ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.03.2014
Справа № 905/621/14

Суддя господарського суду Донецької
області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання
Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом: Комунального підприємства
«Служба єдиного замовника
Ворошиловського району м.
Донецька», м. Донецьк

до відповідача: Комунального
комерційного підприємства Донецької
міської ради «Міські комунальні
ресурси», м. Донецьк

про стягнення матеріальної шкоди в
сумі 39228,40грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Забарюща О.В. - за
довіреністю;

від відповідача: Сірко О.М. - за
довіреністю;

По справі була оголошена перерва з
18.02.2014р. на 04.03.2014р. на 09год. 00хвил.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Комунальним
підприємством «Служба єдиного
замовника Ворошиловського району
м.Донецька», м. Донецьк, до Комунального
комерційного підприємства Донецької
міської ради «Міські комунальні
ресурси», м. Донецьк про стягнення
матеріальної шкоди в сумі 39228,40грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що за
результатами перевірки Донецькою
об'єднаною державною фінансовою
інспекцією фінансово-господарської
діяльності КП «СЄЗ Ворошиловського
району м. Донецька» за період з 01.07.2011р.
по 31.12.2012р. встановлено, що відповідачем
при укладанні договору із ТОВ
«Телесвіт» про надання в суборенду
частини нежитлових приміщень, які
орендовані відповідачем у КП «СЄЗ
Ворошиловського району м. Донецька» за
договором оренди №64 від 03.09.2012р. була
порушена правильність нарахування
орендної плати та дотримання норм
чинного законодавства при укладанні
договорів. Відповідне порушення
призвело до відображення у заниженій
сумі та неповного отримання
дебіторської заборгованості за майно,
надане в оренду за оформленими
договірними відносинами, за період з
01.11.2012р. по 31.12.2012р. на загальну суму
29784,24грн. Крім того перевіркою
встановлено, що внаслідок неукладання
договору на відшкодування витрат по
технічному обслуговуванню будинку та
прибудинкової території,
експлуатаційні витрати не
нараховувалися , що призвело до
недоотримання позивачем коштів на
загальну суму 9444,16грн. Як на правове
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на вимоги ст.22
Цивільного кодексу України та ст. 225
Господарського кодексу України.

Відповідач у відзиві на позовну від
04.03.2014р. проти позову заперечував та
зазначив, що укладений між ним і ТОВ
«Телесвіт» договір про надання у
використання місяця в комунальному
стояку №2012/01-11 від 01.11.2012р. не є, ані
договором оренди, ані договором
суборенди, тому використання методики
розрахунків орендної ставки до нього
не застосовуються. За твердженням
відповідача, у зв'язку із невірною
кваліфікацією типу договору, що був
укладений між відповідачем і
Оператором позивачем було невірно
застосовано пункти Методичних
рекомендацій та Порядку розрахунку.

За клопотанням сторін справа слухалась
без фіксації судового процесу
технічними засобами.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції
України, статті 9 Європейської хартії
регіональних мов або мов меншин
(ратифікована Законом України від 15
травня 2003р. N802), статті 3 Декларації прав
національностей України ( від 1
листопада 1991р. N1771), статті 12 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", статті 14 Закону України «Про
засади державної мовної політики» (від
03 липня 2012р. №5029-VІ) та усним
клопотанням представників сторін,
справа розглядалась російською мовою.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд встановив :

Між Комунальним підприємством «Служба
єдиного замовника Ворошиловського
району м. Донецька»
(Орендодавець) та Комунальним
комерційним підприємством Донецької
міської ради «Міські комунальні
ресурси»(орендар) 03 вересня 2012р. був
укладений договір оренди №64 частини
нежитлових приміщень нерухомого майна
комунальної власності територіальної
громади м. Донецька.

За умовами укладеного договору (п.1.1.)
Орендодавець на підставі
розпорядження Донецького міського
голови №418 від 20.04.2012р. та ордеру УЖГ
Донецької міської ради №539 від 23.04.2012р.
передає, а Орендар приймає в оренду
частину нежитлових приміщень, які
знаходяться за адресою відповідно до
Дислокації (Додаток №1) для розміщення
централізованих коробів для
обслуговування житлового фонду.

За умов п.3.1. договору за користування
об'єктом оренди Орендар вносить
орендну плату, розрахунок якої
здійснюється на підставі Методики
розрахунку і порядку використання
орендної плати за користування майном
територіальної громади м. Донецька,
затвердженої рішенням виконкому
міської ради від 16.08.2006р. №430 та на дату
підписання договору складає 2423,88грн.

Даний договір набирає чинності з
моменту підписання акту
приймання-передачі. Договір діє до
20.03.2015р. Договір підписано обома
сторонами та скріплено печатками
підприємств.

До укладеного договору між сторонами
був укладений та підписаний Додаток №1
- Дислокація, в якій перелічені будинки
їх адреса та розмір орендованої
відповідачем площі.

Частини нежитлових приміщень, які
перелічені у Дислокації були передані
позивачем та прийняті відповідачем в
оренду, що підтверджується підписаним
між сторонами актом приймання-передачі
від 03.09.2012р.

Донецькою об'єднаною державною
фінансовою інспекцією була проведена
ревізія фінансово-господарської
діяльності комунального підприємства
«Служба єдиного замовника
Ворошиловського району м. Донецька» за
період з 01.07.2011р. по 31.12.2012р.

За результатами проведеної ревізії
складено акт №21-03-09/21 від 13.03.2013р., в
якому зазначено, що відповідачем при
укладанні договору із ТОВ «Телесвіт»
про надання в суборенду частини
нежитлових приміщень, які орендовані
відповідачем у КП «СЄЗ Ворошиловського
району м. Донецька» за договором
оренди №64 від 03.09.2012р. орендну ставку не
було приведено у відповідності з
функціональним використанням майна
суборендатором, була порушена
правильність нарахування орендної
плати та недотримання норм чинного
законодавства при укладанні
договорів. Відповідне порушення
призвело до відображення у заниженій
сумі та неповного отримання
дебіторської заборгованості за майно,
надане в оренду за оформленими
договірними відносинами, за період з
01.11.2012р. по 31.12.2012р. на загальну суму
29784,24грн. Крім того перевіркою
встановлено, що внаслідок неукладання
позивачем договору на відшкодування
витрат по технічному обслуговуванню
будинку та прибудинкової території,
експлуатаційні витрати не
нараховувалися , що призвело до
недоотримання позивачем коштів на
загальну суму 9444,16грн. Всього за
результатами перевірки було
нараховано заборгованість в сумі
39228,40грн.

За результатами проведеної перевірки
та складеного акту позивачем на адресу
відповідача були надіслані претензії
№08/6-264 від 16.04.2013р. та №08/6-1152 від 25.10.2013р.
з вимогою сплатити нараховану
заборгованість в сумі 39228,40грн.

У зв'язку із несплатою відповідачем
нарахованої заборгованості позивач
звернувся до суду із відповідним
позовом про стягнення матеріальної
шкоди в сумі 39228,40грн.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
необґрунтовані та не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд, відповідно
до приписів частини 1 ст.12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, згідно вимог
передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Способи судового захисту цивільних
прав та інтересів встановлені статтею
16 Цивільного кодексу України та
статтею 20 ГК України, цими нормами
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 22 ЦК України під збитками
визначено втрати, яких особа зазнала у
зв'язку із знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Під упущеною вигодою розуміються
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене. В даному
випадку мова йдеться не про реальні
втрати особи, які вона зробила або
зробить, а про ті доходи, які вона
недоотримає внаслідок порушення її
цивільного права. Тобто вимагати
відшкодування збитків може тільки та
особа, права або законні інтереси якої
порушено.

Пунктом 1 ст.224 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Відповідно до ч.2 ст.224 ГК України та ч.2
ст.22 ЦК України, збитками окрім іншого є
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода),
і які згідно ст. 623 ЦК України боржник,
який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові.

Відповідно до ч.1 ст.225 ГК України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включається, поряд з іншим, і
неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який сторона, яка зазнала збитків,
мала право розраховувати у разі
належного виконання зобов'язання
другою стороною.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, необхідною є наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками, вини. Відсутність хоча б
одного із цих елементів унеможливлює
настання відповідальності у вигляді
зобов'язання з відшкодування збитків.

Крім того, вимога про відшкодування
збитків у вигляді неодержаних доходів
(упущеної вигоди) покладає на кредитора
обов'язок довести, що ці доходи (вигода)
не є абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися заходи,
вжиті кредитором для їх одержання. У
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються ті збитки, які могли б
бути реально отримані при належному
виконанні зобов'язання.

У даному випадку правовідносини сторін
виникли на підставі договору оренди №64
від 03.09.2012р., у якому сторони визначили
орендну плату. З моменту укладення
договору, відповідно до вимог ст.629 ЦК
України, такий договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачем не надано жодного доказу,
який би підтверджував порушення
відповідачем його прав та інтересів
або невиконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором оренди №64 від
03.09.2012р.

Акт перевірки контролюючого органу не
свідчить про наявність у діях
відповідача складу цивільного
правопорушення, що відповідно до
приписів чинного законодавства є
необхідною підставою для притягнення
суб'єкта господарювання до
відповідальності у вигляді стягнення
збитків.

Аналогічна правова позиція відносного
того, що акт перевірки контролюючого
органу, не свідчить про наявність у
діях відповідача складу цивільного
правопорушення та не звільняє позивача
від доказування розміру завданих
збитків висловлена у постанові
Донецького апеляційного
господарського суду від 13.06.2012р. по
справі №5006/12/21/2012.

Крім того, необхідно зазначити, що
згідно Указу Президента України №499/2011
від 23.04.2011р. затверджено Положення про
Державну фінансову інспекцію України
та визнано такими, що втратили
чинність: Указ Президента України від
28.11.2000 року №1265 «Про Положення про
Головне контрольно-ревізійне
управління України».

Також, Постановою КМ України №968 від
07.09.2011р. «Питання Державної Фінансової
інспекції» визнано такими, що втратила
чинність: постанову Кабінету Міністрів
України від 27.06.2007р. №884 «Про
затвердження Положення про Головне
контрольно-ревізійне управління
України».

Кредитор не повинен доводити вину
боржника у порушенні зобов'язання. На
нього покладений обов'язок доведення
факту невиконання або неналежного
виконання зобов'язання, причинного
зв'язку між порушенням зобов'язання і
самими завданими збитками та
обґрунтування їх розміру. Це правило
базується на положеннях ст. 218
Господарського кодексу України.

Втім позивачем не представлено суду
жодного належного доказу невиконання
відповідачем своїх зобов'язань а
договором оренди №64 від 03.09.2012р., що
спричинило порушення цивільних прав
позивача.

Крім того Цивільним кодексом України
передбачені певні додаткові умови
відшкодування збитків у вигляді
упущеної вигоди. Так, відповідно до ч.4
ст.623 Цивільного кодексу України при
визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) повинні
враховуватися заходи, вжиті кредитором
щодо їх одержання. Ця норма зобов'язує
кредитора щодо здійснення конкретних
заходів для забезпечення отримання
доходів. Позивачем не надано жодного
доказу, який би підтверджував, що він
дійсно планував отримати відповідні
доходи, все зробив для їх отримання, мав
для цього всі можливості і неодмінно
отримав би такий доход, якби договір
був виконаний належним чином. Однак як
вже зазначалося вище, відповідач
зобов'язання за договором оренди №64
від 03.09.2012р.

Незважаючи на визначення упущеної
вигоди органами
контрольно-ревізійного управління при
проведенні контрольних заходів, розмір
збитків підлягає доказуванню стороною
та оцінці судом на загальних підставах
за правилами, встановленими чинним
процесуальним законодавством України,
а саме розділом 5 Господарського
процесуального кодексу України.

Відтак суд дійшов висновку, що в діях
відповідача відсутній склад
цивільного правопорушення, який є
підставою для цивільної
відповідальності у вигляді
відшкодування збитків в сумі 39228,40грн.

Відповідно до приписів ст.111-28 ГПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Аналогічна правова позиція щодо
стягнення збитків при наявності складу
цивільного правопорушення висловлена
у постанові Верховного Суду України
від 20.12.2010р. у справі №06/113-38.

Відповідно до вимог передбачених
пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції
України основними засадами
судочинства є - змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Під час розгляду зазначеної справи
позивачем належним чином не доведено
вимоги, які викладено у позовній заяви.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено,
що кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів ст.36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.43
ГПК України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Отже, під час розгляду зазначеної
справи суд дійшов ґрунтовного
висновку, що позовні вимоги належним
чином не доведені, необґрунтовані та,
як наслідок не підлягають задоволенню.

Судові витрати покладаються на
позивача відповідно до ст.49 ГПК
України.

На підставі вимог передбачених ст.129
Конституції України, ст.ст.11-16, 22, 623, 629
Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 218,
224, 225 Господарського кодексу України та
керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28,
32-34, 36, 49, 75, 77, 82-85, 111-28 ГПК України,
господарський суд, -

В И Р І
Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано і може
бути оскаржене через господарський суд
Донецької області в апеляційному
порядку протягом десяти днів з дня
прийняття рішення. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання рішення,
оформленого відповідно до статті 84
Господарського процесуального кодексу
України.

Повний текст рішення
виготовлений та підписаний 05.03.2014р.

Суддя
С.В. Тоцький