ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.03.2014
Справа № 905/9158/13

Господарський суд Донецької області у
складі судді Мельниченко Ю.С., при
секретарі судового засідання
(помічнику судді) Шевчук Н.В., розглянув
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства
«Селидіввугілля», м. Селидове, Донецька
область

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Донэлектрооборудование», м. Донецьк

про зобов'язання повернути передане за
договором №23 від 18.01.2008р. в ремонт
обладнання (пускачі ПВІ-320 - 1 шт; ПВІ-250
2шт.) та технічну документацію до нього

за участю представників сторін:

від позивача: Клименко К.О. -
представник за довіреністю №1/1121 від
14.08.2013р.; Сорока С. С. - представник за
довіреністю №1/1122 від 14.08.2013р.

від відповідача: Кльоц О.В. -представник
за довіреністю від 22.01.2014р.

У судовому засіданні 04.03.2014р. на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України судом
було оголошено перерву до 11.03.2014р.

Розгляд справи здійснювався без
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу відповідно
до ст. 81-1
Господарського-процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні 11.03.2014р. суд
виходив до нарадчої кімнати (каб. 412) для
прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Державне підприємство
«Селидіввугілля», м. Селидове, Донецька
область, звернувся до господарського
суду Донецької області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Донэлектрооборудование», м. Донецьк,
про зобов'язання повернути передане за
договором №23 від 18.01.2008р. в ремонт
обладнання, пускачі ПВІ-320 - 1 шт.; ПВІ-250 -
2шт. та технічну документацію до нього.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідач в
порушення умов договору безпідставно
не повертає належне позивачу
обладнання - пускачі ПВІ-320 - 1 шт; ПВІ-250
2шт.) і технічну документацію до нього.

Нормативно позовні вимоги
обґрунтовані ст.ст. 387, 530, 595, 625, 631, 1212
Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 193
Господарського кодексу України.

Відповідач проти позову заперечує,
посилаючись на те, що пускач ПВІ-320
повернув позивачу з відповідною
накладною №21 від 31.03.2008р., стосовно
іншого обладнання пояснив, що
відповідачем не були порушені взяті на
себе зобов'язання, оскільки ремонт
обладнання згідно договору
здійснюється після перерахування
позивачем відповідачу грошових коштів,
отже, оскільки оплату здійснено не було
та відповідач не відмовився від
виконання робіт, Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Донэлектрооборудование» не були
порушені взяті на себе зобов'язання.
Крім того, відповідач просив суд
застосувати позовну давність до
спірних правовідносин.

У судовому засіданні 11.03.2014р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги у повному обсязі,
представник відповідача заперечив
проти задоволення позовних вимог,
сторони наполягали на вирішенні спору
по суті.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані докази в порядку ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВСТАНОВИВ:

18.01.2008р. між Державним підприємством
«Селидіввугілля» (далі - замовник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю
«Донэлектрооборудование» (далі -
виконавець) був укладений договір №23
(далі - договір), за умовами якого
виконавець прийняв на себе
зобов'язання виконати ремонт
обладнання в кількості, за ціною та в
строки, що зазначені в відповідних
специфікаціях, які є невід'ємними
частинами договору, а замовник
зобов'язався прийняти та оплатити
виконану роботу в строки, що зазначені
в договорі.

Як встановлено судом, сторонами були
підписані специфікація №3 та
специфікація №4 до договору, вказаними
додатками до договору передбачений
капітальний ремонт пускача ПВІ 320 в
кількості 1 шт. вартістю 17 500грн. та
пускачів ПВІ 250 в кількості 2 шт. та
загальною вартістю 19 200грн.

Згідно п. 2.2 договору, обладнання, що
приймається для ремонту, повинно бути
повністю очищено від бруду, пилу та
масла, а також укомплектовано всіма
вузлами та механізмами, деталями,
незалежно від їх технічного стану з
додаванням паспорту або документа, що
його заміняє.

Відповідно до п. 2.3 договору, приймання
обладнання в ремонт здійснюється
згідно з актом приймання-передачі, який
підписується представниками сторін.
Пунктом 2.4 договору сторони
передбачили, що виявлення дефектів
прийнятого в капітальний ремонт
обладнання здійснюється комісією, за
участю представника замовника. За
результатами прийняття обладнання в
ремонт, складається дефектний акт та
калькуляція, що містять перелік робіт,
які необхідно виконати та перелік
комплектуючих та вузлів, що підлягають
заміні або які підлягають
доукомплектуванню виконавцем за
додаткову оплату.

Крім того, згідно п. 7.1 договору,
виконавець гарантує, що якість
виконаних робіт відповідає галузевим
ДСТУ та обладнання, що пройшло ремонт,
відповідає технічним для даного виду
обладнання та сфери його застосування.

Пунктом 7.2 договору встановлено,
що для встановлення початку
гарантійних зобов'язань виконавця,
після монтажу переданого обладнання у
замовника відповідно до вимог ПТЕ та
ПБ, складається спільний акт вводу в
експлуатацію.

Ремонт переданого обладнання, як
встановлено п. 2.5 договору здійснюється
протягом 10 календарних днів з моменту
здійснення 100% передоплати.

Розрахунки, згідно п. 3.2 договору
здійснюються за фактично виконані
роботи в національній валюті України
шляхом перерахування грошових коштів
на розрахунковий рахунок виконавця в
порядку 100% передплати.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.03.2008р. замовник передав виконавцю
обладнання для здійснення ремонту, а
саме: пускач ПВІ 320 (1 шт.) та пускачі ПВІ
250 (2 шт.), про що сторонами було складено,
підписано та скріплено печатками
підприємств акт №106 про передачу
обладнання в ремонт. Вказане
відповідачем не заперечується.

В свою чергу, позивач, у виконання
прийнятих на себе зобов'язань за
договором, перерахував на користь
відповідача обумовлену сторонами
вартість ремонту обладнання пускача
ПВІ 320 у сумі 17 500грн., що
підтверджується складеною позивачем
податковою накладною №20 від 31.03.2008р. на
суму 17 500грн. за першою з подій -
перерахування грошових коштів. При
цьому, відповідного платіжного
доручення, в підтвердження здійсненої
оплати позивачем надано не було.
Відсутність платіжного документу
замовник обґрунтовує вилученням
органами внутрішніх справ первісних
бухгалтерських документів за період з
01.05.2007р. по 12.12.2008р., про що 18.08.2009р. було
складено відповідний протокол. Однак,
факт здійснення оплати позивачем
виконавцем не заперечується, що
зафіксовано протоколом судового
засідання від 11.03.2014р.

Що стосується клопотання позивача,
наданого через канцелярію суду 04.03.2014р.,
про витребування у Донецького
відділення ПАТ «Банк національний
кредит» виписки за рахунками
Державного підприємства
«Селидіввугілля» №2917, №2917
за березень 2008р. (докази оплати
відповідачу вартості ремонту
обладнання у загальній сумі 17 500грн.),
суд зазначає про відмову у задоволенні
такого клопотання, оскільки,
відповідно до вимог ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, позивачем не наведені
обставини, які перешкоджають позивачу
самостійно надати доказ, про який
йдеться в клопотанні.

Отже, судом встановлено, що решту
вартості робіт у сумі 19 200грн.
замовником оплачено не було.

Водночас, п. 3.1 договору передбачено, що
здача-приймання виконаних робіт
оформлюється актом, підписаним обома
сторонами. Як встановлено п. 4.1.3
договору, після закінчення виконання
робіт виконавець зобов'язується
письмово повідомити про це замовника. В
разі його неявки виконавець залишає за
собою право виставити замовнику
рахунок на виконані роботи. Крім того,
п. 4.2.3 договору встановлено, що замовник
зобов'язується спрямувати свого
повноважного представника для участі в
прийманні обладнання та підписання
прийомо-сдаточного акту протягом трьох
днів з моменту отримання повідомлення
від виконавця.

Умовами п. 4.1.2 договору передбачено, що
виконавець зобов'язується надати на
виконання робіт за кожним виробом (виду
робіт) та погодити з замовником:

- акт прийому в ремонт; дефектний акт;
калькуляцію; акт прийому з ремонту;
рахунок-фактуру на продукцію, що
відвантажується; податкову накладну;
відповідні товаросупровідні накладні;
технічну документацію виробника, що
забезпечує гарантію якості
(сертифікати якості, паспорт).

При цьому, судом встановлено, що
відповідачем було виконано
капітальний ремонт пускача ПВІ 320 на
суму 17 500грн., про що сторонами було
складено відповідний акт №11 виконання
робіт з ремонту від 31.03.2008р., який було
підписано представниками сторін та
скріплено печатками підприємств.

Однак, обладнання, передане замовником
виконавцю згідно акту №106 від 05.03.2008р.
станом на час розгляду справи
повернуто не було. Вимога позивача
№1/1635 від 26.11.2013р. про повернення
гірничо-шахтного обладнання,
спрямована 26.11.2013р. в адресу виконавця,
відповідачем була залишена без
відповіді.

Як зазначалось, відносини між
позивачем та відповідачем були
врегульовані договором №23 від 18.01.2008р.,
строк дії якого, як вбачається з
додаткових угод від 29.12.2008р. та 24.12.2009р.
продовжувався сторонами до 31.12.2009р. та
до 31.12.2010р. відповідно.

За правовою природою укладений договір
є договором підряду. Згідно з ч.1 ст. 837
Цивільного кодексу України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу
України строком дії договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.

Предметом судового розгляду є вимога
про витребування з чужого незаконного
володіння Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Донэлектрооборудование» переданого
за договором №23 від 18.01.2008р. в ремонт
обладнання пускачів ПВІ-320 - 1 шт та
ПВІ-250 - 2шт. та технічної документації
до такого обладнання. Правовою
підставою заявлених позовних вимог, як
зазначалось, позивач визначає, зокрема,
ст. 387 та ст. 1212 Цивільного кодексу
України.

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу
України, власник має право реалізувати
своє право на захист шляхом звернення
до суду з вимогою про витребування
свого майна з чужого незаконного
володіння з дотриманням вимог,
передбачених Цивільним кодексом
України.

Зазначений засіб захисту права
власності застосовується в тому
випадку, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватися належною йому річчю,
тобто коли річ незаконно вибуває з його
володіння. Витребування власником
свого майна з чужого незаконного
володіння здійснюється шляхом подання
до суду віндикаційного позову. За
допомогою цього позову власник захищає
не тільки свої права на володіння та
користування майном, а також і право на
розпорядження ним, оскільки
перебування майна у чужому незаконному
володінні певним чином обмежує і право
власника на розпорядження майном.
Віндикаційний позов є речово-правовим
позовом, що може бути пред'явлений лише
у разі відсутності між позивачем та
відповідачем зобов'язальних
правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи,
пускачі ПВІ-320 - 1 шт; ПВІ-250 2шт., які
належать позивачу, вказане
підтверджується книгою придбання
обладнання з 1997р. по 2 000р., інвентарною
книгою обліку основних засобів за
період з 01.01.2001р. по 31.12.2007р.,
інвентарними картками обліку основних
засобів №64768, №64697, №64741, були передані
відповідачеві для виконання ремонту
саме на підставі договору №23 від
18.01.2008р.

Оскільки вказане обладнання отримано
відповідачем на правовій підставі, суд
дійшов висновку, що до спірних
правовідносин слід застосовувати саме
норми ст. 1212 Цивільного кодексу
України, предметом регулювання якої є
цивільно-правові відносини, що
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна і які
не врегульовані спеціальними нормами
права. При цьому, посилання позивача в
позові, у тому числі, на ст. 387
Цивільного кодексу України не впливає
на правову оцінку правовідносин
сторін, оскільки господарський суд
повинен самостійно надати правову
оцінку правовідносинам і визначити,
яке законодавство повинно бути
застосоване.

За приписами ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати внаслідок
придбання або збереження майна
суб'єкта господарювання без достатніх
на те підстав. Так, згідно ст. 1212
Цивільного кодексу України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала. При
цьому, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно, незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою
законодавець пов'язує виникнення
даного виду зобов'язань, є відсутність
правової підстави для набуття,
збереження майна однією особою за
рахунок іншої особи. Відсутність
правової підстави означає, що майно
набуте або збережене особою поза
підставою (юридичним фактом),
передбаченою законом, іншим правовим
актом чи правочином.

Пояснення відповідача щодо передачі
позивачу відремонтованого пускача ПВІ
320 шляхом складання накладної №21 від
31.03.2008р. за підписом представника
замовника - ОСОБА_4 не приймається судом
до уваги, оскільки вказана накладна не
скріплена печаткою позивача, в графі
«довіреність» міститься посилання: «за
актом». При цьому, жодних доказів, в
підтвердження повноважень вказаної
особи щодо приймання обладнання в
ремонт та підписання відповідних
документів з цього приводу
відповідачем надано не було.

Крім того, у судовому засіданні 11.03.2014р.
позивачем було зазначено, що
ОСОБА_4 не є посадовою особою
підприємства та не мав повноважень на
підписання документів від імені
Державного підприємства
«Селидіввугілля».

Підписання акту про передачу
обладнання в ремонт №106 від 05.03.2008р., у
тому числі ОСОБА_4 не свідчить про
наявність відповідних повноважень
вказаної особи, оскільки такий акт,
крім ОСОБА_4 було підписано та
скріплено печаткою з боку позивача
ОСОБА_5 (головний механік) та ОСОБА_6
(головний бухгалтер), при цьому, посада
ОСОБА_4 не зазначена. Отже, пояснення
відповідача з цього приводу, з
посиланням на акт про передачу
обладнання в ремонт №106 від 05.03.2008р.
відхиляється судом.

Також судом враховані положення
спірного договору №23 від 18.01.2008р.,
зокрема, п. 4.1.2 договору, згідно якого
виконавець зобов'язується погодити з
замовником акт приймання з ремонту, що
в матеріалах справи відсутній та
приписи п. 7.2, згідно якого, для початку
гарантійних зобов'язань виконавця,
сторонами складається спільний акт
вводу в експлуатацію, який також в
матеріалах справи відсутній.

Як встановлено судом, відповідач у
судових засіданнях та відзиві на
позовну заяву підтверджував факт
наявності на території підприємства
пускачів ПВІ-250 у кількості 2 шт., однак,
водночас, не довів факт передачі
позивачу пускача ПВІ 320 у кількості 1
шт., тому, з огляду на наведені вище
норми законодавства та встановлені
обставини справи, враховуючи, що строк
дії договору №23 від 18.01.2008р. закінчився
31.12.2010р. (додаткова угода від 24.12.2009р.),
суд дійшов висновку про наявність
підстав для задоволення позовних вимог
в частині зобов'язання відповідача
повернути позивачу передане за
договором №23 від 18.01.2008р. в ремонт
обладнання (пускачі ПВІ-320 - 1 шт; ПВІ-250
2шт.) на підставі приписів ст. 1212
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України у
рішенні за результатами розгляду
позову про зобов'язання виконати певну
дію суд має вказати строк вчинення
відповідної дії. Керуючись принципом
розумності, встановленим ст. 3
Цивільного кодексу України, суд дійшов
висновку про необхідність
встановлення 10-денного строку з
моменту набрання рішенням законної
сили для повернення відповідачем
переданого в ремонт обладнання.

Що стосується вимоги позивача про
зобов'язання відповідача повернути
технічну документацію до обладнання,
яке було передано в ремонт за договором
№23 від 18.01.2008р. (пускачі ПВІ-320 - 1 шт.;
ПВІ-250 - 2шт.), суд зазначає, що позивачем
не було надано суду належних та
допустимих доказів, у розумінні ст. ст.
33, 34 Господарського процесуального
кодексу України, в підтвердження факту
передачі відповідачу разом з пускачами
відповідної технічної документації.

Як зазначалось, п. 2.2 договору містить
посилання, що обладнання, яке
приймається для ремонту, повинно бути
повністю очищено від бруду, пилу та
масла, а також укомплектовано всіма
вузлами та механізмами, деталями,
незалежно від їх технічного стану з
додаванням паспорту або документа, що
його заміняє. При ретельному
дослідженні акту про передачу
обладнання в ремонт №106 від 05.03.2008р.,
судом встановлено, що такий акт не
містить посилань на передачу позивачем
відповідачу будь-якої технічної
документації (паспорт, інший документ)
разом з пускачами. Крім того, позивачем
не надано жодних інших доказів, в
підтвердження заявлених позовних
вимог стосовно витребування технічної
документації, не конкретизовано, яку
саме документацію, з посиланням на її
вихідні дані замовник вважає за
необхідне витребувати у виконавця.

Посилання на відсутність в акті
дефектації від 03.03.2008р. будь-яких
зауважень стосовно технічної
документації, не приймається судом до
уваги, оскільки, п.2.4 договору сторони
передбачили, що за результатами
прийняття обладнання в ремонт,
складається дефектний акт та
калькуляція, що містять перелік робіт,
які необхідно виконати та перелік
комплектуючих та вузлів, що підлягають
заміні або які підлягають
доукомплектуванню виконавцем за
додаткову оплату. Можливість зазначити
про відсутність технічної
документації в такому акті умовами
договору не встановлено.

На підставі викладеного, враховуючи
заперечення відповідачем факту
передачі замовником спірної технічної
документації до обладнання, суд вважає
позовні вимоги в частині зобов'язання
відповідача повернути технічну
документацію до переданого за
договором №23 від 18.01.2008р. в ремонт
обладнання, пускачів ПВІ-320 - 1 шт.; ПВІ-250
- 2шт. не доведеними матеріалами справи,
отже, такими, що не підлягають
задоволенню.

Розглядаючи заявлене відповідачем
клопотання про застосування до спірних
правовідносин позовної давності, суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутись до
суду з вимогами про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 253 Цивільного кодексу
України, перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язаний його початок.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг строку
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла б
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої ст. 261
Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Як роз'яснено у п.2.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суд України від
29.05.2013 року №10 «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів» за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Крім того, якщо
відносини, які виникають між
юридичними або фізичними особами з
одного боку і державними та іншими
органами - з іншого, мають
цивільно-правовий або
господарсько-правовий характер, в яких
ці органи виступають на рівних засадах
з іншими учасниками відповідних
відносин (наприклад, у зв'язку з
виконанням цивільно-правових чи
господарсько-правових договорів,
відшкодуванням матеріальної або
моральної шкоди, із зобов'язань у
зв'язку з набуттям, збереженням майна
без достатньої правової підстави тощо),
то у вирішенні відповідних спорів
також застосовується позовна давність
- загальна або спеціальна, у залежності
від змісту позовних вимог.

Як вбачається зі змісту спірного
договору, строк повернення пускачів
ПВІ-320 - 1 шт. та ПВІ-250 - 2шт. умовами
договору не встановлений.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Судом встановлено, що позивач
звертався до відповідача з вимогою
№1/1635 від 26.11.2013р., в якій, керуючись ч. 2
ст. 530 Цивільного кодексу України,
просив виконавця повернути пускачі
ПВІ-320 - 1 шт; ПВІ-250 2шт в семиденний строк
від пред'явлення такої вимоги. Однак, у
встановлений вказаним листом строк,
вимоги замовника задоволені
виконавцем не були.

Таким чином, позивач дізнався про
порушення свого права 04.12.2013р. та
24.12.2013р. звернувся з даним позовом за
захистом порушеного права до
господарського суду, про що свідчить
відповідна відмітка канцелярії суду в
правому нижньому куті позовної заяви.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що, позивачем не було
порушено трирічний строк, в межах
якого, згідно діючого законодавства
замовник має право звернутись до суду з
вимогою про захист порушеного
цивільного права або інтересу.

Стосовно витрат зі сплати судового
збору, суд зазначає наступне.

Статтею 55 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено визначення ціни позову у
позовах про стягнення грошей і про
витребування майна. Відповідні позовні
заяви мають майновий характер, і розмір
ставок судового збору за їх подання
визначається за приписом пп. 1 п. 2 ч. 2
ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Що ж до позовних заяв немайнового
характеру, то до них відносяться
вимоги, які не підлягають вартісній
оцінці. Подання до господарського суду
таких заяв оплачується судовим збором
згідно з пп. 2 п. 2 ч. 2 ст.4 Закону України
«Про судовий збір».

У зв'язку із несплатою позивачем
передбаченого пп. 2 п. 2 ч. 2 ст.4 Закону
України «Про судовий збір» судового
збору за подання заяви вимоги
немайнового характеру - вимога про
повернення технічної документації до
переданого за договором №23 від 18.01.2008р.
в ремонт обладнання, пускачів ПВІ-320 - 1
шт.; ПВІ-250 - 2шт., суд вважає за необхідне
стягнути з позивача неоплачений
судовий збір у доход Державного
бюджету України.

Витрати позивача зі сплати судового
збору за вимогою про витребування
майна згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача.

Зважаючи на викладені обставини,
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись Законом України «Про судовий
збір»; ст.ст.3, 253, 256, 257, 261, 387, 525, 526, 530, 631,
837, 1212 Цивільного кодексу України; ст.
ст. 174, 193 Господарського кодексу
України; ст.ст. 1, 4, 42-47, 33, 34, 38, 43, 44, 49, 55,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Донэлектрооборудование» (83047, м.
Донецьк, вул. Багратіона, буд. 7 А,
ідентифікаційний код 25341669) в 10-денний
строк з дня набрання рішенням законної
сили передати Державному підприємству
«Селидіввугілля» (85400, Донецька
область, м. Селидове, вул. К. Маркса, 41,
ідентифікаційний код 33426253) пускач
ПВІ-320 1 шт. (інвентаризаційний номер 64768)
та пускачі ПВІ-250 у кількості 2шт.
(інвентаризаційний номер 64697 та 64741).

У задоволенні позовних вимог
Державного підприємства
«Селидіввугілля» про зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Донэлектрооборудование» повернути
технічну документацію до обладнання,
яке було передано в ремонт за договором
№23 від 18.01.2008р. (пускачі ПВІ-320 - 1 шт.;
ПВІ-250 - 2шт.), відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Донэлектрооборудование» (83047, м.
Донецьк, вул. Багратіона, буд. 7 А,
ідентифікаційний код 25341669) на користь
Державного підприємства
«Селидіввугілля» (85400, Донецька
область, м. Селидове, вул. К.
Маркса, 41, ідентифікаційний код 33426253)
витрати зі сплати судового збору у сумі
1 720грн. 50коп.

Стягнути з Державного підприємства
«Селидіввугілля» (85400, Донецька
область, м. Селидове, вул. К.
Маркса, 41, ідентифікаційний код 33426253) на
користь Державного бюджету України
судовий збір у розмірі 1 147грн.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги - після розгляду справи
апеляційним господарським судом, якщо
рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого
господарського суду подається через
місцевий господарський суд, який
розглянув справу, протягом десяти днів.
У разі, якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання повного
тексту рішення.

У судовому засіданні 11.03.2014р.
проголошено та підписано вступну та
резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та
підписано 17.03.2014р.

Суддя
Ю.С.
Мельниченко