м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-б, тел.
Господарський суд міста Києва у складі
судді: головуючий суддя - Марченко О.В.,
судді Васильченко Т.В і Ломака В.С.,
при секретарі судового засідання
розглянув у відкритому судовому
за позовом Державного підприємства
"Одеська залізниця", м. Одеса,
до Антимонопольного комітету України,
про визнання недійсним рішення,
за участю представників:
позивача - Ратаря І. В. (довіреність від
відповідача - Харченко С.В. (довіреність
Швець І.В. (довіреність від
15.08.2013 № 300-122/01-8038).
Державне підприємство "Одеська
залізниця" (далі - Залізниця) звернулося
до господарського суду міста Києва з
позовом про визнання недійсним рішення
Антимонопольного комітету України
(далі - АМК) від 23.07.2013 № 606-р "Про
порушення законодавства про захист від
недобросовісної конкуренції та
накладення штрафу" у справі №243-26.13/36-12
(далі - рішення № 606-р).
Позовні вимоги мотивовано тим, що:
рішення № 606-р, яким, зокрема, визнано,
що Залізниця вчинила порушення,
передбачене пунктом 1 частини другої
статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції» (далі - Закон), у вигляді
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на загальнодержавному
ринку послуги з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів шляхом встановлення таких
тарифів на послугу з надання пасажирам
у користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку, є незаконним,
таким, що не відповідає фактичним
обставинам, прийняте з неповним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, що відповідно до
частини першої статті 59 Закону є
підставою для визнання рішення № 606-р
недійсним.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.08.2013 (суддя
Ониськів О.М.) порушено провадження у
справі.

Розпорядженням керівника апарату
господарського суду міста Києва від
23.08.2013 у зв'язку з задоволенням заяви
судді Ониськів О.М. про самовідвід
призначено повторний автоматичний
розподіл справи, за результатами якого
справу передано на розгляд судді
Зеленіній Н.І.

У зв'язку з перебуванням судді
Зеленіної Н.І. на лікарняному
розпорядженням заступника голови
господарського суду міста Києва від
27.08.2013 справу № 910/15824/13 передано на
розгляд судді Марченко О.В.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.08.2013 суддя Марченко О.В.
прийняла справу до свого провадження.

23.09.2013 АМК подав суду відзив на позовну
заяву, в якому зазначив, що: АМК повно і
об'єктивно з'ясував обставини справи та
прийняв відповідне рішення, позивач
відповідно до статті 12 Закону на
загальнодержавному ринку послуги з
надання пасажирам у користування
комплектів постільної білизни
(постільних речей) у вагонах поїздів, що
обслуговуються ним, займає монопольне
(домінуюче) становище, оскільки на
цьому ринку у нього немає жодного
конкурента; застосування тарифів та
цін на такому рівні є необґрунтовано
завищеними, що фактично є неможливим на
ринках із значним рівнем конкуренції;
ціни за послуги повинні
встановлюватися у порядку, що не
суперечить антимонопольному
законодавству.

11.11.2013 ухвалою господарського суду
міста Києва ухвалено розгляд справи
здійснювати колегіально у складі трьох
суддів.

Розпорядженням голови господарського
суду міста Києва від 24.02.2014 для розгляду
даної справи сформовано колегію суддів
у складі: головуючий суддя Марченко
О.В., судді Васильченко Т.В. і Ломака В.С.

Згідно з частиною другою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України до адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження. А згідно
з частиною другою статті 4 названого
Кодексу юрисдикція адміністративних
судів поширюється на всі
публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення. Відповідно
ж до приписів статті 60 Закону рішення
органів Антимонопольного комітету
України оскаржуються до
господарського суду.

У пункті 3.2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 24.10.2011
№ 10 «Про деякі питання підвідомчості і
підсудності справ господарським
судам» зазначено, що господарські суди
на загальних підставах вирішують усі
спори між суб'єктами господарської
діяльності, а також спори, пов'язані з
оскарженням відповідно до частини
першої статті 60 Закону рішень
(розпоряджень) органів
Антимонопольного комітету України та
стягненням з суб'єктів господарювання
сум штрафів та пені у зв'язку з
порушенням конкурентного
законодавства.

Отже, спір у цій справі відноситься до
підвідомчості господарських судів і
підлягає вирішенню за правилами
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України).

Оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, які мають значення для розгляду
справи по суті, проаналізувавши
встановлені фактичні обставини справи
в їх сукупності, заслухавши пояснення
представників сторін, господарський
суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

У частині першій статті 48 Закону
зазначено, що за результатами розгляду
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції органи
Антимонопольного комітету України
приймають рішення, в тому числі про
визнання вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції; накладення штрафу тощо.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням № 606-р:

- визнано Залізницю такою, що займає
монопольне (домінуюче) становище на
загальнодержавному ринку послуги з
надання пасажирам у користування
комплектів постільної білизни
(постільних речей) у вагонах поїздів,
які вона обслуговує з 2007 року по липень
2013 року (пункт 1);

- визнано, що дії Залізниці щодо
встановлення на економічно
необґрунтованому рівні тарифів на
послугу з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів, які обслуговуються нею, є
порушенням законодавства про захист
економічної конкуренції,
передбаченого пунктом 1 частини другої
статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону, у
вигляді зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на
загальнодержавному ринку послуги з
надання пасажирам у користування
комплектів постільної білизни
(постільних речей) у вагонах поїздів
шляхом встановлення таких тарифів на
послугу з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку (пункт 2);

- за наведене порушення на Залізницю
накладено штраф у сумі 50 000 000 грн. (пункт
3);

- зобов'язано Залізницю припинити
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції.

Відповідно до частини першої статті 60
Закону заявник, відповідач, третя особа
мають право оскаржити рішення органів
Антимонопольного комітету України
повністю або частково до
господарського суду у двомісячний
строк з дня одержання рішення.

Судом встановлено, що позивач
звернувся до господарського суду з
позовом про визнання недійсним рішення
№ 606-р в межах зазначеного строку
(16.08.2013), оскільки рішення № 606-р
отримано Залізницею 05.08.2013.

Частиною першою статті 59 Закону
визначено підстави для зміни,
скасування чи визнання недійсними
рішень органів АМК, а саме:

неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи;

недоведення обставин, які мають
значення для справи і які визнано
встановленими;

невідповідність висновків, викладених
у рішенні, обставинам справи;

порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Згідно з частиною другою наведеної
статті Закону порушення або
неправильне застосування норм
процесуального права може бути
підставою для зміни, скасування чи
визнання недійсним рішення тільки за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Частиною першою статті 7 Закону України
«Про Антимонопольний комітет України»
передбачено, що у сфері здійснення
контролю за дотриманням законодавства
про захист економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має
повноваження, перевіряти суб'єкти
господарювання, об'єднання, органи
влади, органи місцевого
самоврядування, органи
адміністративно-господарського
управління та контролю щодо дотримання
ними вимог законодавства про захист
економічної конкуренції та під час
проведення розслідувань за заявами і
справами про порушення законодавства
про захист економічної конкуренції.

Відповідно до пункту 2 статті 50 Закону
порушенням законодавства про захист
економічної конкуренції є зловживання
монопольним (домінуючим) становищем.

Частинами першою і другою статті 12
Закону передбачено, що суб'єкт
господарювання займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку товару,
якщо: на цьому ринку у нього немає
жодного конкурента; не зазнає значної
конкуренції внаслідок обмеженості
можливостей доступу інших суб'єктів
господарювання щодо закупівлі
сировини, матеріалів та збуту товарів,
наявності бар'єрів для доступу на ринок
інших суб'єктів господарювання,
наявності пільг чи інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається
становище суб'єкта господарювання,
частка якого на ринку товару перевищує
35 відсотків, якщо він не доведе, що
зазнає значної конкуренції.

Згідно з частиною першою статті 13
Закону зловживанням монопольним
(домінуючим) становищем на ринку є дії
чи бездіяльність суб'єкта
господарювання, який займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку, що
призвели або можуть призвести до
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, або ущемлення інтересів
інших суб'єктів господарювання чи
споживачів, які були б неможливими за
умов існування значної конкуренції на
ринку.

Відповідно до пункту 1 частини другої
статті 13 Закону зловживанням
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку, зокрема, визнається
встановлення таких цін чи інших умов
придбання або реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку.

Згідно з частиною третьою статті 13
Закону зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на ринку
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно з законом.

Для виявлення ознак монопольного
становища АМК проводить такі дії (пункт
2 Методики визначення монопольного
(домінуючого) становища суб'єктів
господарювання на ринку, затвердженої
розпорядженням АМК від 05.03.2002 № 49-р,
далі - Методика):

- встановлює об'єкти аналізу щодо
визначення монопольного (домінуючого)
становища, а саме суб'єкта
господарювання (групи суб'єктів
господарювання), конкретний товар
(продукцію, роботи, послуги), який
випускається, постачається,
продається, придбавається
(споживається, використовується) цим
(цими) суб'єктом (суб'єктами)
господарювання;

- складає перелік товарів (робіт,
послуг), щодо яких має визначатися
монопольне (домінуюче) становище
суб'єкта господарювання і які мають
ознаки одного товару, товарної групи;

- складає перелік основних продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товарів (товарних груп);

- визначає товарні межі ринку;

- визначає територіальні
(географічні) межі ринку;

- встановлює проміжок часу, стосовно
якого має визначатися становище
суб'єктів господарювання на ринку;

- визначає часові межі ринку;

- визначає обсяги товару, який
обертається на ринку;

- розраховує частки суб'єктів
господарювання на ринку;

- складає перелік продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товару (товарної групи) -
потенційних конкурентів, покупців, які
можуть продавати (постачати,
виробляти), придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку;

- визначає бар'єри вступу на ринок та
виходу з ринку для суб'єктів
господарювання, які продають
(постачають, виробляють), придбавають
(споживають, використовують) або можуть
продавати (постачати, виробляти),
придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку.

Пунктом 5.1 Методики передбачено, що
товарні межі ринку визначаються шляхом
формування групи взаємозамінних
товарів (товарних груп), у межах якої
споживач за звичайних умов може легко
перейти від споживання одного товару
до споживання іншого. Формування групи
взаємозамінних товарів (товарних груп)
здійснюється із переліку товарів, які
мають для продавців (постачальників,
виробників), покупців (споживачів,
користувачів) ознаки одного (подібного,
аналогічного) товару (товарної групи),
за показниками взаємозамінності, якими
зокрема є: подібність призначення,
споживчих властивостей, умов
використання тощо; подібність
фізичних, технічних, експлуатаційних
властивостей і характеристик, якісних
показників тощо; наявність спільної
групи споживачів товару (товарної
групи); відсутність суттєвої різниці в
цінах; взаємозамінність товарів
(товарної групи) з точки зору їх
виробництва, тобто здатності
виробників запропонувати нові товари
на заміну існуючих. У процесі
визначення товарних меж ринку
попередньо визначена група
взаємозамінних товарів (товарних груп)
може бути поділена на декілька підгруп
або приєднана до іншої групи.

У пункті 5.2 Методики зазначено, що при
проведенні дослідження необхідно
враховувати, що взаємозамінні товари
належать до групи однорідних товарів
(товарних груп), які розглядаються
споживачем як один і той же товар
(товарна група), і які можуть бути
стандартизовані або диференційовані.

Згідно з пунктом 6.1 Методики
територіальні (географічні) межі ринку
певного товару (товарної групи)
визначаються шляхом установлення
мінімальної території, за межами якої з
точки зору споживача придбання товарів
(товарної групи), що належать до групи
взаємозамінних товарів (товарної
групи), є неможливим або недоцільним.
При цьому, зокрема, можуть
враховуватися: фізичні і технічні
характеристики товару (товарної групи);
технологічні зв'язки між виробниками і
споживачами; можливості щодо
технічного, гарантійного,
абонентського обслуговування;
співвідношення цін, зокрема рівень
співвідношення цін на певні товари
(товарні групи) в межах цього ринку,
прийнятний для виробників чи
споживачів; можливості щодо
переміщення попиту на товар (товарну
групу) між територіями, які за
припущенням входять до одного
географічного ринку, зокрема
можливість збереження рівня якості і
споживчих властивостей товару
(товарної групи) при транспортуванні;
рівень транспортних витрат, включаючи
особливості транспортування товару
(товарної групи); наявність торгових,
складських приміщень, зручностей
виконання вантажно-розвантажувальних
робіт, можливостей виконання
передпродажної підготовки; наявність
знаків для товарів і послуг; наявність
на відповідній території та рівень
бар'єрів на вивезення чи ввезення
товару (товарної групи), а саме:
адміністративних бар'єрів; економічних
й організаційних обмежень; впливу
вертикальної (горизонтальної)
інтеграції; бар'єрів, що пов'язані з
ефектом масштабу виробництва; бар'єрів,
що базуються на абсолютній перевазі
рівня витрат; бар'єрів, пов'язаних з
розмірами капітальних витрат або
обсягів інвестицій, що необхідні для
вступу на певний товарний ринок;
обмежень щодо попиту; екологічних
обмежень; бар'єрів, що перешкоджають
виходу з ринку, тощо; місце
розташування специфічних груп
споживачів; рівень цін на певні товари
(товарні групи) на відповідних суміжних
територіях, можливість переміщення
пропозиції товару (товарної групи) між
цими територіями. При остаточному
визначенні територіальних
(географічних) меж ринку визначальною є
менша здатність до переміщення або
попиту, або пропозиції.

У пункті 7.1 Методики визначено, що
часові межі ринку визначаються як
проміжок часу (як правило - рік),
протягом якого відповідна сукупність
товарно-грошових відносин між
продавцями (постачальниками,
виробниками) і споживачами утворює
ринок товару із сталою структурою.

Статтею 1 Закону та пунктом 1.3 Методики
визначено, що товаром є будь-який
предмет господарського обороту, в т. ч.
продукція, роботи, послуги, документи,
що підтверджують зобов'язання та права;
товарним ринком є сфера обороту товару
(взаємозамінних товарів), на який
протягом певного часу і в межах певної
території є попит і пропозиція.

У розгляді справи №243-26.13/36-12 та
прийнятті рішення № 606-р АМК виходив з
такого.

Відповідно до статті 4 Закону України
"Про залізничний транспорт" управління
процесом перевезень у внутрішньому і
міжнародному сполученнях, а також
регулювання виробничо-господарської
діяльності у сфері організації і
забезпечення цього процесу
залізницями, підприємствами,
установами та організаціями
проводяться централізовано і належать
лише до компетенції Укрзалізниці, яка
здійснює функції господарюючого
суб'єкта.

Відповідно до статуту Залізниці,
затвердженого наказом Міністерства
транспорту України від 29.12.1997 № 456 та
зареєстрованим в Приморській районній
державній адміністрації Одеського
міського виконавчого комітету 18.02.1998 за
№ 207 (зі змінами), Залізниця - створене
на основі Законів України "Про
залізничний транспорт", "Про
підприємства в Україні" статутне
державне підприємство, засноване на
державній власності і підпорядковане
Державній адміністрації залізничного
транспорту України "Укрзалізниця" (далі
- Укрзалізниця), що входить до сфери
управління Міністерства транспорту
України.

У пункті 6 Порядку обслуговування
громадян залізничним транспортом,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України 19.03.1997 № 252,
зазначено, що суб'єкти господарської
діяльності, які займаються
перевезенням та обслуговуванням
пасажирів, повинні забезпечити,
зокрема, видачу пасажирам за окрему
плату комплекту постільної білизни у
їх вагонах пасажирських та швидких
поїздів (крім загальних вагонів).

Пунктом 63 названого Порядку
передбачено, що постільні речі у
пасажирському вагоні (матрац, подушка,
наволочка, ковдра, простирадло та
рушник) видаються провідником вагона у
разі сплати пасажиром за його власним
бажанням у квиткових касах за
користування такими речами.

Отже, пасажир, який купив квиток на
проїзд залізничним транспортом у
вагоні пасажирського поїзду, не має
вибору і може придбати за окрему плату
в користування комплект постільної
білизни та постільні речі лише у
конкретної залізниці.

Отже, послуга з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів нерозривно пов'язана з
перевезенням пасажирів залізничним
транспортом. Перевезення пасажирів
залізничним транспортом загального
користування пов'язане з використанням
інфраструктури, що забезпечує рух
залізничного транспорту загального
користування. В даному випадку
споживачами є пасажири, що купили
квиток на проїзд залізничним
транспортом у вагоні пасажирського
поїзда

Рішенням № 606-р визначено, що об'єктом
аналізу щодо визначення монопольного
(домінуючого) становища є Залізниця;
товаром, щодо якого визначається
монопольне (домінуюче) становище, є
послуга з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів, що обслуговуються Залізницею;
товарними межами досліджуваного ринку
є послуга з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів, що обслуговуються Залізницею;
територіальними межами ринку послуги є
територія України в межах маршрутів, за
якими здійснюється рух поїздів, які
сформували вагони, що обслуговуються
безпосередньо Залізницею; часовими
межами ринку є період з 2007 року по перше
півріччя 2013 року.

Відповідно до статті 4 Закону України
"Про залізничний транспорт" управління
процесом перевезень у внутрішньому і
міжнародному сполученнях, а також
регулювання виробничо-господарської
діяльності у сфері організації і
забезпечення цього процесу
залізницями, підприємствами,
установами та організаціями
проводяться централізовано і належать
лише до компетенції Укрзалізниці, яка
здійснює функції господарюючого
суб'єкта.

В Україні жодний суб'єкт, крім
залізниць України та залізничних
підприємств у складі Укрзалізниці не
може здійснювати діяльність на ринку
послуги з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів.

Наведеними обставинами спростовується
й твердження Залізниці про те, що
споживачі послуги мають можливість
вибирати спірні послуги між кількома
продавцями.

Враховуючи викладене, Залізниця на
загальнодержавному ринку послуги з
надання пасажирам у користування
комплектів постільної білизни
(постільних речей) у вагонах поїздів, що
обслуговуються нею, займає монопольне
(домінуюче) становище, оскільки на
цьому ринку у неї немає жодного
конкурента.

Тарифи на послугу з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів затверджувалися Залізницею,
зокрема, наказами від 27.02.2007 № 91/Н, від
30.04.2008 № 133/Н, від 20.11.2008 № 309/Н та від
20.05.2009 № 277/Н, та становили:

починаючи з 01.03.2007 - комплект
постільних речей у купейних та
плацкартних вагонах поїздів усіх
категорій - 10,00 грн., комплект
постільних речей у вагонах "СВ" поїздів
усіх категорій - 15,00 грн.;

починаючи з 01.05.2008 - комплект
постільних речей у
купейних та плацкартних вагонах
поїздів усіх категорій - 10,00 грн.,
комплект постільних зечей у вагонах
"СВ" поїздів усіх категорій - 15,00 грн.;

починаючи з 24.11.2008 - комплект
постільних речей у купейних та
плацкартних вагонах поїздів усіх
категорій - 12,00 грн., комплект
постільних речей у вагонах "СВ" поїздів
усіх категорій - 18,00 грн.;

починаючи з 25.05.2009 - комплект
постільних речей у купейних та
плацкартних вагонах поїздів усіх
категорій - 14,00 грн., комплект
постільних течей у вагонах "СВ" поїздів
усіх категорій - 22,00 грн.

Листом від 25.03.2011 № НЗ1-1/223 Залізницею
надано калькуляції вартості одного
комплекту постільних речей, що
надається пасажирам у купейних,
плацкартних вагонах та у вагонах "СВ"
усіх категорій поїздів, згідно з якими
рентабельність послуг при наданні
пасажирам у користування комплектів
постільних речей у купейних,
їлацкартних вагонах та у вагонах "СВ"
усіх категорій поїздів становила: у 2007
році - 54 відсотки; у 2008 році - від 37 до 39
відсотків; у 2009 році - 40 відсотків; у 2010
році - 38 відсотків.

Відповідно до листа Державної служби
статистики України від 22.09.2011 № 04/4-07/532
рівень рентабельності операційної
цільності підприємств залізничного
транспорту у 2007 році становив 6,0
відсотків, у 2008 році - 5,8 відсотка, у 2009
році - 8,3 відсотка, у 2010 році - 9,5
відсотка.

Отже, рівень рентабельності, з
урахуванням якого встановлено
вартість послуги з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів, значно перевищує рівень
рентабельності операційної діяльності
підприємств залізничного транспорту.

Планування цін на такому рівні та
застосування тарифів, які є
необґрунтовано завищеними, - неможливе
на ринках із значним рівнем
конкуренції, оскільки за умов
існування значної конкуренції на ринку
послуг, залізниця була б змушена
зменшити вартість таких послуг під
тиском своїх конкурентів.

Інструкцією про термін служби та
порядок списання окремих предметів
постільних речей та м'якого з'ємного
інвентарю пасажирських вагонів,
затвердженою наказом Міністерства
транспорту України від 20.11.2001 № 804,
визначено, зокрема, термін служби
окремих предметів постільних речей, що
входять до комплекту постільної
білизни.

Як випливає з розрахунків вартості
одного комплекту постільних речей для
реалізації пасажирам у вагонах всіх
категорій поїздів, затверджених першим
заступником начальника Залізниці
29.04.2010, до собівартості комплекту
постільних речей включалися витрати,
пов'язані зі зносом постільних речей за
одне користування з урахуванням
терміну служби, що становив три роки,
тобто меншого, ніж передбачений
Інструкцією.

АМК встановлено, що у розрахунку зносу
за одне користування постільною
білизною Залізниця занизила строк
служби такої білизни, що призвело до
збільшення витрат за одне її
використання. У розрахунку
собівартості одного комплекту
постільної білизни, який надається
пасажиру на шляху прямування для
купейних, плацкартних та СВ" вагонах
всіх категорій поїздів, Залізниця,
взявши фактичний обсяг реалізованих
комплектів постільної білизни в
пасажирських поїздах лише і І квартал
2010 року, завищила середні витрати в
розрахунку на один комплект постільної
білизни, що призвело до збільшення
вартості послуги з наданпя пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів та відповідно встановила
тарифи на цю послугу на економічно
необґрунтованому рівні.

З метою припинення дій, що містять
ознаки порушення законодавства про
захист економічної конкуренції, на
підставі частини першої статті 46
Закону АМК надав Залізниці обов'язкові
для розгляду рекомендації від 26.03.2012 №
12-рк, відповідно до яких Залізниця мала
переглянути тарифи на послугу з
надання пасажирам у користування
комплектів постільної білизни
(постільних речей) у вагонах поїздів та
привести к розмір до рівня, який
існував би за умов значної конкуренції
на ринку.

Листом від 12.06.2012 № НЗЕ-01/7043 Залізниця
надіслала АМК наказ від 18.04.2012 № 181/Н,
відповідно до якого тарифи на
відповідні послуги починаючи з 25.04.2012
становили: комплект постільних речей у
купейних та плацкартних вагонах
поїздів усіх категорій - 14,50 грн., у
вагонах "СВ" - 24,50 грн. (відповідно до
попереднього наказу Залізниці від
21.03.2011 № 146/Н вартість послуг становила
15 грн. та 25 грн. відповідно, та надіслала
калькуляції вартості одного комплекту
постільних речей, що надається
пасажирам у поїздах формування
Залізниці.

Зазначені дії позивача щодо виконання
рекомендацій відповідача про перегляд
тарифів на послугу з надання пасажирам
у користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів та приведення її розміру до
рівня, який існував би за умов значної
конкуренції на ринку, свідчать про
погодження позивача з тим, що він
займає монопольне (домінуюче)
становище на зазначеному ринку послуг,
що тарифи на дані послуги є
необґрунтовано завищеними, що, в свою
чергу, свідчить про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, передбаченого пунктом 1
частини другої статті 13 та пунктом 2
статті 50 Закону у вигляді зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
загальнодержавному ринку послуги з
надання пасажирам у користування
комплектів постільної білизни
(постільних речей) у вагонах поїздів
шляхом встановлення таких тарифів на
послугу з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку.

При цьому господарським судом міста
Києва взято до уваги приписи частини
першої статті 33 ГПК України, згідно з
якою кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

У статті 32 ГПК України зазначено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 41 Закону та пунктом 12 Правил
розгляду заяв і справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, затверджених
розпорядженням АМК від 19.04.1994 № 5 (у
редакції розпорядження АМК від 14.02.2011 №
84-р), встановлено, що доказами у справі
можуть бути будь-які фактичні дані, які
дають можливість встановити наявність
або відсутність порушення. Ці дані
встановлюються такими засобами:
поясненнями сторін і третіх осіб,
поясненнями службових осіб та
громадян, письмовими доказами,
речовими доказами і висновками
експертів. Усні пояснення сторін,
третіх осіб, службових чи посадових
осіб та громадян, які містять дані, що
свідчать про наявність чи відсутність
порушення, фіксуються у протоколі.

Пунктом 32 названих Правил встановлено,
що у рішенні наводяться мотиви рішення,
зазначаються встановлені органом
Комітету обставини справи з посиланням
на відповідні докази, а також положення
законодавства, якими орган Комітету
керувався, приймаючи рішення. Під час
вирішення питання про накладення
штрафу у резолютивній частині рішення
вказується розмір штрафу. Резолютивна
частина рішення, крім відповідних
висновків та зобов'язань, передбачених
статтею 48 Закону, у необхідних випадках
має містити вказування на дії, які
відповідач повинен виконати або від
яких утриматися для припинення
порушення та усунення його наслідків, а
також строк виконання рішення.

Отже, з встановлених в даній справі
обставин вбачається, що позивачем не
подано суду докази на підтвердження
доводів позовної заяви, натомість АМК
підтверджено обставини, наведені в
рішенні № 606-р, а тому зазначене рішення
в частинах: визнання дій позивача
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на загальнодержавному
ринку послуги з надання пасажирам у
користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів шляхом встановлення таких
тарифів на послугу з надання пасажирам
у користування комплектів постільної
білизни (постільних речей) у вагонах
поїздів, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку; встановлення
того, що такі дії містять ознаки
порушення, передбаченого пунктом 1
частини другої статті 13 та пунктом 2
статті 50 Закону, та зобов'язання
Залізниці припинити порушення , - є
законним і обґрунтованим.

Разом з тим, відповідно до частини
другої статті 52 Закону за порушення,
передбачені пунктами 1, 2 та 4 статті 50
цього Закону, накладаються штрафи у
розмірі до десяти відсотків доходу
(виручки) суб'єкта господарювання від
реалізації продукції (товарів, робіт,
послуг) за останній звітний рік, що
передував року, в якому накладається
штраф. У разі наявності незаконно
одержаного прибутку, який перевищує
десять відсотків зазначеного доходу
(виручки), штраф накладається у розмірі,
що не перевищує потрійного розміру
незаконно одержаного прибутку. Розмір
незаконно одержаного прибутку може
бути обчислено оціночним шляхом.

Згідно з частиною другою статті 61
Конституції України юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер.

Відповідно до статті 1 Конституції
України Україна є правовою державою.

Частиною першою статті 8 Конституції
України передбачено, що в Україні діє
принцип верховенства права.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі №
1-33/2004 зазначив, що «… Верховенство
права - це панування права в
суспільстві. Верховенство права
вимагає від держави його втілення у
правотворчу та правозастосовну
діяльність… Справедливість - одна з
основних засад права, є вирішальною у
визначенні його як регулятора
суспільних відносин, одним із
загальнолюдських вимірів права.
Зазвичай справедливість розглядають
як властивість права, виражену,
зокрема, в рівному юридичному масштабі
поведінки й у пропорційності юридичної
відповідальності вчиненому
правопорушенню».

Отже, у визначенні розміру штрафу АМК
повинен був враховувати загальні
засади юридичної відповідальності
(покарання має бути пропорційне
характеру порушення і забезпечувати
каральні і превентивні функції),
зокрема, положення частини четвертої
статті 52 Закону, які закріплюють
принцип індивідуалізації порушення,
положення частини п'ятої статті 6
Закону, які вказують на необхідність
врахування поведінки порушника під час
розслідування АМК справи про
порушення; на АМК покладено обов'язок
з'ясування обставин, що мають важливе
значення для визначення меж міри
юридичної відповідальності суб'єкта
господарювання, який вчинив порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, які забезпечують
справедливість застосованого
покарання та його пропорційність
фактичному характеру вчиненого
порушення.

Разом з тим, у визначенні суми штрафу,
який слід накласти на Залізницю, АМК
фактично враховано лише одну обставину
- те, що розмір доходу позивача за 2012 рік
становив 0 439 779 тис.грн.

При цьому відповідачем застосовано до
позивача максимальний розмір штрафу,
передбачений законом, - 10 відсотків
доходу (виручки) суб'єкта
господарювання від реалізації
продукції (товарів, робіт, послуг) за
останній звітний рік, що передував
року, в якому накладається штраф.

В той же час відповідачем не надано
належної правової оцінки таким
обставинам, як: те, що негативним для
залізниці фінансовим фактором є збитки
від пасажирських перевезень, які з
кожним роком збільшуються; протягом 2012
року Міністерство молоді та спорту
України не покрило витрат Залізниці з
пільгового перевезення студентів та
учнів; позивач змушений залучати кошти
(брати довгострокові кредити) для
технічного утримання та оновлення
рухомого складу, підвищення безпеки
руху та створення комфортних умов для
пасажирів; обсяги вантажних перевезень
зменшились; за минулий рік залізниці
України, у тому числі позивач, отримали
від звичайної діяльності на 3,5 млрд.
грн. менше від запланованих обсягів та
на 4,4 млрд. грн. менше, ніж у 2012 році.

Відповідно до абзацу четвертого статті
3 Закону України «Про Антимонопольний
комітет України» АМК будує свою
діяльність на принципах захисту
конкуренції на засадах рівності
фізичних та юридичних осіб перед
законом. Однак, відповідач у прийнятті
рішення № 606-р (а саме визначенні
розміру штрафу) не врахував обставини,
що пом'якшують відповідальність, не
надав належної правової оцінки цим
обставинам при визначенні розміру
штрафу, накладеного на позивача.

З огляду на викладене суд вважає, що
пункт 3 рішення № 606-р підлягає визнанню
недійсним.

У пункті 20.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 15 «Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства» зазначено, що закон не
містить норм, які надавали б
господарському суду право зменшувати
розмір (а відтак і суму) стягуваних
штрафу та/або пені. Тому, зокрема, до
відповідних правовідносин не може
застосовуватись припис пункту 3 статті
83 ГПК, який передбачає право
господарського суду у прийнятті
рішення зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню.

Визнання господарським судом повністю
або частково недійсним рішення
Антимонопольного комітету України чи
його органів з підстав, зазначених у
частині першій статті 59 Закону, не є
перешкодою для проведення відповідним
органом нової перевірки дотримання
вимог законодавства про захист
економічної конкуренції, дослідження
ринку тощо з метою усунення порушень чи
недоліків, які потягли за собою
визнання рішення недійсним. За
результатами такої перевірки можливе
прийняття іншого рішення, яке, в свою
чергу, в разі незгоди з ним
заінтересованих осіб може бути
оскаржено ними в установленому порядку
(пункт 6 названої постанови пленуму).

Наведеної правової позиції
дотримується й Київський апеляційний
господарський суд у своїй постанові
від 07.02.2013 № 5011-72/11492-2012.

Згідно з частиною четвертою статті 49
ГПК України стороні, на користь якої
відбулося рішення, господарський суд
відшкодовує мито за рахунок другої
сторони і в тому разі, коли друга
сторона звільнена від сплати судового
збору.

01.11.2011 набрав чинності Закон України
від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір»,
який визначає правові засади
справляння судового збору, платників,
об'єкти та розміри ставок судового
збору, порядок сплати, звільнення від
сплати та повернення судового збору.

Згідно з частиною першою статті 4
Закону України «Про судовий збір»
судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі.

У підпункті 1 пункту 2 частини другої
статті 4 Закону України «Про судовий
збір» зазначено, що ставкою судового
збору за подання позовної заяви
майнового характеру є 2% від ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат.

Частиною першою статті 13 Закону
України від 06.12.2012 №5515-VI «Про Державний
бюджет України на 2013 рік» встановлено,
що станом на 01.01.2013 мінімальна
заробітна плата у місячному розмірі
становила 1 147 грн.

Отже, з АМК підлягає стягненню на
користь позивача судовий збір
пропорційно задоволених позовних
вимог (573, 50 грн.).

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК
України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним повністю пункт 3
рішення Антимонопольного комітету
України від 23.07.2013 № 606-р "Про порушення
законодавства про захист від
недобросовісної конкуренції та
накладення штрафу" у справі №243-26.13/36-12,
яким за порушення, передбачене у пункті
2 зазначеного рішення Антимонопольного
комітету України, на державне
підприємство "Одеська залізниця"
накладено штраф у сумі 50 000 000 грн.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

4. Стягнути з Антимонопольного комітету
України (03680, м. Київ, вул. Урицького, 45;
ідентифікаційний код 00032767) на користь
державного підприємства "Одеська
залізниця" (65012, м. Одеса, вул.
Пантелеймонівська, 19; ідентифікаційний
код 01071315) 573 (п'ятсот сімдесят три) грн. 50
коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили
видати відповідний наказ.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 03.03.2014.

Суддя
О.
Марченко

Суддя
Т.
Васильченко

Суддя
В.
Ломака