ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 березня 2014 р. Справа № 902/1690/13

Господарський суд Вінницької
області у складі судді Мельника П.А.,
при секретарі судового засідання
Віннік О.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу

за позовом:Приватного підприємства
"Залізничник" 20300, Черкаська область,
м.Умань, вул.Піонтковського, 8, кв.1

до:Державного підприємства
"Підприємство Ладижинської виправної
колонії Управління державної
пенітенціарної служби України у
Вінницькій області №39" 24324, Вінницька
область, м.Ладижин, селище Губник,
вул.Гранітна, буд.15

про зобов''язання повернути майно

За участю представників сторін:

позивача : Богач Є.С. - керівник
Приватного підприємства "Залізничник";

відповідача: Цимбал Т.І. - за
довіреністю.

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов Приватного
підприємства "Залізничник" до
Державного підприємства "Підприємство
Ладижинської виправної колонії
Управління державної пенітенціарної
служби України у Вінницькій області
№39" про зобов''язання повернути майно.

Ухвалою господарського суду
Вінницької області від 17.12.13 р. порушено
провадження у справі № 902/1690/13 та
призначено засідання на 13.01.14 р.

08.01.14 р. представником позивача подано
заяву (вх.№08-46/10/14) про зміну предмету
позову, згідно вимог якої позивач
просить суд окрім гайки крайньої в
кількості 1710 шт. на загальну суму 17134,20
грн. зобов''язати відповідача повернути
4878,63 кг. відходів у вигляді стружки
металевої на загальну суму 9464,54 грн.

В порядку ст.22 ГПК України дане
клопотання позивача судом було
прийнято.

14.02.14 р. до суду від позивача надійшло
доповнення №89 від 31.01.14 р. до заяви про
зміну предмету позову, згідно вимог
якої останній просить суд стягнути з
відповідача 17134,20 грн. вартості
оплаченої але фактично не отриманої
продукції та 15313,56 грн. вартості
відходів у вигляді стружки.

Розглянувши подані доповнення
позивача, суд їх розцінює як заяву про
зміну предмету позову з новими
вимогами до відповідача. Разом з тим, не
дотримавшись ПП "Залізничник"
загального порядку звернення з даною
заявою до суду (недоплата судового
збору у встановленому порядку), суд її
відхиляє та до уваги не приймає.

Розгляд справи неодноразово
відкладався.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив суд їх задовільнити з
урахуванням поданої до суду заяви про
зміну предмету позову.

Відповідач проти позову заперечує,
просить суд в задоволенні позову
відмовити повністю.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

Як слідує із матеріалів справи, позивач
обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що
між позивачем та відповідачем було
укладено договір від 29.12.2008р. № 128 на
виготовлення запасних частин до
пасажирських вагонів, а саме - гайки
крайньої у кількості 1700 шт.

Відповідно до накладної від 27.09.2010р. №
0340 зазначене замовлення було виконано,
а саме виготовлено гайки крайньої у
кількості 1710 шт. по ціні 10 грн. 20 коп. (з
ПДВ). на загальну суму 17 134 грн. 20 коп.

Відповідно до рахунку від 17.09.2010р. № 77
зазначена продукція була оплачена
позивачем у повному обсязі, що
підтверджується платіжним дорученням
від 21.09.2010р. №24.

Для проведення цих господарських
операцій в бухгалтерському обліку, як
підстави для списання давальницької
сировини та оплати вже виготовленої
продукції і було підписано накладну
від 27.09.2010р. № 0340.

Проте, у зв'язку із тимчасовими
труднощами у вивезенні готової
продукції та її збутом на Укрзалізницю
позивач звернувся з листом від 20.09.2010р.
вих. № 62 з проханням взяти виготовлену
продукцію на тимчасове безоплатне
відповідальне збереження строком на 8
місяців.

Зазначена пропозиція була схвалена,
про що свідчить лист відповідача, у
якому зазначено: "Державне
підприємство Ладижинської виправної
колонії, згідно Вашого листа № 62 від
20.09.2010 року, бере на тимчасове,
безоплатне, відповідальне збереження
на вісім місяців /з 20-го вересня 2010 року
по 20 травня 2011 року/ слідуючи вироби:
гайка крайня шт. 1710 по ціні 10.02 на суму
17134,20".

У зв'язку із тимчасовими труднощами у
вивезенні готової продукції та її
збутом на Укрзалізницю позивач
повторно звернувся до відповідача з
листом від 23.08.2011 року вих. № 50 про
продовження терміну зберігання гайки
крайньої у кількості 1710 шт. по ціні 10,02
грн. на суму 17134,20 грн.

На отриману пропозицію ПП "Залізничник"
відповіді не отримало, проте її
відсутність та відсутність зустрічної
пропозиції про необхідність вивезення
продукції, що вже знаходилась на
зберіганні, було сприйнято позивачем,
як згода продовжити відносини по
зберіганню продукції на погоджених
раніше умовах.

Листом від 12.08.2013 року вих. № 104 ПГ1
"Залізничник" звернулось з проханням до
Державного підприємства Ладижинської
виправної колонії з проханням
повернути зі зберігання гайку крайню у
кількості 1710 шт. у термін до 31.08.2013 року
та просило повідомити дату на яку ПП
"Залізничник" може замовити транспорт
для вивезення продукції зі зберігання.

Відмова відповідача повернути
виготовлену гайку спонукала позивача
звернутись з даним позовом до суду.

Враховуючи викладені обставини суд
дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

В ч.1 статті 202 Цивільного кодексу
України зазначено, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 205 Цивільного
кодексу України правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Відповідно до припису ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідносини, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Таке ж положення містить і
ст.173 Господарського кодексу України, в
якій зазначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Дії сторін свідчать, що між ними
виникли правові відносини, які
породжують договір зберігання.

В силу ст. 936 ЦК України за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний повернути
поклажодавцеві річ, яка була передана
на зберігання, або відповідну
кількість речей такого самого роду та
такої самої якості (ст. 949 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України вказує, що договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ч. 2 ст. 4-3 ГПК України, сторони та
інші особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Згідно ч.1 ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За змістом статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Абзац 4 п. 3.12 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26 грудня 2011 року, визначає, що під
предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Предметом позову в даній справі (згідно
заяви від 08.01.14 р.) є зобов''язання
відповідача повернути, окрім гайки
крайньої в кількості 1710 шт. на загальну
суму 17134,20 грн. 4878,63 кг. відходів у
вигляді стружки металевої на загальну
суму 9464,54 грн.

Підставами позову позивач зазначив
обставини, відповідно до яких
відповідач порушив господарське
зобов'язання стосовно повернення
виготовленої продукції.

В силу п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26 грудня 2011 року, будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Отже, предметом доказування в даній
справі, враховуючи зміст позовних
вимог, є встановлення наявності або
відсутності факту порушення
відповідачем обумовлених договірних
зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема з накладної №0340 від 27 вересня
2010 р. позивачем безпосередньо через
представника Богача Є.С., який діяв на
підставі довіреності №791014 від 20.09.2010 р.,
отримано гайки крайньої в кількості 1710
шт. по ціні 8,35 грн. загальною сумою 14278,50
грн., про що свідчить підпис Богача Є.С.
на вказаній накладній на отримання
товару.

Судом досліджено в судовому засіданні
надану представником відповідача
довіреність №791014 від 20.09.2010 р., яку
видано на ім''я Богача Євгенія
Сергійовича на отримання від ДП
"Ладижинська виправна колонія №39"
гайки крайньої в кількості 1710 штук за
рахунком №77 від 17.09.10 р.

Здійснення відповідачем факту
передачі позивачу спірної гайки було
відображено у податковій накладній № 26
н.0340 від 27.09.2010 року.

Згідно п. п. 201.4, 201.6, 201.7 ст. 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна складається у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця. Один
примірник видається покупцю, а другий
залишається у продавця. У разі
складання податкової накладної у
паперовому вигляді покупцю видається
оригінал, а копія залишається у
продавця. Податкова накладна є
податковим документом і одночасно
відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Податкова накладна
складається на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Як свідчать матеріали справи, жодних
претензій з боку позивача на момент
отримання спірного товару не було.

Як наголошено в п. 4.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" господарський суд
припиняє провадження у справі у
зв'язку з відсутністю предмета спору
(пункт 1-1 частини першої статті 80
ГПК), зокрема, у випадку припинення
існування предмета спору (наприклад,
сплата суми боргу, знищення спірного
майна, скасування оспорюваного акта
державного чи іншого органу тощо), якщо
між сторонами у зв'язку з цим не
залишилося неврегульованих питань.

Оскільки матеріали справи містять
документи (накладна, довіреність,
податкова накладна), згідно яких
позивач отримав гайку крайню в
кількості 1710 шт., яка є предметом спору
без жодних зауважень, це дає підстави
стверджувати, що на момент порушення
провадження у справі предмет спору
фактично був відсутній, що повністю
відкидає можливість здійснення
судочинства.

Як зазначається в ч. 3 п. 4.4. вказаної
вище Постанови № 18 від 26.12.2011 р.
припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі
розгляду справи. Якщо ж він був
відсутній і до порушення провадження
у справі, то зазначена обставина
тягне за собою відмову в позові, а не
припинення провадження у справі.

З огляду на вказане, в позові в частині
зобов''язання повернути гайку крайню
позивачу слід відмовити, оскільки спір,
який розглядається в даній справі,
фактично був відсутній ще на момент
звернення з позовом до суду.

Щодо повернення відповідачем 4878,63 кг.
відходів у вигляді стружки металевої
на загальну суму 9464,54 грн., суд зауважує,
що договором від 29.12.2008р. № 128, укладеним
між сторонами на виготовлення запасних
частин до пасажирських вагонів, а саме -
гайки крайньої у кількості 1700 шт. не
було передбачено передачу даних
відходів, жоден документ справи не
містить домовленостей стосовно
повернення залишків давальницької
сировини власнику.

Враховуючи викладене, керуючись ст.49,
ст.ст.82,115 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 07 березня 2014 р.

Суддя Мельник
П.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 20300, Черкаська область,
м.Умань, вул.Піонтковського, 8, кв.1

3 - відповідачу 24324, Вінницька область,
м.Ладижин, селище Губник, вул.Гранітна,
буд.15