ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р.
Справа № 922/4793/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників:

позивача - Крапивницького Я.І. дов. б/н
від 03.02.2014 р.,

відповідача - Шмалія С.В. дов. № 1 від
14.01.2014 р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
(вх.№396Х/3-11) на рішення господарського
суду Харківської області від 20.01.14 у
справі № 922/4793/13

за позовом Промислово-технічної
компанії у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю «Агромат»,
м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будмен Інтер», м.
Харків

про стягнення 317 925,75 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 р. позивач -
Промислово-технічна компанія у вигляді
ТОВ «Агромат», звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будмен
Інтер», заборгованості за товар,
поставлений за видатковими накладними
у період з 12.11.2010р. по 23.12.2010р. на
загальну суму 317925,75 грн. Крім того,
просив судові витрати покласти на
відповідача.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 20 січня 2014 року
у справі № 922/4793/13 (суддя Яризько В.О.)
позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будмен Інтер» на
користь Промислово-технічної компанії
у вигляді товариства з обмеженою
відповідальністю «Агромат» основну
заборгованість у сумі 317925,75 грн.,
витрати по сплаті судового збору в сумі
6358,52 грн.

Відповідач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 20 січня 2014 року
у даній справі скасувати у повному
обсязі. Відмовити Промислово-технічній
компанії у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю «Агромат»
у задоволенні позовних вимог повністю.
Судові витрати покласти на позивача.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на те,
що в оскаржуваному рішенні суд першої
інстанції послався на акт звірки
взаєморозрахунків від 15.02.2013 р. як на
належний та допустимий доказ наявності
факту заборгованості у відповідача
перед позивачем і використав
зазначений доказ як основу
обґрунтування правомірності позовних
вимог і необхідності їх задоволення.
Проте такий висновок суду першої
інстанції не відповідає обставинам
справи і зроблений при невірному
застосуванні норм матеріального права,
оскільки акт звірки не є первинним
документом.

Промислово-технічна компанія у вигляді
ТОВ «Агромат» письмового відзиву на
апеляційну скаргу не надала, у судовому
засіданні її уповноважений
представник зазначив, що оскаржуване
рішення вважає законним та
обґрунтованим, прийнятим без порушень
норм матеріального та процесуального
права. Натомість зазначає, що
апеляційна скарга на оскаржуване
рішення не відповідає дійсним
обставинам, які підтверджені доказами,
дослідженими в порядку, встановленому
господарським процесуальним кодексом
України. Зокрема, посилається на те, що
позивачем доведено факт отримання
товару відповідачем та надано в
судовому засіданні для огляду належно
оформлені накладні. У зв'язку з
вищезазначеним, просить рішення суду
першої інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача, заслухавши у судовому
засіданні пояснення представників
сторін, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
ст. 101 ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до видаткових накладних
№32517 від 12.11.2010р., №32518 від 12.11.2010р., №37669
від 20.11.2010р., №37670 від 20.11.2010р., №37671 від
20.11.2010р., №41875 від 26.11.2010р., №41876 від
26.11.2010р., №41877 від 26.11.2010р., №41878 від
26.11.2010р., №51181 від 10.12.2010р., №51182 від
10.12.2010р., №51553 від 11.12.2010р., №55728 від
17.12.2010р., №55730 від 17.12.2010р., №59572 від
23.12.2010р., №59573 від 23.12.2010р.
Промислово-технічна компанія у вигляді
товариства з обмеженою
відповідальністю «Агромат» поставило
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Будмен Інтер» товар
- сантехніку на загальну суму 327694,38грн.

При цьому, судом першої інстанції вірно
встановлено, підтверджується
належними та допустимими доказами та
не заперечується сторонами, що за
період з 11.11.2010 р. по 02.04.2013 р. Товариство
з обмеженою відповідальністю «Будмен
Інтер» перерахувало на рахунок
Промислово-технічної компанії у
вигляді товариства з обмеженою
відповідальністю «Агромат» кошти у
сумі 1517874,84 грн. В платіжних дорученнях
зазначено призначення платежу - оплата
за сантехніку згідно дог. № 31-03/771
01.01.2009р., згідно договору № 03-10/146 від
03.10.2006р.

Обґрунтовуючи позовну заяву,
Промислово-технічної компанії у
вигляді товариства з обмеженою
відповідальністю «Агромат» посилалася
на те, що за поставлений позивачем
товар відповідач розрахувався не в
повному розмірі. На твердження
позивача, за відповідачем рахується
заборгованість перед ним, про що
свідчить підписаний представниками
сторін акт звірки взаємних розрахунків
станом на 15.02.2013р., в якому зазначено, що
позивачем був поставлений товар на
загальну суму 21870321,55 грн. Відповідачем
цей товар оплачено частково, у зв'язку з
чим має місце сальдо на користь
позивача в сумі 692346,93 грн. (за даними
відповідача), а за даними позивача
заборгованість складає 701714,20 грн. (що
зазначено в акті рукописним текстом).

При розгляді даних обґрунтувань
позивача, суд першої інстанції визнав
їх належними та переконливими, у
зв'язку з чим зазначив в оскаржуваному
рішенні, що з наданих платіжних
доручень, після складання вказаного
акту відповідачем здійснено декілька
оплат на загальну суму 49891,58 грн., тому,
навіть з урахуванням вказаної оплати,
загальна заборгованість відповідача
перед позивачем за отриманий товар є
більшою, ніж заявлена позивачем до
стягнення.

Також місцевий господарський суд
виходив з того, що письмові пояснення, з
яких вбачається, що крім суми
здійснених відповідачем пізніше оплат,
з визначеної відповідачем
заборгованості станом на 15.02.2013р.,
позивачем вирахувана сума, в стягненні
якої судом відмовлено у зв'язку з
пропуском строку позовної давності, в
розмірі 317829,84 грн., у зв'язку з чим
заборгованість відповідача перед
позивачем саме з урахуванням даних
відповідача станом на 27.12.2013р. складає
324625,51 грн. А оскільки при отриманні
грошових коштів від відповідача
позивачем правомірно зараховувались
такі надходження в рахунок погашення
заборгованості, яка виникла раніше,
суд вважає необґрунтованими посилання
відповідача на те, що за наданими ним
платіжними дорученнями оплачений
товар, в тому числі, за спірними
видатковими накладними. Тому у даному
позові заявлена заборгованість по
останнім поставкам в межах строків
позовної давності в сумі 317925,75 грн.
задоволена судом першої інстанції як
така, що заявлена обґрунтовано.

Відповідно до постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
від 23.03.2012 р. № 6 «Про судове рішення»
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Згідно зі ст. 84 ГПК України, судове
рішення повинно містити, зокрема,
обставини справи, встановлені
господарським судом, причини
виникнення спору, докази, на підставі
яких прийнято рішення, доводи, за якими
господарський суд відхилив докази
сторін, законодавство, яким
господарський суд керувався, приймаючи
рішення.

Проте, зазначеним вимогам оскаржуване
судове рішення (яке ґрунтується на
акті звірки від 15.02.2013 як на належному
доказі визнання відповідачем суми
заборгованості) не відповідає,
враховуючи наступне.

Відповідно до Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі Закон) за №
996 від 16 липня 1999 року, а також
Стандартів бухгалтерського обліку в
Україні, затверджених Міністерством
фінансів України від 31 березня 1997 року
за № 87, зареєстрованих у Міністерстві
юстиції України 21 червня 1999 року за №
391/3684, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні складатись
під час здійснення господарської
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.
Згідно з пунктом 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
N 88 від 24.05.95 року, господарські операції
- це факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
результатів.

Тобто факт проведення позивачем у
справі господарських операцій, що
стосуються виконання ним зобов'язань,
повинен підтверджуватися первинними
бухгалтерськими документами. Нормою
статті 1 зазначеного Закону
встановлено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Суд першої інстанції в основу
оскаржуваного рішення поклав акт
звірки взаєморозрахунків від 15.02.2013р.
Однак судом не враховані приписи ч. 2 ст.
9 вказаного Закону, згідно з якою
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Поданий позивачем та досліджений судом
апеляційної інстанції зазначений акт
звірки взаєморозрахунків таким
вимогам не відповідає, оскільки в ньому
не зазначена посада особи,
відповідальної за здійснення
господарської операції з боку
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будмен Інтер», що
позбавляє можливості ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
операції. Більше того, на акті у
друкованому форматі вказане прізвище
представника Промислово-технічна
компанія у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю «Агромат»
(без зазначення посади) - ОСОБА_3, а
рукописним текстом зазначено -
«Зам.гл.бух. Доценко Л.Г.». Тобто, цей акт
звірки взаєморозрахунків, на який
посилається суд в оскаржуваному
рішенні, підписаний особами, які не
мали права на підписання документів
від імені юридичних осіб сторін.

За таких обставин, поданий позивачем
акт звірки взаєморозрахунків не може
бути належним доказом в підтвердження
здійснення господарської операції.
Крім того, всі регістри
бухгалтерського обліку будуються на
первинних документах. Акт звірки
розрахунків не є нормативно
затвердженим документом, це документ,
за яким бухгалтери підприємств
звіряють бухгалтерський облік
операцій, тому він не може розглядатись
як документ, підтверджуючий операцію,
оскільки вказана категорія документів
не підписується керівником
підприємства, який, згідно з пунктом 3
статті 8 Закону, несе відповідальність
за організацію бухгалтерського обліку
і забезпечення фіксації фактів
здійснення усіх господарських
операцій у первинних документах. У
зв'язку з чим, наявність чи
відсутність будь-яких зобов'язань
сторін підтверджується первинними
документами - договором, накладними,
рахунками тощо, а акт звірки не може
використовуватись як письмова форма
визнання боргу.

Даної позиції також дотримується Вищий
господарський суд України (зокрема,
постанова ВГСУ від 16.12.2010р. у справі
№17/717, постанова ВГСУ від 28.02.2006р. у
справі №14/158 (ухвалою судової палати у
господарських справах Верховного Суду
України від 11.05.2006 р. відмовлено у
порушенні провадження з перегляду цих
постанов)).

Також не відповідає обставинам справи
і нормам матеріального права висновок
суду про поширення на спірні
правовідносини ст.534 Цивільного
кодексу України в контексті визначення
порядку оплати товару, отриманого за
різними видатковими накладними, кожна
з яких розглядається як окрема
поставка, а отже і як окреме
зобов'язання.

Так, зазначеною нормою Цивільного
кодексу України врегульована
черговість погашення вимог кредитора у
разі недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового
зобов'язання у повному обсязі.

Тобто, даною нормою встановлена
черговість погашення вимог кредитора у
межах одного зобов'язання, а не
множинних зобов'язань, які виникли на
підставі хоча й аналогічних за змістом
правовідносин, однак кожне з яких
породжує самостійні права та обов'язки,
оскільки обидві сторони не
заперечували поставки товару за
накладними, а не за договором.

Отже, застосування судом першої
інстанції до спірних правовідносин
ст.534 Цивільного кодексу України
зроблене з порушенням норм
матеріального права.

Враховуючи усе вищезазначене,
вбачається та підтверджується
наявними в матеріалах справи належними
та допустимими доказами, що отриманий
відповідно до вищеперелічених
видаткових накладних товар був
оплачений Товариством з обмеженою
відповідальністю «Будмен Інтер» у
повному обсязі. Висновок суду першої
інстанції про наявність
заборгованості за даними видатковими
накладними та обґрунтованість
позовних вимог є помилковим, зробленим
у зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального права та невірним
встановленням фактичних обставин
справи. Тому оскаржуване рішення
господарського суду Харківської
області підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення про відмову
у задоволенні позову повністю.

За таких обставин, рішення місцевого
господарського як таке, що прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, підлягає
скасуванню, а апеляційна скарга
відповідача у зв'язку з її юридичною та
фактичною обґрунтованістю підлягає
задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 99,101,102, п.2 ст. 103, ч. 1 п. 4 , ч. 1 п. 3, 4
ст. 104, ст. 105 ГПК України, колегія
суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 20.01.2014р. у
справі № 922/4793/13 скасувати та прийняти
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Стягнути з Промислово-технічної
компанії у вигляді товариства з
обмеженою відповідальністю «Агромат»
(03115, м. Київ, пр. Перемоги, 89-А, код 21509937,
р/р 9001 в ПАТ «Креді Агріколь Банк»,
МФО 300614) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будмен
Інтер» (61145, м. Харків, вул. Клочківська,
119-А, код 33119743, п/р 260037121 в ХОД ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» МФО 350589; п/р
8802 в АКБ «Золоті ворота» м.
Харкова, МФО 351931) 3179,31 грн. судового
збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови підписано
11.03.2014 року.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.