ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р.
Справа № 907/1113/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Михалюк О.В.

суддів
Орищин Г.В.

Мельник Г.І.

розглянув апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 25.12.2013р.

у справі № 907/1113/13

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Росток», м.Ужгород

до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м.Ужгород

про стягнення 46230,34 грн. заборгованості,

з участю представників :

від скаржника - не з»явився

від позивача - Шаранич Н.М.

В ході судового засідання сторонам
права і обов"язки, передбачені ст.22 ГПК
України роз"яснені, заперечень щодо
складу суду не поступало.

Скаржник належним чином був
повідомлений про день та час слухання
справи, однак повноважних
представників в засідання не скерував,
в зв"язку з чим колегія вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 25.12.2013р. у
справі № 907/1113/13 (суддя Карпинець В.І.)
задоволено позов товариства з
обмеженою відповідальністю «Росток»,
м.Ужгород та стягнуто з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м.Ужгород на
користь позивача 42876,74 грн. основного
боргу, 105,72 грн. - 3% річних, 527,38 грн. пені,
1000,00 грн. - штрафу та 1720,50 грн. витрат по
сплаті судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням
відповідач - фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 подав до Львівського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати згадане рішення,
посилаючись, зокрема, на те, що воно є
незаконне, винесене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
в порушення статті 43 ГПК України
господарський суд не вжив заходів,
спрямованих на всебічне, повне і
об»єктивне встановлення всіх обставин
справи, оскільки позивачем не наведено
достатніх доказів, що підтверджують
наявність заборгованості та не надано
суду первинні бухгалтерські документи.
Крім того, як зазначає скаржник, в
матеріалах справи відсутній акт звірки
взаєморозрахунків за договором
постачання нафтопродуктів, що не дає
можливості стверджувати про існування
заборгованості.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на
його думку підставою для скасування
оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши наявні матеріали,
проаналізувавши застосування норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з огляду на
наступне.

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Росток", як Продавцем
(далі - позивачем) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2, як Покупцем (далі -
відповідачем), було укладено Договір
№047 постачання нафтопродуктів від
17.06.2013р. (далі - Договір, а.с. 9-10).

Зокрема, вимогами п. 1.1 Договору
передбачено, що Продавець
зобов"язується (поставити) передати у
власність Покупця - бензини А-95, А-92 А-80
та дизельне пальне (далі - Товар), а
Покупець зобов"язується прийняти Товар
та оплатити його на умовах даного
Договору.

Кількість, асортимент, якість та
ціна Товару, що підлягає передачі
Покупцю за цим Договором визначаються
у розхідних накладних до цього
договору, які мають силу специфікацій (
п.1.2 Договору).

Відповідно до п.5.2.1 Договору
сторони домовилися, що розмір
заборгованості Покупця (далі - Ліміт
заборгованості) не може перевищувати 12
000,00грн., з відстрочкою оплати до 10
календарних днів.

Сторонами було укладено
Додаткову угоду №2 від 10.07.2013р. до
Договору №047 постачання
нафтопродуктів від 17.06.2013р., якою
викладено п.5.2.1 Договору в такій
редакції: «Сторони домовилися, що
розмір заборгованості Покупця (далі -
Ліміт заборгованості) не може
перевищувати 40 000,00грн., з відстрочкою
оплати до 10 календарних днів».

На виконання умов даного
Договору, позивачем було передано
відповідачеві, відповідно до накладних
(розхідних накладних) по періоду з 17.06
по 21.09.2013р. товар (Дизпаливо Євро сорт С
вид 1 та Дизпаливо ДТ - Л - К5 сорт С ) в
загальній кількості 18 687 літрів на
загальну суму 177 876,74грн. з ПДВ та який
було прийнято відповідачем у
власність, що підтверджується
скріпленими у двохсторонньому порядку
підписами та печатками сторін на даних
накладних (розхідних накладних)
(а.с.18-49).

Щодо необхідності оплати
відповідачем отриманого дизпалива,
позивачем надавались відповідачеві
рахунки (а.с. 60-64).

Відповідачем було проведено по
періоду з 19.07. по 10.09.2013р. часткову
оплату отриманого товару на суму 135 000,00
грн., що підтверджується витягом по
рахунку позивача по періоду з 01.06. по
30.10.2013р. (а.с.24), інша сума 42 876,74 грн.
залишилась несплаченою та
заборгованістю відповідача перед
позивачем.

У матеріалах справи, на день
вирішення судом спору по суті, були
відсутні докази, які б підтверджували
виконання відповідачем, у
добровільному порядку, перед позивачем
зобов"язання у вищезазначеній сумі 42
876,74грн. основного боргу та
відповідачем зворотнього не доведено.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського
кодексу України майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу інших актів цивільного
законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли
зобов'язання на підставі договору
купівлі-продажу (поставки) в силу
пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послуги, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено - якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до статті 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона-постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) в сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно з ст.612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачені наслідки порушення
зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджено факт
поставки товару, що, зокрема,
вбачається з накладних, підписаних
сторонами без жодних застережень,
проте факт проведення відповідачем
повної оплати вартості поставлених
позивачем товарів підтверджений не
був.

З врахуванням наведеного, суд дійшов
вірного висновку, що вимога позивача
про стягнення 42876,74 грн. основної
заборгованості за Договором є
підставною та підлягає задоволенню, та
не заперечуються відповідачем.

Судом встановлено, що відповідачем
було допущене порушення умови договору
щодо оплати коштів за отриманий товар,
а саме - прострочення термінів оплати.

Відповідно до п.6.2. Договору за
несвоєчасне виконання зобов'язання за
Договором сторона, що прострочила
виконання зобов'язання, сплачує іншій
стороні пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, за кожний
прострочений день, виходячи з суми
прострочення зобов'язання, визначеної
в порядку, встановленому Законом
України про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання.

Відповідно до ч.1 статті 216
Господарського кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ч.2 статті 217
Господарського кодексу України у сфері
господарювання застосовуються такі
види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Відповідно до статті 549 Цивільного
коденсу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Штрафними санкціями, згідно з ч.1
статтею 230 Господарського кодексу
України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало були виконати.

Суд здійснивши перерахунок пені з
моменту виникнення заборгованості
прийшов обгрунтованого висновку, що
стягненню підлягає пеня в сумі 527,38 грн.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
Господарського кодексу України, в разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій. Така позиція
зазначена у постанові Верховного Суду
України від 27 квітня 2012року №06/5026/1052/2011
та відображено в інформаційному листі
Вищого господарського суду №01-06/908/2012
від 13.07.2012р.

Відповідно до статті 627
Цивільного кодексу України, враховуючи
статтю 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно п. 6.4 Договору за
односторонню необґрунтовану відмову
від виконання своїх обов'язків
протягом терміну дії Договору, винна
сторона сплачує іншій на її вимогу
штраф у розмірі 1000,00 грн.

Заявлений позивачем до стягнення штраф
у розмірі 1000,00 грн. нарахований
правомірно і підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Заявлена позивачем до стягнення сума 3%
річних у розмірі105,72 грн. нарахована
правомірно і підлягає до стягнення з
відповідача на користь позивача.

Враховуючи те, що позивачем
представлено достатньо об»єктивних,
допустимих та переконливих доказів в
підтвердження заявлених позовних
вимог, а відповідач не заперечив
наявності заборгованості перед
позивачем, доказів сплати
заборгованості не представив,
виконавши вимоги процесуального права,
всебічно і повно перевіривши обставини
справи в їх сукупності, дослідивши
представлені докази у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що позовні
вимоги обгрунтовані та підлягають до
задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, доводи скаржника
зазначені в апеляційній скарзі,
апеляційним судом не визнаються
такими, що можуть бути підставою згідно
ст.104 ГПК України для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного та відповідно
до вимог ст.ст.91,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Закарпатської області від 25.12.2013р. у
справі № 907/1113/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника.

Повний текст постанови складено « 03»
березня 2014р.

Головуючий суддя
Михалюк О.В.

суддя
Орищин Г.В.

суддя
Мельник Г.І.