «Дінакор»
(далі - позивач) до Приватного
підприємства «Кібра» (далі -
відповідач) про визнання недійсним
Договору суборенди № 11/7 від 15.07.07.,
підписаного між позивачем та
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що оспорюваний
Договір був укладений з порушенням
норм чинного законодавства та підлягає
визнанню недійсним на підставі
приписів ст. ст. 203, 215 ЦК України.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.09.13. порушено провадження у
Господарського процесуального кодексу
України залучено до участі в розгляді
справи в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Відкрите
акціонерне товариство «Домобудівний
комбінат «Відрадний» (далі - третя
особа); розгляд справи призначено на
14.10.13. представником позивача через
відділ діловодства суду подано
клопотання про витребування від
відповідача оригіналів документів, яке
судом було задоволено.
14.10.13. представником відповідача через
відділ діловодства суду подано
письмовий відзив на позовну заяву,
відповідно до якого Приватного
підприємства «Кібра» проти позову
заперечує з підстав, викладених в
14.10.13. представником третьої особи
через відділ діловодства суду подано
письмові пояснення по справі.
В судовому засіданні 15.10.13. на підставі
ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України судом оголошено
перерву до 12.11.13.
06.11.13. представником відповідача через
відділ діловодства суду подано
письмові пояснення по справі.
12.11.13. представником позивача через
відділ діловодства суду подано
письмові заперечення щодо
застосування строку позовної давності.
В судовому засіданні 12.11.13. суд дійшов
висновку про призначення
колегіального розгляду справи, про що
прийняв відповідну ухвалу.
Розпорядженням Заступника голови
Господарського суду міста Києва від
12.11.13. визначений склад колегії суддів у
Ващенко Т.М., суддя Гумега О.В., суддя
Ухвалами Господарського суду міста
Києва від 14.11.13. вказаною колегією
суддів прийнято дану справу до свого
провадження та призначено її до
розгляду на 05.12.13.

04.12.13. представником відповідача та
представником позивача через відділ
діловодства суду було подано письмові
пояснення по справі.

05.12.13. представником відповідача через
відділ діловодства суду було подано
письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 05.12.13. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено
перерву до 24.12.13.

23.12.13. представником відповідача через
відділ діловодства суду було подано
письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 24.12.13. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено
перерву до 14.01.14.

13.01.14. представником позивача через
відділ діловодства суду було подано
письмові пояснення по справі.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 14.01.14. було змінено
склад колегії по розгляд уданої справи:
головуючий суддя Ващенко Т.М., суддя
Літвінова М.Є., суддя Підченко Ю.О.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 15.01.14. вказаною колегією
суддів прийнято дану справу до свого
провадження та призначено її до
розгляду на 20.02.14.

Засідання 20.02.14. не відбулось по
технічним причинам, в зв'язку з чим
розгляд справи № 910/17775/13 було
призначено на 11.03.14., про що суд прийняв
відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 11.03.14.
представником позивача підтримано
свої вимоги.

Представник відповідача в судовому
засіданні 11.03.14. проти позову
заперечував.

Представник третьої особи в судовому
засіданні 11.03.14. підтримав позовні
вимоги.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення у справі № 910/17775/13.

В судовому засіданні 11.03.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.07. між позивачем (далі - Орендар) та
відповідачем (далі - Суборендар) було
підписано та скріплено печатками
Договір суборенди № 11/7 (далі - Договір),
відповідно до умов якого (п. 2.1) Орендар
зобов'язався передати Суборендарю
нежилі приміщення, відкриті склади
загальною площею 4 320 кв.м та майно,
розташоване в м. Києві по вул.
Козелецька, 24 (далі - об'єкт оренди) у
тимчасове строкове і оплатне
(взаємозалік) володіння і користування,
а Суборендар зобов'язується прийняти
об'єкт оренди від Орендаря,
використовувати його на свій розсуд
протягом строку суборенди,
передбаченого Договором.

Строк дії Договору сторонами погоджено
з моменту підписання (15.07.07.), скріплення
печатками сторін та з моменту
підписання актів приймання-передачі
приміщень до 31.12.20.

01.08.07. між позивачем та відповідачем
було підписано та скріплено печатками
акти приймання-передачі об'єкту оренди.

Спір у справі стосується дійсності
Договору.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2
статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами); правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою;
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє; представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними
правочинів і настання відповідних
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (п.
2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Обґрунтовуючи пред'явлені позовні
вимоги позивач посилається на те, що
спірний Договір укладено на підставі
Договору оренди № 4 від 26.06.98., а не
договору оренди № 2 від 28.12.98., вказуючи
на те, що договір оренди № 4 від
26.06.98.розірвано в судовому порядку
рішенням від 22.07.08. у справі № 18/221, яке
набрало законної сили 01.08.08.

Суд відзначає, що ним прийнято до уваги
пояснення представників сторін та
наявні в матеріалах справи докази, які
підтверджують факт існування між
сторонами правовідносин по договору
оренди № 4 від 26.06.98., що підтверджується
рішенням Господарського суду міста
Києва від 22.07.08. у справі № 18/221, однак
зазначає про неможливість надання
правової оцінки Договору оренди № 2 від
28.12.98., оскільки вимоги суду про
зобов'язання сторін надати оригінал
Договору № 2 від 28.12.98. укладений між
Відкритим акціонерним товариством
"Домобудівний комбінат "Відрадний" та
Приватним підприємством "Дінакор"
сторонами не виконано, в матеріалах
справи відсутні належні та допустимі
докази існування такого Договору.

При цьому, в п. 1.2 оспорюваного Договору
чітко вказано, що об'єкт оренди
знаходиться в орендному користуванні
Орендаря у відповідності до Договору
оренди № 2 від 28.12.98. укладеного між
Відкритим акціонерним товариством
"Домобудівний комбінат "Відрадний" та
Приватним підприємством "Дінакор".
Жодних змін у вказаний пункт Договору
сторонами не вносилось.

Крім того, рішенням Господарського
суду міста Києва від 11.04.12. у справі №
36/397 (залишене без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.13.)
встановлено, що за період з 1999 року по
2006 рік відповідно до виписок з
особовому рахунку Приватного
підприємства "Дінакор" ним
здійснювались перерахування оплати
орендних платежів із зазначенням
призначення: орендна плата згідно
договору № 2 від 28.12.98.

При цьому чудом враховано, що
відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Не потребують доказування
преюдиціальні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) у процесі розгляду іншої справи,
в якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках, коли в
іншому спорі сторони мали інший
процесуальний статус (наприклад,
позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).
Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір. (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Оскільки, на момент розгляду даної
справи набрало законної сили та діє
рішення Господарського суду міста
Києва від 11.04.12. у справі № 36/397 (залишене
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
26.03.13.), то встановлені у ньому факти
мають обов'язкову силу для вирішення
даної справи.

Вказане спростовує твердження
відповідача про несплату платежів на
виконання договору № 2 від 28.12.98. та про
те, що вказаний договір між сторонами
не діяв.

Далі, в обґрунтування пред'явлених
позовних вимог позивач вказує на те, що
сторонами не встановлено таку істотну
умову Договору як ціна - орендна плата,
оскільки присутній факт безоплатності
Договору.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договір
є підставою виникнення цивільних прав
та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений
між сторонами оспорюваний договір є
договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначити
зміст договору на основі, зокрема,
вільного волевиявлення, коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

В силу статті 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 180 ГК України передбачено, що
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості.

Положеннями п. 5.1 Договору сторонами
погоджено, що суборендар не сплачує
плату за суборенду (взаємозалік) в
порядку компенсації вартості ремонту
обладнання за Договором № 2 від 30.12.98. з
розрахунку що позивач (Орендар)
частково розраховується з
відповідачем (Суборендарем) за ремонт
обладнання на суму 3 023 280,00 грн. з
розрахунку 18 720,00 грн./міс. сплати за
суборенду орендованих приміщень».

Таким чином, ціну Договору (орендну
плату), тобто істотну умову договору
оренди (суборенди) сторонами погоджено,
що підтверджується матеріалами справи
та спростовує доводи позивача.

При цьому судом враховано, що сама лише
відсутність у договорі тієї чи іншої
істотної умови (умов) може свідчити про
його неукладення, а не про недійсність
(п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.13.).

На думку позивача, підставами для
визнання спірного Договору недійсним є
те, що його від імені позивача
підписано не уповноваженою на те
особою та особою, яка не мала
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, а саме ОСОБА_5 Крім того,
Приватне підприємство «Дінакор»
вказує на порушення п. 9.5, 9.3 Статуту
позивача зазначаючи, що директор
Приватного підприємства «Дінакор»
ОСОБА_5 не отримав згоду та
повноваження на укладення спірного
Договору

Письмовий правочин може бути вчинений
від імені юридичної особи її
представником на підставі довіреності,
закону або адміністративного акта.
Особа, призначена повноважним органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності (п. 3.3
постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

За правилами статті 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Як вбачається спірний Договір від
імені позивача підписано керівником
ОСОБА_5

При цьому, за твердженням позивача його
директором у відповідності до наказу №
1 від 05.05.96. та рішення № 1 від 05.05.96. з
вказаної дати та на час підписання
оспорюваного Договору був ОСОБА_3

При цьому, слід зазначити, що за
загальним правилом навіть у випадку
вчинення правочину з перевищенням
повноважень за умови вчинення
подальших дій, які свідчать про
прийняття такого правочину до
виконання, тобто його схвалення, він не
може бути визнаний недійсним, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє, у
разі наступного схвалення правочину
цією особою. Правочин вважається
схваленим, зокрема, у разі, якщо особа,
яку він представляє, вчинила дії, що
свідчать про прийняття його до
виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.3,
п. 3.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», якими визначено, що припис
абзацу першого частини третьої статті
92 ЦК України зобов'язує орган або особу,
яка виступає від імені юридичної особи
не перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац
другий частини третьої статті 92 ЦК
України). Наступне схвалення юридичною
особою правочину, вчиненого від її
імені представником, з перевищенням
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Схвалення правочину особою, яку
представляють, свідчить про чинність
правочину з моменту його укладення і,
відповідно, про поширення на неї усіх
прав та обов'язків як сторони за
правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постановах: від 27.07.2010 р. у
справі № 25/2/10, від 02.12.2008 р. у справі № 8/47
(12/335/16), від 25.05.2010 р. у справі № 54/210, від
06.07.2010 р. у справі № 16/507.

Крім того, слід враховувати, що у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Це положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці,
зокрема, відповідно до Першої
директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських
Співтовариств від 09.03.1968 р., статтею 9
якої проголошено, що дії органів
компанії покладають на компанію
зобов'язання навіть якщо ті дії
виходять за межі цілей компанії, при
умові, що такі дії не виходять за
компетенцію вказаних органів,
передбаченому або дозволену
законодавством.

Однак, країни - члени можуть обумовити,
що компанія не несе відповідальність,
якщо такі дії виходять за межі цілей
компанії і вона може довести, що треті
сторони знали про те, що вказані дії
виходять за межі цілей компанії, або
відповідно до обставин, не могли не
знати про таке; розголошення статутів
не є достатнім доказом вказаного.

Відповідної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постанові від 04.08.2010 р. у
справі № 14/44пд.

Крім того, на зазначеному також
наголошує Пленум Верховного Суду
України в п. 42 постанови № 13 від 24.10.08.
"Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" та Листі від
01.08.2007 р. "Практика розгляду судами
корпоративних спорів".

На думку суду, підписання акту
прийому-передачі об'єкта суборенди
(тобто фактична передача майна в
користування) вже є діями, що
підтверджують таке виконання
(схвалення угоди), при цьому, оплати
(внесення суборендних платежів) за
спірним Договором не встановлено,
оскільки суборендна плата передбачена
як взаємозалік боргу позивача перед
відповідачем за ремонт обладнання).

Далі, посилання позивача на положення
п. п. 9.5, 9.3 Статуту спростовуються
наступним.

Як вбачається з п. 9.3 Статуту Приватного
підприємства «Дінокар», до компетенції
власника відноситься, зокрема, дача
згоди на заключення Договорів.

В той же час, відповідно до п. 9.5 Статуту,
директор підприємства діючи від імені
підприємства укладає угоди.

Таким чином положення Статуту не було
порушено, бо укладання угод до
виключної компетенції власника не
віднесено.

Отже, оскільки належними доказами не
доведено, що укладений між сторонами
Договір зі сторони відповідача
підписано неуповноваженою особою,
сторони вчинили дії, які свідчать про
прийняття договору до виконання, -
немає підстав вважати його таким, що не
створює юридичних наслідків для
сторін.

За твердженням позивача спірний
Договір суборенди № 11/7 від 15.07.07. не є
нотаріально посвідчений, внаслідок
чого є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України,
договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) строком на три роки і більше
підлягає нотаріальному посвідченню.

Тобто Договір суборенди № 11/7 від 15.07.07.
мав бути нотаріально посвідченим,
проте, вказаного сторонами не
дотримано.

У разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним (ст.
220 ЦК України).

Разом з тим, в п. 2.5.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду від 29.05.13. №
11 «Про деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» встановлено, що необхідно
з урахуванням приписів статті 215 ЦК
України та статті 207 ГК України
розмежовувати види недійсності
правочинів, а саме: нікчемні правочини,
недійсність яких встановлена законом
(наприклад, частина перша статті 220,
частина друга статті 228 ЦК України,
частина друга статті 207 ГК України), і
оспорювані, які можуть бути визнані
недійсними лише в судовому порядку за
позовом однієї з сторін, іншої
заінтересованої особи, прокурора
(зокрема, частина перша статті 227,
частина перша статті 229, частина перша
статті 230, частина перша статті 232 ЦК
України, частина перша статті 207 ГК
України). За змістом частини другої
статті 215 ЦК України нікчемний
правочин, на відміну від оспорюваного,
є недійсним незалежно від наявності чи
відсутності відповідного рішення суду.
Однак це не виключає можливості
подання та задоволення позову про
визнання нікчемного правочину
(господарського договору) недійсним.
Отже, спори про визнання нікчемних
правочинів недійсними підлягають
вирішенню господарськими судами у
загальному порядку. З'ясувавши, що
оспорюваний правочин є нікчемним,
господарський суд зазначає в
резолютивній частині рішення про його
недійсність або, за відсутності
підстав для такого визнання, відмовляє
в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2.8 вказаної постанови
щодо вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність. Перебіг
позовної давності починається, за
загальним правилом, від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України), за винятком випадків,
зазначених у частинах другій і третій
цієї статті. Зокрема, за позовами про
застосування наслідків нікчемного
правочину (повернення коштів, іншого
майна тощо) позовна давність
починається не від дня вчинення такого
правочину, а від дня, коли почалося його
виконання.

Позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими статтями 253 - 255
цього Кодексу (ст. 260 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України встановлено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Таким чином, перебіг строку позовної
давності в даному закінчився 15.07.10.

Приватне підприємство «Дінакор»
звернулося до господарського суду із
позовною заявою 13.09.13. (згідно відбитку
відділу діловодства Господарського
суду міста Києва вх. № 17775/13), тобто з
пропущенням встановленого чинним
законодавством трирічного строку
позовної давності.

Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності (п. 2.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.13.).

Позивач посилається на те, що 01.02.13.було
призначено нового директора позивача,
внаслідок чого Приватному
підприємству «Дінакор» було невідомо
про існування оспорюваного Договору
суборенди.

Разом з тим, в п. 4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.13. наголошено на том, що
господарськими судами не можуть
братися до уваги також доводи
новопризначеного (новообраного)
керівника підприємства, установи,
організації про те, що він дізнався про
порушене право очолюваної ним
юридичної особи лише з часу свого
призначення (обрання), оскільки позовна
вимога заявляється про захист прав
саме юридичної особи, а не прав її
керівника.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Під час розгляду справи відповідачем
подано заяву № б/н від 04.12.13. (відмітка
відділу діловодства Господарського
суду міста Києва № 06-20/40270) про
застосування позовної давності.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення (2.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.13.).

Враховуючи викладене та те, що позивач
звернувся за захистом свого порушеного
права з пропущенням без поважних
причин строку позовної давності, про
застосування якої було заявлено
відповідачем, суд дійшов висновку, що
правові підстави для задоволення
позовних вимог щодо визнання недійсним
Договору суборенди № 11/7 від 15.07.07.,
підписаного між позивачем та
відповідачем, відсутні.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.03.14.

Головуючий суддя
Т.М.
Ващенко

Судді
М.Є.
Літвінова

Ю.О.
Підченко