ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2014 р.
Справа № 920/1874/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Потураєва С.В. за довіреністю
б/н від 19.02.2014 р.

1-го відповідача - не з'явився.

2-го відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу 2-го відповідача -
Публічного акціонерного товариства
"Дизельний завод", м. Кривий Ріг,
Дніпропетровська область (вх. № 278 С/3)
на рішення господарського суду
Сумської області від 19.12.2013 у справі №
920/1874/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Імпульс" в особі
Сумської філії, м. Суми

до 1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
с. Бездрик, Сумський район, Сумська
область

2. Публічного акціонерного товариства
"Дизельний завод", м. Кривий Ріг,
Дніпропетровська область

про стягнення 76 454 грн. 58 коп.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 19.12.2013 у справі № 920/1874/13
(суддя Заєць С.В.) позов задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та
Публічного акціонерного товариства
"Дизельний завод" на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю "Імпульс"
500,00 грн. боргу, 1720,50 грн. витрат по
сплаті судового збору, 1750,00 грн.. витрат
на оплату послуг адвоката. Стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
"Дизельний завод" на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю "Імпульс"
59092,00 грн. основної заборгованості, 5994,14
грн. пені, 2875,94 грн. - три проценти
річних.

Публічне акціонерне товариство
"Дизельний завод", м. Кривий Ріг,
Дніпропетровська область з рішенням не
погодилось, звернулось з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Сумської області
від 19.12.2013 р. у справі № 920/1874/13 скасувати
та прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити
повністю.

В обг'рунтування викладених вимог 2-й
відповідач посилається на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права в зв'язку з
порушенням судом правил
територіальної підсудності, оскільки
вважає, що дана справа повинна бути
розглянута господарським судом
Дніпропетровської області. Також,
заявник скарги вважає вимоги позивача
щодо оплати послуг адвоката
неправомірними в зв'язку з їх
документальною необґрунтованістю та
відсутністю належних доказів, які б
підтверджували надання правової
допомоги та її сплати. Крім того, 2-й
відповідач посилається на те, що
господарський суд, в порушення ст. 77 ГПК
України, розглянув справу за
відсутністю його представника,
позбавивши при цьому 2-го відповідача
процесуальних прав щодо надання
відзиву на позовну заяву, а також
доказів в обґрунтування заперечень
проти заявлених вимог.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
з наведеними 2-м відповідачем доводами
не погоджується, вважає їх
безпідставними, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
оскаржуване рішення - без змін.

1-й відповідач відзив на апеляційну
скаргу не надав, своїм правом на участь
при розгляді апеляційної скарги не
скористався, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, що підтверджується
повідомленням за № 001291/3 про вручення
05.02.2014 року ФОП ОСОБА_2 поштової
кореспонденції.

2-й відповідач уповноваженого
представника в призначене судове
засідання не направив, про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, про що свідчить
повідомлення за № 001291/3 про вручення
06.02.2014 року поштового відправлення
уповноваженій особі ПАТ "Дизельний
завод".

20.02.2014 року 2-й відповідач звернувся до
суду з клопотанням, в якому просив
відкласти розгляд справи в зв'язку з
неможливістю забезпечити участь свого
представника в призначене судове
засідання.

Колегія суддів залишає надане 2-м
відповідачем клопотання без
задоволення, оскільки заявником не
аргументовано та не представлено
належних документальних доказів
поважності причин щодо неможливості
товариства забезпечити явку
представника у судове засідання
апеляційної інстанції, ніяких інших
документів або додаткових пояснень
щодо суті спору відповідачем не надано,
хоча 2-й відповідач мав об'єктивну
можливість забезпечити реалізацію
своїх процесуальних прав, в тому числі
шляхом участі компетентного
представника в судовому засіданні, а
також надання відповідних доказів до
суду. До того ж, 2-й відповідач був не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами
першою-четвертою статті 28 ГПК, з числа
як своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими відносинами.
Доказів неможливості такої заміни
відповідачем також не представлено.

Враховуючи, що всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте 1-й та 2-й
відповідачі не скористалися своїми
правами, передбаченими статтею 22 ГПК
України та виходячи з того, що явка
сторін не визнавалася обов'язковою
господарським судом, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статті 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони, колегія
суддів вважає можливим розглянути
справу по суті в судовому засіданні
24.02.2014 року за відсутності
представників відповідачів за
наявними у справі матеріалами.

Перевіривши, в межах вимог,
передбачених статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України,
повноту встановлення обставин справи і
докази по справі на їх підтвердження та
їх юридичну оцінку судом першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, між
позивачем та другим відповідачем
31.05.2012р. був укладений договір поставки
№ 0700/170р-08/12, відповідно до п. 1.1 якого
постачальник (позивач) зобов`язувався
передати у власність покупцю (другий
відповідач), а покупець (другий
відповідач) зобов`язувався прийняти і
оплатити на умовах даного договору
лакофарбову продукцію (товар) у
кількості, по ціні, і на умовах поставки
згідно умов даного договору та
специфікацій, які є невід`ємною
частиною договору.

У п. 3.3 договору вказано, що другий
відповідач здійснює оплату товару
шляхом перерахування або внесення
грошових коштів у розмірі 100 % загальної
вартості товару на поточний рахунок
позивача протягом 20 (двадцяти)
календарних днів з моменту поставки,
якщо інше не передбачене у
специфікації.

Позивач свої зобов`язання відповідно
до зазначеного договору виконав, що
підтверджується матеріалами справи.
Факт поставки товару другому
відповідачу підтверджується накладною
№ 1-061218 від 12.06.2012р. та довіреністю № 000616
від 13.06.2012р., копії яких наявні в
матеріалах справи (а. с. 15-17).

Другий відповідач свої зобов'язання за
договором поставки № 0700/170р-08/12 від
31.05.2012р. виконав лише частково,
сплативши позивачу 20000,00 грн. згідно
платіжного доручення № 2916 від 08.10.2012р.
(а. с. 18) та 10000,00 грн. згідно платіжного
доручення № 267 від 01.08.2013р. (а. с. 19), в
зв'язку з чим його заборгованість перед
позивачем по сплаті за поставлений
товар на час звернення до суду склала
59092,00 грн.

На підставі вищевикладеного,
враховуючи, що факт наявності
заборгованості другого відповідача
підтверджується матеріалами справи,
останнім будь-якими доказами не
спростовано, доказів на підтвердження
сплати боргу на дату подання позову та
на прийняття оскаржуваного рішення
другий відповідач не надав, суд першої
інстанції визнав позовні вимоги щодо
стягнення з другого відповідача на
користь позивача 59 092,00 грн.
заборгованості за поставлений
правомірними, обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що між позивачем та першим
відповідачем, на забезпечення
виконання зобов`язання другим
відповідачем щодо оплати отриманого
товару, 01.07.2012р. було укладено договір
поруки, відповідно до умов якого перший
відповідач поручився перед позивачем
за виконання другим відповідачем свого
обов`язку щодо поставки товару за
договором поставки № 0700/170р-08/12 від
31.05.2012р. Порукою забезпечено виконання
зобов`язання в сумі 500,00 грн. (а. с. 24).

Таким чином, оскільки другий
відповідач не виконав свого
зобов`язання щодо поставки товару
позивачу за договором поставки №
0700/170р-08/12 від 31.05.2012р., вимога позивача
щодо стягнення в солідарному порядку з
першого та другого відповідачів 500,00
грн. боргу також визнана судом першої
інстанції правомірною та такою, що
підлягає задоволенню.

Крім цього, позивачем нарахована
відповідачу пеня у розмірі 5994,04 грн.,
яка відповідно до наданого до
матеріалів справи розрахунку
обчислюється за період з 04 липня 2012
року по 31 липня 2013 року.

Місцевий господарський суд
задовольнив позовні вимог в зазначеній
частині, оскільки права позивача щодо
стягнення з другого відповідача пені
передбачені умовами договору (п. 6.2),
пеня нарахована в межах строку
позовної давності, з урахуванням вимог
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України.

Крім того, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань по договору №
0700/170р-08/12 від 31.05.2012р., позивач просив
стягнути з другого відповідача 2 875,94
грн. 3% річних.

На підставі ст. 625 Цивільного кодексу
України, суд першої інстанції
задовольнив позовні вимоги стосовно
стягнення з другого відповідача на
користь позивача 3% річних в сумі 2875,94
грн.

Що стосується заявлених до стягнення
витрат на оплату правової допомоги у
розмірі 3 500,00 грн., місцевий
господарський суд виходив з того, що
дані витрати підтверджуються
належними документальними доказами у
справі. Разом з цим, зважаючи на те, що
позивачем при поданні позовної заяви
було неправильно розраховано розмір
пені та після вказівки суду розмір пені
позивачем було перераховано, про що
зазначено у заяві від 13.12.2013р про
уточнення позовних вимог, у зв`язку з
цим суд першої інстанції вважав, що
витрати на оплату послуг адвоката
повинні бути покладені солідарно на
відповідачів частково у розмірі 50% від
загальної суми витрат позивача, що
складає 1750,00 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та
вважає, що судом використано у повному
обсязі свої повноваження, передбачені
процесуальним законом щодо повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
пов'язаних з предметом доказування у
даній справі, а висновки, викладені в
рішенні узгоджуються з приписами норм
чинного законодавства, які в даному
випадку регулюють спірні
правовідносини, що призвело до
прийняття правомірного рішення.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Другий відповідач заявлену до
стягнення суму боргу, яка виникла у
нього за договором поставки №
0700/170р-08/12, не оспорює, але посилається
на те, що справа вирішена судом першої
інстанції з порушенням правил
територіальної підсудності, оскільки
вважає, що даний господарський спір
повинен бути розглянутий
господарським судом Дніпропетровської
області, посилаючись при цьому на п. п.
8.1, 8.2 договору.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими наведені заявником
доводи та зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.15 ГПК України справи у
спорах, що виникають при виконанні
господарських договорів та з інших
підстав, а також справи про визнання
недійсними актів розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням відповідача.

Дослідивши матеріали справи, колегією
суддів встановлено, що предметом спору
є матеріально-правова вимога про
стягнення з другого відповідача боргу
в розмірі 59092,00 грн, 13986 грн. 64 коп. пені, 2
875,94 грн. 3% річних, а також стягнення
солідарно з першого та другого
відповідачів 500,00 грн. заборгованості,
яка виникла внаслідок неналежного
виконання другим відповідачем умов
укладеного 31.05.2012 р. між Товариства з
обмеженою відповідальністю "Імпульс" в
особі Сумської філії та Публічним
акціонерним товариством "Дизельний
завод" договору поставки № 0700/170р-08/12.

Матеріали справи свідчать про те, що
01.07.2012 р. позивачем було укладено
договір поруки з Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2, с. Бездрик,
Сумський район, Сумська область, згідно
умов якого перший відповідач поручився
перед позивачем за виконання другим
відповідачем свого обов`язку щодо
поставки товару за договором поставки
№ 0700/170р-08/12 від 31.05.2012р. Порукою
забезпечено виконання зобов`язання в
сумі 500,00 грн. (а. с. 24).

Статтею 553 Цивільного кодексу України
передбачено, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов`язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов`язання боржником.

Посилання другого відповідача на
фіктивність договору поруки від
01.07.2012р., колегія суддів вважає
безпідставними. При цьому, будь-яких
доказів на підтвердження свого
твердження щодо фіктивності договору
поруки від 01.07.2012р. другий відповідач
суду не надає. Договір поруки від
01.07.2012р. підписаний директором позивача
та першим відповідачем, скріплений
печатками позивача та першого
відповідача, сторонами не оспорювався,
судом недійсним не визнавався.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає твердження другого
відповідача щодо фіктивності договору
поруки від 01.07.2012р., укладеного між
позивачем та першим відповідачем,
необґрунтованим та не приймає до уваги.

Статтею 15 ГПК України передбачено, що
справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні та розірванні
господарських договорів, справи у
спорах про визнання договорів
недійсними розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням сторони,
зобов'язаної за договором здійснити на
користь другої сторони певні дії, такі
як: передати майно, виконати роботу,
надати послуги, сплатити гроші тощо.
Справи у спорах, що виникають при
виконанні господарських договорів та з
інших підстав, а також справи про
визнання недійсними актів
розглядаються господарським судом за
місцезнаходженням відповідача. Справи
у спорах за участю кількох
відповідачів розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням одного з
відповідачів за вибором позивача.

Перший відповідач знаходиться у
Сумській області, а тому позивач не
позбавлений права щодо місця розгляду
спору за місцезнаходженням першого
відповідача, у зв`язку з чим доводи
другого відповідача щодо передачі
матеріалів справи № 920/1874/13 на розгляд
до господарського суду
Дніпропетровської області за
місцезнаходженням другого відповідача
є безпідставними.

В свою чергу, посилання другого
відповідача на п.п. 8.1, 8.2 договору
поставки, якими визначено, що будь-який
спір, який виникає в зв'язку з цим
договором, в тому числі пов'язаний з
його укладанням, зміною та розірванням,
невиконанням, дійсністю, недійсністю,
підлягає розгляду в господарському
спорі за місцезнаходженням
відповідача ( ПАТ «Дизельний завод»),
колегія суддів вважає помилковими,
оскільки в даному випадку позов
заявлений до двох відповідачів, в
зв'язку з чим в даному випадку
застосовуються правила ст. 15 ГПК
України, яка надає позивачу право на
звернення до господарського суду з
відповідним позовом за
місцезнаходженням одного з
відповідачів за вибором позивача.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

З урахуванням викладеного колегія
суддів зазначає про наявність правових
підстав у позивача для стягнення
солідарно 500,00 грн. з першого та другого
відповідачів згідно вимог чинного
законодавства та умов договору.

Що стосується заявлених вимог до
другого відповідача про стягнення 59092,00
грн. боргу за договором поставки,
вказані вимоги правомірно задоволені
судом першої інстанції, оскільки вони
підтверджуються належними доказами у
справі, яким суд першої інстанції надав
належну правову оцінку, до того ж, як
вже зазначалось вище, вказана сума
боргу другим відповідачем будь-яким
чином не спростовується.

Позивач також просив стягнути з
другого відповідача 59994,14 грн. пені.

Згідно п. 6.2 договору № 0700/170р-08/12 від
31.05.2012р., у випадку прострочення
платежів до договору, другий
відповідач сплачує позивачу пеню у
розмірі 0,2% простроченого платежу за
кожен день прострочення, але не більше
подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
договором або законом, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Отже, зважаючи на умови п. 3.3 договору
поставки, яким передбачено
зобов'язання другого відповідача
здійснити оплату товару протягом 20
календарних днів з моменту отримання
товару, останній є таким, що прострочив
виконання зобов'язання з 04.07.2012 року.

В зв'язку з чим позивач вправі вимагати
стягнення пені за період з 04.07.2012 р. по
04.01.2013 року, в той час як позивачем
зазначений період нарахування пені з
04.07.2012 року по 31.07.2013 року (а.с. 59).

Однак, здійснивши перерахунок суми
пені колегія суддів зазначає, що вона
обчислена з урахуванням вимог Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", а її розмір в сумі 5994,14 грн.
не виходить за межі строку,
встановленого частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України, в
зв'язку з чим помилкове визначення
позивачем періоду стягнення пені не
спростовує правомірність висновків
суду першої інстанції про задоволення
позовних вимог в зазначеній частині на
підставі умов договору, ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України та ст.
ст. 549-552 Цивільного кодексу України.

Також є правомірними висновки суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача 2 875,94 грн. 3% річних, які
відповідають вимогам ст. 625 ЦК України
та обґрунтовані доданим до матеріалів
справи розрахунком.

Що стосується заперечень другого
відповідача щодо неправомірного
стягнення витрат на правову допомогу в
зв'язка з відсутністю належних доказів,
які б підтверджували надання правової
допомоги та її сплати, колегія суддів
вважає їх безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», договір про надання
правової допомоги - це домовленість, за
якою одна сторона (адвокат, адвокатське
бюро, адвокатське об'єднання)
зобов'язується здійснити захист,
представництво або надати інші види
правової допомоги другій стороні
(клієнту) на умовах і в порядку, що
визначені договором, а клієнт
зобов'язується оплатити надання
правової допомоги та фактичні витрати,
необхідні для виконання договору.

Матеріали справи свідчать про те, що
відповідно до договору від 16.09.2013 року,
укладеного між ТОВ «Імпульс» та
адвокатом ОСОБА_3, останні взяв на себе
зобов'язання надати правову допомогу
для захисту та відновлення прав
замовника у відносинах з ПАТ
«Дизельний завод» (боржник), ФОП ОСОБА_2
щодо порушення прав замовника
боржником на оплату поставленого
товару, та представництва інтересів
замовника в суді при розгляді справи
про стягнення суми боргу, пені, 3%
річних, судових витрат з ПАТ «Дизельний
завод» (боржник) та ФОП ОСОБА_2

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»,
гонорар є формою винагороди адвоката
за здійснення захисту, представництва
та надання інших видів правової
допомоги клієнту. При встановленні
гонорару, враховується складність
справи, кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
обставини. Гонорар має бути розумним та
враховувати витрачений адвокатом час.

В даному випадку договором про надання
правової допомоги від 16.09.2013 року
визначено вартість роботи адвоката по
договору в цілому в сумі 3500,00 грн., без
поділу вартості роботи на окремі
частини, що відповідає вимогам закону.

Згідно з договором ТОВ «Імпульс»
сплатило адвокату 3500,00 грн., що
підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордеру.

Колегія суддів звертає увагу, що суд
першої інстанції, з урахуванням вимог
ст. 49 ГПК України, за результатами
вирішення спору, зважаючи на зменшення
позивачем розміру позовних вимог в
частині стягнення пені, стягнув
солідарно з першого та другого
відповідачів лише 1750,00 грн. витрат на
оплату послуг адвоката.

Отже, апеляційним судом встановлено
співрозмірність винагороди за
адвокатські послуги в розмірі 1750,00 грн.
задоволеним позовним вимогам.

Таким чином, витрати на оплату послуг
адвоката у розмірі 1750,00 грн. є судовими
витратами, які понесені ТОВ «Імпульс» у
зв'язку із необхідністю судового
захисту порушеного права, які
підтверджуються належними
документальними доказами, а саме:
договором № 01/09 від 16.09.2013р. про надання
правової допомоги (а. с. 26), свідоцтвом №
224 про право на заняття адвокатською
діяльністю (а. с. 26), Актом виконаних
робіт (а. с. 41), квитанцією до
прибуткового касового ордеру № 957688/411
від 04.11.2013р. (а. с. 25), в зв'язку з чим
правомірно відшкодовані місцевим
господарським судом за рахунок
відповідачів.

Щодо посилання відповідача на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, колегія суддів
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Так, матеріали справи свідчать про те,
що 06.11.2013 року господарський суд
Cумської області порушив провадження у
даній справі та призначив її до
розгляду на 25.11.2013 року.

Ухвалою господарського суду Сумської
області від 25.11.2013 року, 12.12.2013 року та
19.12.2013 року розгляд справи відкладався,
у тому числі за клопотанням другого
відповідача, в якому він просив
відкласти розгляд справи для надання
йому можливості підготувати додаткові
документи по справі.

Про те, що другий відповідач був
належним чином повідомлений про час та
місце судового засідання свідчать
наявні у справі повідомлення про
вручення поштового відправлення
уповноваженій особі ПАТ «Дизельний
завод».

Отже, господарським судом Сумської
області були створені належні умови
для всебічного та об'єктивного
розгляду справи по суті, проте другий
відповідач своїм правом на участь при
розгляді справи не скористався, відзив
на позов не надав.

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18
від 26.12.2011 визначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них, справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору (п. 3.9.2.).

Таким чином, враховуючи достатність
часу, наданого судом першої інстанції
сторонам для підготовки до судового
засідання та підготовки витребуваних
судом документів, та те, що сторонам
було створено усі належні умови для
надання доказів у справі, у
господарського суду були всі підстави
для розгляду справи за наявними у ній
матеріалами, згідно положень статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Отже, доводи скаржника про порушення
господарським судом норм
процесуального права суперечать
дійсним обставинам справи та приписам
чинного законодавства, не спростовують
обґрунтованих висновків суду, тому
колегією суддів відхиляються.

З огляду на викладене, колегія суддів,
діючи в межах повноважень, наданих суду
апеляційної інстанції у відповідності
з приписами статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
приходить до висновку, що
господарський суд Харківської області
відповідно до наданих йому сторонами у
справі документально оформлених
доказів, забезпечив додержання вимог
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України, а
позивач згідно з чинним цивільним та
господарським законодавством
документально обґрунтував
правомірність своїх позовних вимог до
відповідачів щодо стягнення спірної
заборгованості.

В свою чергу, другий відповідач не
надав належного матеріального доказу
обґрунтованості та правомірності
викладених заперечень. Наведені ним в
апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права нічим не
обґрунтовані та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами, його
позиція не підтверджена належними та
допустимими доказами. Тому вимоги
другого відповідача, що зазначені в
апеляційній скарзі, не підлягають
задоволенню, а наведені на їх
підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Сумської області
від 19.12.2013 року.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Дизельний
завод", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська
область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 19.12.13 у справі № 920/1874/13
залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 03 березня 2014 року

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.