РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
Справа № 906/1639/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Крейбух О.Г. , суддя Юрчук М.І.

при секретарі Макаревич В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача 1: представник не
з'явився

від відповідача 2: представник не
з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача

ОСОБА_1 на рішення господарського суду
Житомирської області від 22 січня 2014
року у справі № 906/1639/13 (суддя Соловей
Л.А.)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача 1 Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Геозвягель"

до відповідача 2 ОСОБА_2

про визнання недійсним договору позики
від 1 березня 2013 року

та застосування наслідків недійсного
правочину шляхом стягнення 10000 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся в
господарський суд Житомирської
області з позовом (а.с. 2-5) до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Геозвягель» (надалі - Відповідач 1) та
ОСОБА_2 (надалі - Відповідач 2) про
визнання недійсним договору, що
укладений директором Відповідача 1 без
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, а саме: договір позики
від 1 березня 2013 року (надалі - Договір;
а.с. 55) укладеного між Відповідачем 1 та
Відповідачем 2 на суму 10 000 грн.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 22 січня 2014
року (а.с. 137-141), з підстав зазначених в
даному рішенні, в позові відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції Позивач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
146-152) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій, з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Житомирської області від 22 січня 2014
року по даній справі скасувати та
прийняти нове рішення, яким задоволити
позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що місцевим господарським судом при
прийнятті рішення не в повному обсязі
з'ясовано обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
спору, неправильно та неповно
досліджено докази, що призвело до
невідповідності висновків суду
обставинам справи. Крім того, Позивач
як на підставу скасування рішення суду,
посилається на те, що по відношенню до
укладеного Договору з Відповідачем 2
Позивач є заінтересованою особою,
оскільки надання безвідсоткових позик
суперечить меті Відповідача 1 та має
вплив на розмір та строки виплати
дивідендів. Отже, укладеним Договором
було порушено корпоративні права
Позивача, як учасника товариства на
управління товариством, шляхом
прийняття відповідних рішень на
загальних зборах учасників товариства
та надання необхідних повноважень
директору Відповідача 1.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 10 лютого 2014
року, апеляційну скаргу було прийнято
до провадження та призначено до
розгляду на 5 березня 2014 року на 15
годину 10 хвилин (а.с. 145).

Відповідач 1 та Відповідач 2 не
скористалися правом подачі письмового
відзиву на апеляційну скаргу, що у
відповідності частини 2 статті 96
Господарського процесуального кодексу
України не перешкоджає перегляду
рішення суду.

Представники Позивача,
Відповідача 1 та Відповідача 2 в судове
засідання від 5 березня 2013
року не з'явилися. Про дату, час та місце
розгляду справи Позивач належним чином
повідомлений, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 121).

Водночас, в матеріалах справи
наявні поштові конверти з
повідомленнями про вручення (ухвали
про прийняття апеляційної скарги до
розгляду від 10 лютого 2014 року), котрі
були адресовані Відповідачу 1 та
Відповідачу 2, які не отриманні ними і
повернулися в зв'язку із закінченням
терміну зберігання (а.с. 158-160).

В зв'язку з чим колегія суду
зазначає, що в пункті 11 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 15 березня 2007 року №01-8/123
"Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році"
зазначено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного місця
проживання фізичних осіб - учасників
судового процесу на час вчинення тих чи
інших процесуальних дій. Тому
відповідні процесуальні документи
надсилаються господарським судом
згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Також, пункт 4 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
2 червня 2006 року N 01-8/1228 "Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" містить інформацію про
те, що примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" , і т.п., з
урахуванням конкретних обставин
справи можуть вважатися належними
доказами виконання господарським
судом обов'язку щодо повідомлення
учасників судового процесу про
вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

Враховуючи вищеописане та приписи
статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представників
Позивача, Відповідача 1 та Відповідача
2 за наявними у справі матеріалами.

Рівненський апеляційний господарський
суд розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційну скаргу Позивача слід
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду першої інстанції
без змін, виходячи з наступного.

Рівненським апеляційним
господарським судом встановлено, що з
наявного в матеріалах спарви протоколу
№ 1 Загальних зборів Відповідача 1 від 23
листопада 2011 року (а.с. 88-89) вбачається,
що Відповідач 1 був заснований
фізичними особами учасниками -ОСОБА_3
та Позивачем.

Колегія суду дослідивши Статут
Відповідача 1 (а.с. 81-87) звертає увагу на
окремі його положення, а саме.

Згідно із пунктами 6.1 та 8.1 Статуту
Відповідача 1: метою діяльності
Відповідача 1 є отримання прибутку від
господарської діяльності Відповідача
1; для забезпечення діяльності
Відповідача 1 за рахунок вкладів
учасників створюється статутний
капітал у розмірі 2000 грн. 00 коп.; частка
кожного з учасників складає 50 %, що
становить 1000 грн.

1 березня 2013 року між Відповідачем 1 (в
особи директора ОСОБА_3, що діє на
підставі Статуту), з одного боку, і
Відповідачем 2 укладено Договір (а.с.55).

За умовами пунктів 2.1, 3.1 Договору,
Відповідач 1 надає Відповідачу 2
безпроцентну поворотну споживчу
позику на власні потреби в розмірі,
встановленому пунктом 2.1 даного
Договору, а Відповідач 2 зобов'язаний
повернути позику Відповідачу 2 в
повному обсязі; сума споживчої позики
Договору становить 10000 грн.; видача
позики здійснюється в касі Відповідача
2 і оформляється видатковим касовим
ордером не пізніше 2 березня 2013 року.

Пунктом 4.1 Договру визначено, що датою
повернення позики є 1 березня 2014 року.

Згідно пунктів 5.2, 7.1 Договору, сума
позики, підлягає поверненню шляхом її
зарахування на поточний рахунок
Відповідача 1 чи внесення до каси
підприємства; Договір діє до повного
виконання Відповідачем 2 своїх
зобов'язань за Договором.

Колегія суду зауважує, що згідно
видаткового касового ордеру, наявного
в матеріалах справи, від 1 березня 2013
року (а.с.56) Відповідачу 2 було видано
позику у розмірі 10000 грн..

Водночас, з доданих до матеріалів
справи копій прибуткових касових
ордерів, а саме: прибутковий касовий
ордер № 669 від 7 червня 2013 року на суму
1500 грн, прибутковий касовий ордер № 707
від 11 липня 2013 року на суму 1200 грн.,
прибутковий касовий ордер № 717 від 16
липня 2013 року на суму 2000 грн,
прибутковий касовий ордер № 719 від 18
липня 2013 року на суму 2000 грн.,
прибутковий касовий ордер № 746 від 29
липня 2013 року на суму 3300 грн. (а.с. 57-60),
вбачається, що станом на 29 липня 2013
року дану суму позики (10 000
грн.) було повернуто в касу Відповідача
1, дані дії Відповідача 2 узгоджуються з
приписами пункту 5.2 Договору і свідчить
про повне виконання своїх зобов'язань
за Договором та про припинення його дії
станом на 29 липня 2013.

З наявного в матеріалах справи акту
перевірки від 26 вересня 2013 року
№ 628/22-00/37808277 (а.с. 31-45),
вбачається що Новоград-Волинською ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області Міністерства
доходів і зборів України було
проведено перевірку Відповідача 2 з
питань дотримання вимог податкового
законодавства, валютного та іншого
законодавства за період з 1 січня 2012
року по 30 червня 2013 року, також на
підставі наданих для перевірки заяв
працівників Відповідача 1 про надання
позики, договорів позики, касових книг,
видаткових та прибуткових касових
ордерів, було встановлено надання
Відповідачем 1 позик в тому числі й
Відповідачу 2 по даному Договору. При
цьому, колегія суду зауважує, що за
результатами перевірки, зафіксованими
в даному акті порушень в діяльності
Відповідача 1 не встановлено.

Позивач в позовній заяві та в своїй
апеляційній скарзі зазначає про те, що
укладеним Договором порушено його
корпоративні права на управління
Відповідачем 1 та на отримання доходів
(дивідендів) від господарської
діяльності, оскільки, укладення
директором Відповідача 1 правочинів на
суму більше 1000 грн. потребує рішення
загальних зборів учасників
Відповідача 1. Також зазначає, що
загальні збори щодо прийняття рішення
про укладання Договору позики від 30
січня 2013 року не проводились, а сума
позики за Договором склала 10000 грн., що
перевищує 50 % статутного капіталу (2 000
грн.) Відповідача 1.

В зв'язку з чим Позивач звернувся до
суду, за захистом свого порушеного
права, з позовом до Відповідача 1 та
Відповідача 2 про визнання недійсним
Договору та застосування наслідків
його недійсності.

Колегія суддів дослідивши
матеріали справи зазначає, що до
корпоративних спорів належать також
спори за позовами учасників
(акціонерів) господарських товариств
про визнання недійсними правочинів,
укладених товариством, якщо Позивач
обґрунтовує позовні вимоги порушенням
його корпоративних прав або інтересів.

Рівненський апеляційний
господарський суд зазначає, що даний
спір відповідно до норм чинного
законодавства підвідомчий саме
господарському суду з гляду на
наступне.

Положеннями частини 1 статті 21
Господарського процесуального кодексу
України передбачено, що сторонами в
судовому процесі - позивачами і
відповідачами - можуть бути
підприємства та організації, зазначені
у статті 1 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 21
Господарського процесуального кодексу
України: позивачами є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.
Відповідачами є підприємства та
організації, яким пред'явлено позовну
вимогу.

Згідно частини 1 статті 1
Господарського процесуального кодексу
України: підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Частиною 2 статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
закріплено, що у випадках, передбачених
законодавчими актами України, до
господарського суду мають право також
звертатися державні та інші органи,
фізичні особи, що не є суб'єктами
підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
12 Господарського процесуального
кодексу України: господарським судам
підвідомчі,зокрема, справи, що
виникають з корпоративних відносин у
спорах між господарським товариством
та його учасником (засновником,
акціонером), у тому числі учасником,
який вибув, а також між учасниками
(засновниками, акціонерами)
господарських товариств, що пов'язані
із створенням, діяльністю, управлінням
та припиненням діяльності цього
товариства, крім трудових спорів.

Верховний Суд України в постанові
Пленуму "Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" від 24.10.2008 року №
13 вказав, що законом не передбачено
право акціонера (учасника)
господарського товариства звертатися
до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва. На цій підставі
господарським судам належить
відмовляти акціонерам (учасникам)
господарського товариства в
задоволенні позову про укладення,
зміну, розірвання чи визнання
недійсними договорів та інших
правочинів, вчинених господарським
товариством. Спори цієї категорії є
підвідомчими (підсудними)
господарським судам незалежно від їх
суб'єктного складу на підставі пункту 4
частини першої статті 12 ГПК, якщо
акціонер (учасник) господарського
товариства обґрунтовує відповідні
позовні вимоги порушенням його
корпоративних прав.

Дослідивши матеріали справи
вбачається, що Позивач посилається на
порушення його корпоративних прав, як
учасника Відповідача 1, оскільки, на
його думку, надання позики за Договром
для Відповідача 2, суттєво впливає на
його участь в управлінні товариством
та суперечить меті його діяльності,
крім того, директором Відповідача 1 не
додержано вимоги частини 2 статті 203
Цивільного кодексу України щодо
необхідного обсягу цивільної
дієздатності директора товариства на
укладення правочину, оскільки не була
отримана згода загальних зборів на
укладення правочину на суму більше 50 %
статутного капіталу товариства.

Отже, виходячи з усього описаного
вище, з урахуванням підстав звернення
Позивач про визнання недійсним
Договору, укладеного між Відповідачем 1
та Відповідачем 2, у зв'язку з
порушенням його корпоративних прав,
обґрунтованим є висновок
господарського суду про те, що
незалежно від суб'єктного складу
учасників судового процесу, такий спір
на підставі пункту 4 частини 1 статті 12
Господарського процесуального кодексу
України є підвідомчим господарському
суду.

Стосовно вимог Позивача про
визнання недійсними Договору колегія
зазначає наступне.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше
сторін, спрямована на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків; договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору; до договорів,
що укладаються більш як двома
сторонами (багатосторонні договори),
застосовуються загальні положення
про договір, якщо це не суперечить
багатосторонньому характеру цих
договорів.

Статтею 215 Цивільного кодексу
України визначено, що: підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу; якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин - це дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.

У відповідності до частини 1
статті 167 Господарського кодексу
України: корпоративні права - це права
особи, частка якої визначається у
статутному капіталі (майні)
господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

За приписами статті 116 Цивільного
кодексу України: учасники
господарського товариства мають право
у порядку, встановленому установчим
документом товариства та законом,
зокрема: брати участь в управлінні
товариством у порядку, визначеному в
установчому документі, крім випадків,
встановлених законом; брати участь у
розподілі прибутку товариства і
одержувати його частину (дивіденди);
одержувати інформацію про діяльність
товариства у порядку, встановленому
установчим документом; учасники
господарського товариства можуть
також мати інші права, встановлені
установчим документом товариства та
законом.

Аналогічні права передбачені статтею 10
Закону України "Про господарські
товариства" та пунктом 3.1 Статуту
Відповідача 1.

Як вбачається із зареєстрованого 5
грудня 2011 року Статуту Відповідача 1 та
Витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 10), учасниками
Відповідача 1 є ОСОБА_3 та Позивач, із
частками у статутному капіталі
Відповідача 1 - 50%. При цьому ОСОБА_3 є
директором (виконавчим органом)
Відповідача 1.

Згідно частини 1 статті 92 Цивільного
кодексу України: юридична особа
набуває цивільних прав та обов'язків і
здійснює їх через свої органи, які
діють відповідно до установчих
документів та закону; порядок
створення органів юридичної особи
встановлюється установчими
документами та законом.

За частиною 3 статті 92 Цивільного
кодексу України, орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в
інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

За приписами частини 2 статті 207
Цивільного кодексу України правочини
від імені юридичної особи підписуються
особами, уповноваженими на це її
установчими документами, довіреністю,
законом або іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Колегія суду звертає увагу на те, що
пунктами 15.1 та 15.7 Статуту визначено, що:
вищим органом Відповідача 1 є загальні
збори учасників; вони складаються з
учасників Відповідача 1 або
призначених ними представників;
загальні збори мають право приймати
рішення з усіх питань діяльності
Відповідача 1, у числі і з тих, що
передані загальними зборами до
компетенції виконавчого органу.

Відповідно до пункту 15.8 Статуту,
загальні збори скликаються не рідше
двох разів на рік; позачергові загальні
збори скликаються головою товариства у
разі неплатоспроможності товариства, а
також у будь-якому іншому випадку, якщо
цього потребують інтереси товариства в
цілому, зокрема, якщо виникає загроза
значного скорочення статутного
капіталу; загальні збори повинні також
скликатися на вимогу виконавчого
органу.

У пункті 15.10 Статуту передбачено, що:
питання, віднесені до виключної
компетенції загальних зборів, не
можуть бути передані для вирішення
виконавчому органу Відповідача
1.

Згідно пункту 16.1 Статуту, виконавчим
органом Відповідача 1 є директор, який
обирається загальними зборами
учасників безстроково та здійснює
поточне керівництво його діяльністю і
є підзвітним загальним зборам
(зазначене відповідає приписам частини
1 статті 62 Закону України "Про
господарські товариства").

Колегія суду звертає увагу, на пункт 16.2
Статуту, котрим визначено, що директор
вирішує усі питання діяльності
Відповідача 1, за винятком тих, що
належать до виключної компетенції
загальних зборів; директор підзвітний
загальним зборам і організовує
виконання їх рішень; директор діє від
імені Відповідача 1 в межах,
встановлених законодавством та цим
Статутом; директор Відповідача 1 без
довіреності діє від імені Відповідача 1
та представляє його у всіх державних
органах, установах та організаціях.

Пунктом 16.3 Статуту визначено
повноваження директора, а саме:
директор має право, зокрема, приймати
рішення про укладення правочинів, у
тому числі договорів застави, продажу
основних засобів Відповідача 1,
кредитні договори, тощо, на суму, що не
перевищує 50% статутного капіталу
Відповідача 1.

Дане також підтверджується витягом з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців за
№985558 від 4 листопада 2013 року, а саме:
ОСОБА_3 як керівник Відповідача 1
приймає рішення про укладання
правочинів, в тому числі договорів
застави, продажу основних засобів
товариства, кредитні договори тощо, на
суму, що не перевищує 50% статутного
капіталу Відповідача 1.

Згідно пункту 8.1 Статуту Відповідача 1,
для забезпечення діяльності за рахунок
вкладів Учасників створюється
Статутний капітал у розмірі 2000 (дві
тисячі гривень 00 копійок) гривень.

З огляду на вищенаведене, пункт 16.3
Статуту дійсно встановлено обмеження
на укладення директором Відповідача 1
правочинів на суму до 1000 грн.

Поряд з тим, колегія суду зауважує, що
підпунктом 6 пункту 15.10 Статуту (а.с. 85)
визначено, що до виключної компетенції
Загальних зборів належить прийняття
рішення про укладення правочинів на
суму, що перевищує 50 відсотків
балансової вартості активів
Товариства за даними останньої
фінансової звітності.

Таким чином, у разі укладення
правочинів на суму більше 50% балансової
вартості активів Відповідача 1 за
даними останньої фінансової звітності
повинно прийматись рішення загальних
зборів, в інших випадках, згідно абзацу
2 пункту 16.2 Статуту, директор вирішує
всі питання діяльності товариства, за
винятком тих, які відносяться до
виключної компетенції загальних
зборів, одноособово.

Згідно Довідки перевірки
Новоград-Волинської об'єднаної
державної податкової інспекції від 26
вересня 2013 року № 628/22-00/37808277 (а.с. 46-49)
вбачається, що балансова вартість
активів Відповідача 1 станом на 1 січня
2013 року склала 221700 грн., дане
опосередковано свідчить про те, що у
2012 році до компетенції Загальних
зборів Відповідача 1 належало
прийняття рішення про укладення
правочину у розмірі понад 110850 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
Договір укладено на суму 10 000 грн., що
перевищує 50% статутного капіталу
Відповідача 1, однак, зазначена сума не
перевищує 50 відсотків балансової
вартості активів Відповідача 1, що
свідчить про те, що укладення Договору
на вказану суму (згідно підпункту 6
пункту 15.10 Статуту) не віднесено до
виключної компетенції загальних
зборів.

Крім того, згідно з пункту 9.3
Роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 12 березня 1999 року
за № 02-5/111 «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними» за
загальним правилом передбачені
установчими документами обмеження
повноважень особи щодо укладення угод
у порівнянні з визначеними у
довіреності, законі не повинні
впливати на відносини підприємства,
установи, організації, від імені якої
укладено угоду, з іншими особами.
Винятком є випадки, коли сторона знала
чи повинна була знати про існуючі
обмеження. Наприклад, продавець,
укладаючи договір, підписаний
генеральним директором акціонерного
товариства, знає про відповідні
обмеження повноважень, оскільки є
акціонером товариства і брав участь у
загальних зборах, якими затверджено
статут.

В таких випадках угода може бути
визнана недійсною за позовом особи,
саме в інтересах якої встановлено
обмеження, але заявник повинен довести,
що друга сторона знала чи повинна була
знати про існуючі обмеження.

Відповідно до пункту 9.4. розяснення
Вищого арбітражного суду України від 12
березня 1999 за № 02-5/111 та статті 41 Закону
України «Про господарські товариства»
до компетенції загальних зборів
акціонерного товариства віднесено
затвердження договорів (угод),
укладених на суму, що перевищує вказану
в статуті товариства.

Цією нормою передбачено не
укладення договорів, а їх затвердження.
Тому якщо господарським судом буде
з'ясовано, що установчими документами
акціонерного товариства право органу
цього товариства на укладення договору
не обмежено, тобто такий орган підписав
договір без порушення наданих йому
повноважень, то сам лише факт
незатвердження договору після його
підписання не може бути підставою для
визнання договору недійсним.

Пунктом 40 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 13 «Про практику розгляду
судами корпоративних спорів»
визначено, що судам необхідно
враховувати, що в пункті «і» частини
п'ятої статті 41 Закону про господарські
товариства до компетенції загальних
зборів віднесено саме затвердження
договорів (угод), укладених на суму, що
перевищує вказану в статуті
товариства, а не їх укладення.

Як вбачається з матеріалів справи,
зміст даного Договору містить усі
істотні умови, зокрема: відомості про
сторін; предмет Договору, строк і
порядок його виконання; та інші
відомості.

Однією з загальних засад цивільного
законодавства згідно зі статті 3
Цивільного кодексу України є свобода
договору.

Волевиявлення Відповідача 1
підтверджується наявністю на договорі
підпису директора, закріпленого
печаткою Відповідача 1.

В зв'язку з вищезазначеним колегія суду
зауважує, що Позивачем не надано
доказів того, що підписуючи
оспорюваний договір особа, яка вчинила
правочин, не мала необхідного обсяг
цивільної дієздатності, а
волевиявлення учасника правочину не
було вільним та не відповідало його
внутрішній волі.

Отже, з огляду на вищеописані норми
діючого законодавства в сукупності з
положеннями Статуту (статті 16 Статуту
Відповідача 1) директор є саме тією
особою, яка підписує правочини від
імені юридичної особи та скріплює
його печаткою, незалежно від того, який
орган (загальні збори чи виконавчий
орган) прийняв рішення про вчинення
такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 7 постанови «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 6 листопада 2009
року № 9, правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Враховуючи вищевисвітлене в
сукупності з тим фактом, що змістом
пункту 16.2 Статуту Відповідача 1 (щодо
прийняття рішення загальних зборів для
укладення оспорюваного договору чи
його затвердження) та законодавством в
імперативному порядку не передбачено,
а також те, що на дату звернення з
позовом до суду загальні збори, на
розгляд яких ставилося б питання про
затвердження спірного Договору чи про
визнання його недійсним, не
проводилися, наведені Позивачем
обставини не можуть свідчити про
порушення його корпоративних прав на
управління Відповідачем 1.

Крім того, колегія суду звертає увагу
на ту обставину, що визнання недійсним
оспорюваного Договору, зобов'язання за
яким у сторін припинено у зв'язку з їх
виконанням, в даному випадку не впливає
на права Позивача по управлінню
Відповідачем 1, тому не спричинить їх
відновлення.

З огляду на що, не знаходять свого
підтвердження доводи Позивача,
висвітлені в апеляційній скарзі,
відносно того, що прийняття рішення
про укладення Договору директором
Відповідача 1 без рішення загальних
зборів учасників Відповідача 1 є
порушенням його корпоративних прав як
учасника на управління Відповідачем 1.

Що ж стосується посилань Позивача на
те, що укладання директором
Відповідача 1 спірного Договору
суперечить меті діяльності
Відповідача 1, порушує порядок
розподілу прибутку Відповідача 1 та
впливає на права учасника щодо
отримання доходів від господарської
діяльності Відповідача 1 (дивідендів),
то колегія суду зауважує наступне.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 Статуту
Відповідача 1, метою його діяльності є
отримання прибутку від господарської
діяльності Відповідача 1; предметом
діяльності товариства, зокрема, є
діяльність у сфері інжинірингу,
геології та геодезії, надання послуг
технічного консультування в цих
сферах, надання інших інформаційних
послуг, землеоціночні роботи та всі
види землевпорядних робіт та робіт із
землеустрою, оформлення та укладення
кредитних договорів, здійснення
благодійної діяльності, розробка та
впровадження екологічних програм, всі
інші напрямки діяльності, не
заборонені чинним законодавством
України.

Статтею 14 Статуту Відповідача 1 (яка
кореспондується зі статтею 15 Закону
України "Про господарські товариства")
визначено, що прибуток Відповідача 1
утворюється з надходжень від
господарської діяльності після
покриття матеріальних та прирівняних
до них витрат і витрат на оплату праці;
з балансового прибутку товариства
вносяться передбачені законодавством
України податки та інші платежі до
бюджету; чистий прибуток, одержаний
після зазначених розрахунків,
залишається у повному розпорядження
Відповідача 1 і розподіляється між
його учасниками пропорційно розмірам
часток у Статутному капіталі чи іншим
чином відповідно до рішення загальних;
право на отримання частки прибутку
пропорційно частці кожного з учасників
мають особи, які є учасниками
Відповідача 1 на початок строку виплати
дивідендів.

Відповідно до пункту "д" частини 5 та
частини 6 статті 41 Закону України
"Про господарські товариства",
затвердження річних результатів
діяльності акціонерного
товариства, порядку розподілу
прибутку, строку та порядку
виплати частки прибутку (дивідендів)
належить до виключної компетенції
загальних зборів.

З протоколів загальних зборів
учасників Відповідача 1 (а.с.93-99)
вбачається, що у 2012 році загальними
зборами приймались рішення про виплату
дивідендів, які були повністю
виплачено у розмірі 252000 грн. Наведене
також підтверджується актом перевірки
Новоград-Волинської ОДПІ від 26 вересня
2013 року № 628/22-00/37808277 (а.с.31-51). Однак, у 2013
році таке рішення загальними зборами
не приймалось, відповідно - дивіденди
не виплачувались.

З огляду на вищезазначене колегія суду
зауважує, що на дату звернення Позивача
до суду загальними зборами Відповідача
1 не було визначено порядок
розпреділення прибутків (виплати
дивідендів учасникам Відповідача 1) за
2013 рік, при цьому отримана за Договором
сума позики була повернута у липні 2013,
відповідно є безпідставними
твердження Позивача відносно того, що
укладення Договору порушує порядок
розподілу прибутку Відповідача 1 та
права Позивача на отримання прибутку
від діяльності Відповідача 1.

Таким чином, Позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
того, що укладений Договір суперечить
меті діяльності Відповідача 1, порушує
порядок розподілу прибутку
Відповідача 1 та впливає на права
учасника щодо отримання доходів від
господарської діяльності Відповідача 1
(дивідендів).

Отже, дослідивши доводи апеляційної
скарги, перевіривши наявні матеріали
справи, проаналізувавши норм
матеріального та процесуального права,
колегія суду зауважує, що прийняття
директором Відповідача 1 рішення щодо
надання позики за Договором не порушує
корпоративних прав Позивача та не
зменшує обсягу майна Відповідача 1,
адже Договір укладений в межах
поточної господарської діяльності, без
будь-яких порушень чинних норм
законодавства, що знайшло своє
підтвердження в акті перевірки
діяльності Відповідача 1.

Що ж стосується посилань Позивача
відносно того, що укладений правочин
порушує його корпоративне право, то
колегія суду зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
передбачено право кожної особи на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизначення або
оспорювання.

Під захистом слід розуміти дії
уповноваженої особи, а також
діяльність органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права, особу,
яка такі права порушує.

Статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи, мають
право звернутися до господарського
суду згідно із встановленою
підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів.

За змістом частини 3 статті 215
Цивільного кодексу України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним може бути заявлена як однією
зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину (абз.5 п.5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Виходячи з обґрунтування позовних
вимог порушенням корпоративних прав та
інтересів Позивача, останній звернувся
до суду, саме як учасник Відповідача 1,
тобто заінтересована особа.

Відтак, згідно статтей 15, 16 Цивільного
кодексу України, статті 1
Господарського процесуального кодексу
України, необхідною умовою для
задоволення позову є наявність факту
порушення або оспорювання прав та
інтересів позивача у справі, на захист
яких і спрямовано звернення з позовом
до суду. При цьому позовні вимоги
повинні знаходиться у взаємозв'язку з
порушенням права або інтересу, тобто
забезпечувати захист та відновлення
порушеного права у встановлений
законом спосіб.

Також приписами пункту 11 Постанови № 13
Пленуму Верховного Суду України від
24 жовтня 2008 року "Про практику
розгляду судами корпоративних спорів"
передбачено, що вирішуючи спір по суті,
господарський суд, в першу чергу,
повинен встановити наявність в особи,
яка звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або законного
інтересу, на захист якого подано позов,
а також з'ясувати наявність чи
відсутність факту їх порушення або
оспорювання.

Відповідно, навіть встановлення факту
недотримання у даному спорі приписів
частини 2 статті 203, статті 215
Цивільного кодексу України не може
бути підставою для задоволення вимог
Позивача щодо визнання договору
недійсним, за відсутності порушення
його корпоративних прав, поскільки за
відсутності такого порушення,
задоволення позову суперечитиме
приписам першого речення пункту 51
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 13 від 24
жовтня 2008 року "Про практику розгляду
судами корпоративних спорів" (Закном не
передбачено право акціонера (учасника)
господарського товариства звертатися
до суду за захистом прав чи
охоронюваних інтересів товариства
поза відносинами представництва).

Однак, Позивач не довів, що внаслідок
укладення договору позики порушено
його корпоративні права, як учасника
товариства.

Отже, у задоволенні вимоги про визнання
недійсним договору позики, слід
відмовити.

Що ж стосується застосування
наслідків недійсності Договору, то
колегія суду зауважує, що оскільки
Позивач не є стороною оспорюваного
Договору, то обраний ними спосіб
захисту порушеного права шляхом
застосування реституції не призведе до
захисту порушеного права, навіть якби
судом було встановлено факт такого
порушення, оскільки застосування
наслідків недійсності угоди
(реституція) не поширюється на права
Позивача (котрий в даному випадку не є
стороною договору).

Крім того, даний Договір на час
звернення з позовом до суду виконаний у
повному обсязі та припинив свою дію, а
вимога про застосування реституції, є
похідною від вимоги про визнання
Договру недійсним.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Колегія суддів вважає, що посилання
Позивача, викладені ним в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими,
документально не підтвердженими,
такими, що не ґрунтуються на нормах
чинного законодавства, а відтак,
Позивач, в порушення вимог статтей 32,33
Господарського процесуального кодексу
України, не довів тих обставин, на які
він посилається як на підставу своїх
позовних вимог та заперечень,
висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищеописане у даній
судовій постанові, апеляційний суд
констатує безпідставність вимоги
Позивача про визнання недійсним
Договору та застосування наслідків
недійсного правочину шляхом стягнення
10000 грн. та відповідно відмовляє в
задоволенні позовних вимог.

З огляду на усе висвітлене вище,
апеляційний суд приходить до висновку,
що рішення господарського суду
Житомирської області від 22 січня 2014
року слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101,
103-105 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Житомирської області від 22 січня 2014
року в справі № 906/1639/13 - залишити
без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/1639/13 повернути
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Крейбух О.Г.

Суддя
Юрчук М.І.