ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

13 березня 2014 р. Справа № 902/205/14

Господарський суд Вінницької області у
складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Німенко
О.І.,

представників сторін:

позивача: Давиденко С.А. - довіреність
№28 від 21.01.14р., паспорт НОМЕР_1 виданий
Черняхівським РВ УМВС України в
Житомирській області 19.01.2001 року;

у відсутності представника
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Житомирський
картонний комбінат" (майдан
Станишівський, 7, м. Житомир, 10019)

до: товариства з обмеженою
відповідальність "Європак" (вул.
Хмельницьке шосе, 82, офіс 402, м. Вінниця,
21036)

про стягнення заборгованості 664567 грн 38
коп. згідно договору поставки №128/Р від
19.11.2012р.,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Житомирський
картонний комбінат" звернулося до
господарського суду Вінницької
області з позовом про стягнення з
товариства з обмеженою
відповідальність "Європак" 664567 грн 41
коп. заборгованості за договором
поставки №128/Р від 19.11.2012р.

Ухвалою господарського суду
Вінницької області від 26.02.2014р. за
вказаним позовом порушено провадження
у справі №902/205/14 з призначенням її до
розгляду. Крім того, ухвалою суду від
26.02.2014р. відхилено заяву товариства з
обмеженою відповідальністю
"Житомирський картонний комбінат" вх.
№08-69/14/14 від 25.02.2014р. про вжиття заходів
до забезпечення позову.

В судовому засіданні (13.03.2014р.)
представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримав частково, про що надав
суду заяву про уточнення позовних
вимог від 12.03.2014р. (вх. 08-46/2377/14 від
13.03.2014р.), в якій він зменшив ціну позову
на 28000 грн основної заборгованості, що
рахується за відповідачем у зв'язку з
оплатою суми зазначеного боргу, відтак
просив стягнути з товариства з
обмеженою відповідальність "Європак"
619634 грн 27 коп. основної заборгованості,
12181 грн 70коп. пені, 2216 грн 59 коп.
інфляційних втрат та 2534 грн 82 коп.- 3%
річних.

У даній заяві останній також зазначив,
що при оформленні позовної заяви
вказано заокруглену суму основного
боргу 647634 грн 30 коп., яка складала на
момент подачі позову 647634 грн 27 коп.,
тобто різниця суми заокруглення
складає 03 коп. Крім того позивачем
вказано, що зазначена в акті звірки та
картці рахунку сума поставки 48940 грн 27
коп. згідно видаткової накладної
№0-0000391 не повинна враховуватись при
вирішенні даної справи, оскільки
зазначена заборгованість є підставою
розгляду судової справи №902/230/14.

З огляду на права, надані позивачеві
ст.22 Господарського процесуального
кодексу України (ГПК України), заява
представника позивача про зміну ціни
позову в частинні стягнення основного
боргу судом прийнята як така, що не
суперечить закону та не порушує права
та інтереси інших осіб, при цьому
розцінюється судом як відсутність між
сторонами спору щодо стягнення 28000 грн.
основної заборгованості, що є
наслідком припинення провадження у
справі в цій частині та зменшення ціни
позову в частинні стягнення 03 коп.
основного боргу.

При цьому варто зазначити, що пунктом 6
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року" №01-8/482
від 13.08.2008 року роз'яснено, що в разі
зменшення позовних вимог, якщо його
прийнято господарським судом, має
місце нова ціна позову, виходячи з якої
й вирішується спір. Факт зменшення ціни
позову обов'язково відображається
господарським судом в описовій частині
рішення зі справи. При цьому будь-які
підстави для припинення провадження у
справі в частині зменшення позовних
вимог у господарського суду відсутні.

Поряд з цим, представник відповідача в
судове засідання не з'явився, не
зважаючи на те, що про дату, час та місце
судового засідання повідомлявся
належним чином ухвалою суду від
26.02.2014р., яка надсилалася останньому
рекомендованою кореспонденцією за
адресою, яка відповідає тій, що
значиться в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців. Факт належного
повідомлення відповідача
підтверджується наявним в матеріалах
справи повідомленням про вручення
поштового відправлення вх. №1422 від
11.03.2014р., підписаним представником
останнього 06.03.2014р.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

При цьому суд констатує, що
відповідачем не подано жодного
клопотання, заяви, телеграми, в тому
рахунку і щодо перенесення розгляду
справи, її відкладення чи неможливості
забезпечити участь в судовому
засіданні свого представника.

Беручи до уваги той факт, що неявка в
засідання суду відповідача або його
представника, належним чином та
відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи, суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

19.11.2012 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Житомирський
картонний комбінат" та товариством з
обмеженою відповідальністю "Європак"
укладено договір поставки № 128/Р (а.с.
22-23).

Відповідно до п. 1.1. Договору
постачальник зобов'язується в порядку
та на умовах, визначених у договорі,
передати партіями у власність
покупцеві картон гофрований та ящики
власного виробництва з гофрокартону
(продукція), а покупець зобов'язується в
порядку та на умовах, визначених у
договорі, прийняті та оплаті її.

Кількість продукції, зазначається
видаткових накладних, які
супроводжують товар. Загальна
кількість продукції визначається
підсумком фактично поставленої
кількості продукції згідно всіх
видаткових накладних протягом терміну
чинності цього Договору (п. 2.1.
Договору).

Згідно із п. 3.1. Договору ціна на
продукцію визначається та
узгоджується сторонами в протоколі
узгодження договірної ціни на
продукцію, який є невід'ємною частиною
даного договору. Ціна на продукцію може
бути переглянута постачальником в разі
зміни цін сировини, енергоносіїв,
нафтопродуктів, про що постачальник
попередньо повідомляє покупця за 10
(десять) календарних днів.

Відповідно до п. 3.3. Договору розрахунки
за кожну одержану партію продукції
покупець здійснює безпосередньо з
постачальником безготівково, шляхом
перерахування грошових коштів на його
розрахунковий рахунок, вказаний у п.9
Договору на умовах відтермінування
платежу на 14 календарних днів з дати
поставки.

Згідно із п. 4.3. Договору днем отримання
партії продукції вважається дата
підписання видаткової накладної на
дану партію продукції.

Додатковою угодою №1 від 14.02.2013р. до
договору поставки №128/Р від 19.11.2012р.
сторони виклали п. 3.3 Договору в новій
редакції: розрахунки за кожну одержану
партію продукції покупець здійснює
безпосередньо з постачальником,
безготівково, шляхом перерахування
грошових коштів на його розрахунковий
рахунок, вказаний у пункті 9 договору на
умовах відтер мінування платежу на 45
календарних днів, з дати поставки.

Судом встановлено, що взяті на себе
зобов'язання відповідно до умов
Договору позивач виконав належним
чином, передавши відповідачу на
протязі жовтня-грудня 2013р. товар на
суму 667634 грн 27 коп. на підставі
видаткових накладних №0-003579 від 03.10.2013р.
на суму 56544 грн 48 коп., №0-003619 від 07.10.2013р.
на суму 52277 грн 14 коп., №0-003747 від 15.10.2013р.
на суму 52482 грн 46 коп., №0-003835 від 22.10.2013р.
на суму 55589 грн 89 коп., №0-003970 від 29.10.2013р.
на суму 54603 грн 28 коп., №0-004044 від 01.11.2013р.
на суму 50249 грн 96 коп., №0-004177 від 12.11.2013р.
на суму 53051 грн 02 коп., №0-004339 від 20.11.2013р.
на суму 56086 грн 69 коп., №0-004499 від 29.11.2013р.
на суму 67410 грн 61 коп., №0-004551 від 03.12.2013р.
на суму 51184 грн 16 коп., №0-004755 від 13.12.2013р.
на суму 64312 грн 91 коп., №0-004915 від 23.12.2013
на суму 53841 грн 67 коп., на яких присутні
підписи обох сторін щодо передачі та
приймання товару (а.с. 25, 27-31, 33-36, 38-39).

Товар був прийнятий відповідачем на
підставі довіреностей (а.с. 26, 32, 37) в
повному обсязі без будь-яких зауважень
та без претензій, що підтверджується
підписами уповноваженої особи
відповідача на вказаних видаткових
накладних.

Однак, останній свої договірні
зобов'язання виконав частково, за
поставлений товар розрахувався лише в
сумі 20000 грн, відтак у останнього
виникла заборгованість щодо оплати
отриманого товару в сумі 647634 грн 27 коп.

Як стверджує позивач у позові,
відповідач решти розрахунків за
отриманий товар не здійснив, відтак у
останнього виникла заборгованість
перед позивачем в сумі 647634 грн 27 коп.

В зв'язку з не проведенням розрахунків
за поставлений товар, позивачем
направлялися на адресу відповідача
претензія №19 від 17.01.2014р. та
лист-вимога про сплату наявної
заборгованості згідно договору №128/Р
від 19.11.2012р. (а.с. 42-45). Проте, як свідчать
матеріали справи, погашення
заборгованості за отриманий товар
відповідачем здійснено так і не було,
що стало підставою для звернення
останнього з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин,
суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського
кодексу України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами договору
№128/Р від 19.11.2012р. між ними виникли
зобов'язання, які регулюються
параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу
України "Поставка".

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

В ході розгляду справи судом
встановлено, що частину боргу в сумі 28000
грн. відповідачем погашено після
порушення провадження у даній справі, а
саме з 18.02.2014р.-05.03.2014р. Вказаний факт
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією картки рахунку
контрагента ТОВ «Європак» по
розрахунку за період з 16.01.2014р. по
11.03.2014р.

У пункті п.4.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначено, що
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. При цьому
припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

Відсутність предмета спору означає
відсутність спірного матеріального
правовідношення між сторонами.

Враховуючи зазначене, суд дійшов
висновку про те, що між сторонами
відсутній спір щодо стягнення основної
заборгованості в сумі 28000 грн., а тому
провадження у цій частині підлягає
припиненню згідно п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК
України.

Таким чином, виходячи з викладеного,
суд вважає вимогу позивача про
стягнення решти суми основного боргу в
розмірі 619634 грн 27 коп. правомірною та
обґрунтованою, з огляду на що
задовольняє її у вказаному розмірі.

Також судом розглянуто вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 12181 грн 70
коп. пені, 2216 грн 59 коп. інфляційних
втрат та 2534 грн 82 коп.- 3% річних, за
результатами чого суд дійшов наступних
висновків.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до п.3 ст.611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч.ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові
у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив строк виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 6.3. Договору сторона,
яка порушила господарське
зобов'язання, визначене договором
та/або чинним законодавством України,
зобов'язана відшкодувати завдані
збитки стороні, чиї права або законні
інтереси якої порушено. У разі
порушення виконання грошового
зобов'язання, покупець, на вимогу
постачальника, зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Згідно із п. 6.5. Договору покупець несе
відповідальність за своєчасність
оплати продукції за умовами договору. У
випадку несвоєчасної оплати
поставленої продукції, покупець від
суми замовлення сплачує пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період, за який сплачується
пеня, за кожен день такого
прострочення.

Таким чином, суд вважає, що вимоги
позивача щодо стягнення пені, 3% річних
та інфляційних втрат є правомірними,
оскільки відповідають умовам
укладеного Договору та вимогам чинного
законодавства України.

Перевіркою правильності періодів
нарахування та розрахунку пені, 3%
річних та інфляційних втрат за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договорами, судом не виявлено помилок,
в зв'язку з чим позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч вище наведеному та вимогам
ухвал суду відповідач не подав до суду
жодного доказу в спростування позовних
вимог позивача щодо стягнення
основного боргу, пені, 3% річних та
інфляційних втрат, в тому рахунку
доказів проведення розрахунків
(платіжні доручення, виписки
банківських установ щодо руху коштів,
квитанції до прибуткових касових
ордерів).

З огляду на вищевикладене, заявлені
позивачем до стягнення позовні вимоги
підлягають задоволенню судом частково.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 49 ГПК
України та п. 4.7. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №7
від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
судовий збір підлягає покладенню на
відповідача, оскільки спір доведено до
суду з його вини.

Разом з тим, розподіляючи судовий збір,
суд дійшов висновку про необхідність
стягнення з позивача в дохід
Державного бюджету України судового
збору несплаченого останнім за заяву
про вжиття заходів до забезпечення
позову (а.с. 9-10), яка ухвалою суду від
26.02.2014 року відхилена в повному обсязі
(а.с. 2-3).

Так, у абз. 4 п. 2.22 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України" зазначено, що на виняток з
наведених правил у разі коли ГПК не
передбачено можливості повернення
господарським судом заяви у зв'язку з
неподанням доказів сплати суми
судового збору (наприклад, заяви про
забезпечення позову), то суд повинен
розглянути зазначену заяву й за
відсутності таких доказів, а розподіл
відповідних сум судового збору
здійснити між сторонами згідно із
статтею 49 названого Кодексу у
залежності від результатів розгляду
відповідної заяви; про такий розподіл
може бути зазначено і в рішенні
(постанові) господарського суду,
прийнятому (-ій) за результатами
розгляду справи, або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи.

Крім того, згідно із абз. 1, 2, п. 2.5
вказаної Постанови Законом
передбачено (абзац третій частини
другої статті 6) зменшення розміру
судового збору з позовної заяви,
поданої після подання заяви про вжиття
запобіжних заходів або забезпечення
позову, на розмір судового збору,
сплаченого за подання заяви про вжиття
запобіжних заходів чи заяви про
забезпечення позову. Зазначене
зменшення розміру судового збору
здійснюється і в разі одночасного (в
один і той же день) подання до
господарського суду позовної заяви і
заяви про забезпечення позову, в тому
числі при об'єднанні їх в одному
документі. Якщо заяву про забезпечення
позову подано після подання позовної
заяви, то відповідне зменшення суми
судового збору не здійснюється.

Передбачене згаданою нормою зменшення
розміру судового збору не ставиться
Законом у залежність від результатів
судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49,
82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальність "Європак" (вул.
Хмельницьке шосе, 82, офіс 402, м. Вінниця,
21036, ) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "Житомирський
картонний комбінат" (майдан
Станишівський, 7, м. Житомир, 10019, ) 619634 грн 27 коп. основної
заборгованості, 12181 грн 70 коп. пені, 2216
грн 59 коп. інфляційних втрат, 2534 грн 82
коп.- 3% річних та 13291 грн 35 коп. витрат зі
сплати судового збору.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Житомирський
картонний комбінат" (майдан
Станишівський, 7, м. Житомир, 10019, ) в дохід спеціального фонду
Державного бюджету України 1827 грн
судового збору за подання заяви про
забезпечення позову.

Провадження у справі в частині
стягнення 28000 грн основного боргу
припинити відповідно до п.11 ч.1 ст.80 ГПК
України у зв'язку з відсутністю
предмета спору.

Видати накази в день набрання рішенням
законної сили.

Копію рішення надіслати відповідачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 18 березня 2014 р.

Суддя
Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. Хмельницьке шосе,
82, офіс 402, м. Вінниця, 21036)