ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" березня 2014 р.Справа № 916/3592/13

За позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1;

До відповідача: Одеської міської ради;

За участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
Одеського міського управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради;

про визнання недійсним договору

Суддя Меденцев П.А.

Представники:

Від позивача: не з'явився.

Від відповідача: Лабунська О.О. (за
довіреністю).

Від третьої особи: Польщіна Т.Л. (за
довіреністю).

СУТЬ СПОРУ: 24.12.2013р. за вх. №5409/13 Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (далі -
позивач) звернувся до господарського
суду Одеської області з позовною
заявою до Одеської міської ради (далі -
відповідач) за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: Одеського міського
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, про визнання
недійсним договору № 5552 на дольову
участь у землекористуванні від 09.12.2008
року.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 26.12.2013 року було порушено
провадження у справі суддею Меденцевим
П.А. та присвоєно справі №916/3592/13.

Відповідно до положень норми ст. 69 ГПК
України строк розгляду справи було
продовжено до 11.03.2014 року Ухвалою суду
від 24.02.2014 року.

Позивач на позовних вимогах наполягає.

Відповідач надав суду відзив 10.02.2014
року за вх. №3531/14 на позов в якому
позовні вимоги не визнає та просить суд
відмовити позивачу в задоволенні
позову, так як вважає вимоги
необґрунтованими та безпідставними з
підстав викладених у відзиві.

Одеською міською радою усно у судовому
засіданні 10.02.2014 року, та письмово 10.02.2014
року за вх. №3530/14 було заявлено про
застосування строків позовної
давності при вирішенні спору, що
розглянуто судом та долучено до
матеріалів справи.

Представник Одеського міського
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради у судових
засіданнях підтримував позицію
відповідача, посилаючись на усні
пояснення по справі.

У судовому засіданні 11.03.2014р. було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду в порядку статті
85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд встановив наступне:

09 грудня 2008р. між Одеською міською
радою та Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 було укладено договір № 5552 на
дольову участь у землекористуванні, за
умовами якого, відповідач визначає
дольову участь у землекористуванні, а
позивач здійснює оплату за
користування 488/1000 частки земельної
ділянки площею 698,43 кв. м., що складає 340,83
кв. м., за адресою: АДРЕСА_1, відповідно
до плану земельної ділянки.

Доля у землекористуванні визначається
відповідно до положення про порядок
розрахунку плати за користування
земельними ділянками і за дольову
участь у землекористуванні в м. Одесі,
затвердженого рішенням Одеської
міської ради № 702-ХХIII від 29.02.2000р.,
терміном на 5 років для експлуатації та
обслуговування офісних приміщень (п. 1.2.
договору).

Також, сторони встановили, що плата за
долю у землекористуванні у вигляді
орендної плати вноситься
землекористувачем за базовий
податковий період, який дорівнює
календарному місяцю, щомісяця на
протязі 30 календарних днів, наступних
за останнім календарним днем звітного
місяця, у розмірі 33 414,05 грн. на рік із
розрахунку від нормативної грошової
оцінки дольової участі у
землекористуванні. Розмір орендної
плати встановлюється за домовленістю
сторін у відповідності до протоколу
узгодження від 13.11.2008р. (п.п. 2.1. та 2.2.
договору).

Рішенням Одеської міської ради №
702-ХХІІІ від 29.02.2000р. затверджено нову
редакцію додатку № 1 до рішення
Одеської міської ради від 09.12.1999р. №
439-ХХШ „Про вдосконалення регулювання
земельних відносин", а саме затверджено
Положення про порядок розрахунку плати
за користування земельними ділянками і
за дольову участь у землекористуванні
в м. Одесі.

Пунктом 3.1. Положення встановлено
порядок розрахунку річної орендної
плати у процентному співвідношенні до
грошової оцінки земельної ділянки за
користування земельними ділянками
наданих під будівництво нових об'єктів,
а також за користування земельними
ділянками, на яких розміщені окремо
розташовані будівлі, споруди і
тимчасові об'єкти.

Пунктом 4.1. Положення передбачено, що
розрахунок плати за долю в
землекористуванні вбудованих,
вбудовано-прибудованих приміщень
здійснюється у розмірі земельного
податку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 посилається
на той факт, що укладення договору про
дольову участь у землекористуванні не
передбачено ані Законами України „Про
оренду землі", ані „Про плату за землю"
(який був чинний на час виникнення
спірних відносин), ані Цивільним та
Земельним кодексами України.

Договір № 5552 від 09 грудня 2008р. не є
договором оренди земельної ділянки у
розумінні наведених норм права.

Із положень договору не вбачається, що
його предметом є надання у строкове
платне користування (оренду) земельну
ділянку, що суперечить ст.ст. 1, 13 Закону
України „Про оренду землі".

Земельна ділянка по АДРЕСА_1, на якій
розташовано домоволодіння, рішенням
Одеської міської ради позивачу в
оренду не здавалась і відповідний
договір оренди з позивачем не
укладався, фактично в користування за
актом приймання-передачі земельна
ділянка не передавалась, тому
встановлене зобов'язання щодо сплати
орендної плати є безпідставним.

Крім того, згідно п. 1.2. спірного
договору, доля у землекористуванні
визначається відповідно до
вищеназваного Положення, пунктом 4.1
якого передбачено, що розрахунок плати
за долю в землекористуванні
вбудованих, вбудовано-прибудованих
приміщень здійснюється у розмірі
земельного податку.

Однак, умовами цього договору (пункти
2.1. 2.2.) та вищезгаданим Протоколом
узгодження, плата за долю у
землекористуванні визначена у вигляді
орендної плати.

Таким чином, оскільки наведеними
положеннями чинного на час укладення
договору законодавства передбачено, що
орендна плата справляється за земельні
ділянки, надані в оренду, відповідна
земельна ділянка в оренду не
передавалась, то умови даного договору
щодо плати за долю у землекористуванні
у вигляді орендної плати не
відповідають вимогам законодавства.

Досліджуючи матеріали справи,
аналізуючи норми чинного
законодавства, що стосується суті
спору, суд дійшов наступних висновків:

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 20 цього Кодексу право
на захист особа здійснює на свій
розсуд.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Як вище встановлено господарським
судом, 09.12.2008р. між Одеською міською
радою та Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 було укладено договір № 5552 на
дольову участь у землекористуванні, за
умовами якого, відповідач визначає
дольову участь у землекористуванні, а
позивач здійснює оплату за
користування 488/1000 частки земельної
ділянки площею 698,43 кв. м., що складає 340,83
кв. м., за адресою: АДРЕСА_1, відповідно
до плану земельної ділянки.

Положення статті 6 Цивільного Кодексу
України передбачено, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
627, ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовною заявою,
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
просив суд визнати недійсним
вищевказаний договір (договір № 5552 на
дольову участь у землекористуванні від
09.12.2008 року), так його умови не
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України, право
на звернення до господарського суду
мають підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. У
випадках, передбачених законодавчими
актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні
та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно п. 1, ч. 1 ГПК України,
господарським судам підвідомчі: 1)
справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7 1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (п
2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

10.02.2014 року за вх. №3530/13 Одеська міська
рада звернулася до суду із заявою про
застосування строків позовної
давності при вирішенні справи №916/3592/13.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України,
від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів", за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Висновок про застосування позовної
давності відображається у
мотивувальній частині рішення
господарського суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Ст. 257 ЦК України встановлює загальну
позовну давність тривалістю у три роки.

Обчислення позовної давності
відповідно до ст. 261 ЦК України
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Згідно положень п. 5.8. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 10 „про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів", у вирішенні питань, пов'язаних
із застосуванням позовної давності у
спорах, що виникають у зв'язку з
визнанням недійсними правочинів
(господарських договорів),
господарським судам слід враховувати
викладене в пункті 2.8 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
28.05.2013 N 11 "Про деякі питання практики
вирішення господарськими судами
спорів про визнання недійсними
правочинів (господарських договорів)".

Відповідно до положень п 2.8. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року № 11 „Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними":
щодо вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність (стаття 257 ЦК
України, з урахуванням водночас
наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5
Перехідних та прикінцевих положень
Закону України "Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20.12.2011 N 4176-VI).

Перебіг позовної давності починається,
за загальним правилом, від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила (частина перша
статті 261 ЦК України), за винятком
випадків, зазначених у частинах другій
і третій цієї статті. Зокрема, за
позовами про застосування наслідків
нікчемного правочину (повернення
коштів, іншого майна тощо) позовна
давність починається не від дня
вчинення такого правочину, а від дня,
коли почалося його виконання.

Таким чином, так як позивач звернувся з
позовом про визнання недійсним
договору № 5552 на дольову участь у
землекористуванні від 09.12.2008 року, тим
самим стверджуючи про порушення норм
чинного законодавства в момент його
укладання, тим самим довідався про
порушення права та про особу, яка його
порушила 09.12.2008р., тоді строк позовної
давності у три роки сплив 09.12.2011р., тоді
як позивач звернувся із позовом лише
24.12.2013р.

Відповідно до частини третьої ст. 267 ЦК
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, як не обґрунтовані, не
підтверджені належними доказами та
наявними матеріалами справи.

На підставі ст.ст. 44, 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.
.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 14
березня 2014 року.

Суддя
Меденцев П.А.