ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року Справа № 901/2417/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Дунаєвської
Н.Г.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Мележик Н.І.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Ялтинської міської радина рішення та
на постановуГосподарського суду
Автономної Республіки Крим від 12.09.2013
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 04.12.2013у
справі№ 901/2417/13господарського
судуАвтономної Республіки Кримза
позовомЯлтинської міської
радидоТовариства з обмеженою
відповідальністю "Сельбілляр"прозміну
пункту договору оренди земельної
ділянкиза участю представників сторін:

позивача: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача: повідомлений, але не
з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 12.09.2013 у
справі №901/2417/13 (суддя Лукачов С.О.) в
задоволенні позову відмовлено.

Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від
04.12.2013 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Євдокімов І.В., судді
- Градова О.Г., Заплава Л.М.) рішення
Господарського суду Автономної
Республіки Крим від 12.09.2013 у справі
№901/2417/13 залишено без змін.

Не погоджуючись із вказаними
судовими актами, позивач звернувся до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник послався
на порушення судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не
надходив, що не є перешкодою для суду
касаційної інстанції переглянути в
касаційному порядку оскаржувані
судові рішення.

Від відповідача на адресу суду
05.03.2014 надійшла телеграма з клопотанням
про відкладення розгляду справи, яке,
за результатами його розгляду, було
відхилено судовою колегією Вищого
господарського суду України у зв'язку з
тим, що сторони були попереджені в
ухвалі про порушення касаційного
провадження від 04.02.2014 про те, що
нез'явлення їх уповноважених
представників у судове засідання не
перешкоджає розгляду даної справи та
не тягне перенесення її на інші строки.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню, з
огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено наступні фактичні
обставини.

Рішенням Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 09.09.2009 у
справі № 2-1/4465-2009 задоволено позов ТОВ
"Сельбілляр" до Ялтинської міської
ради, ДП "Центр державного земельного
кадастру" в особі Кримської
регіональної філії ДП "Центр
державного земельного кадастру" про
визнання договору укладеним та
спонукання до виконання певних дій. Суд
визнав укладеним між ТОВ "Сельбілляр"
та Ялтинською міською радою з дня
набрання рішенням суду законної сили
договір оренди земельної ділянки
загальною площею 7,0129 га, що складається
з ділянки № 1, розташованої за адресою:
м.Ялта, вул. Кірова, 39, площею 6,7640 га -
кадастровий номер :01:013:0168, ділянки
№ 2, розташованої за адресою: м. Ялта,
вул. Кірова, 27-б, площею 0,1545 га -
кадастровий номер - :01:013:0169,
ділянки № 3, розташованої за адресою:
м.Ялта, вул. Кірова, 27, площею 0,0944 га -
кадастровий номер - :01:013:0170.

Відповідно до умов договору
Орендодавець (Ялтинська міська рада)
надає, а Орендар (ТОВ "Сельбілляр")
приймає в строкове платне користування
земельну ділянку загальною площею 7,0129
га, що складається з ділянки № 1,
розташованої за адресою: м. Ялта,
вул.Кірова, 39, площею 6,7640 га -
кадастровий номер :01:013:0168, ділянки
№ 2, розташованої за адресою: м. Ялта,
вул. Кірова, 27-б, площею 0,1545 га -
кадастровий номер - :01:013:0169,
ділянки № 3, розташованої за адресою: м.
Ялта, вул. Кірова, 27, площею 0,0944 га -
кадастровий номер - :01:013:0170.

Пунктом 2.2 договору визначено, що
нормативно грошова оцінка земельної
ділянки встановлюється у
відповідності до витягу з технічної
документації та становить 15799064,94грн.

Згідно з п. 4.2 договору, річна орендна
плата за земельну ділянку
встановлюється у розмірі, що становить
3% від нормативної грошової оцінки
земельної ділянки, зазначеної в п.2.2
договору. Обчислення розміру орендної
плати за земельну ділянку здійснюється
з урахуванням цільового призначення та
коефіцієнтів індексації, визначених
законодавством.

Рішенням Ялтинської міської ради від
26.09.2006 № 193 "Про затвердження ставок
орендної плати за землю" із змінами,
внесеними рішенням Ялтинської міської
ради від 23.11.2011 № 17 "Про внесення змін в
рішення №193 від 26.09.2006 "Про затвердження
ставок орендної плати за землю"
затверджений коефіціент для стягнення
орендної плати за земельні ділянки
щорічно у розмірі 4,5 відносно 1 %
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки.

В подальшому, Ялтинська міська рада
листом від 05.04.2012 № 02.1-17/1992 направила
ТОВ "Сельбілляр" для підписання
додаткову угоду про зміну п. 4.2 розділу 4
договору, проте між сторонами згоди
щодо внесення змін до договору не
досягнуто.

Звертаючись до суду з позовом (з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог), як вірно встановлено
судами, позивач просив прийняти
рішення про зміну пункту 4.2 розділу 4
вищезазначеного договору та викласти
його в наступній редакції: Орендна
плата вноситься Орендарем у грошовій
формі у сумі 7146 145,10 грн. (сім мільйонів
сто сорок шість тисяч сто сорок п'ять
гривень 10 копійок ), яка щорічно
коригується за формулою ? = SЧNЧK1ЧK2 (де ? -
сума орендної плати на рік, S - площа
орендованої земельної ділянки у метрах
квадратних, N - ставка з нормативної
грошової оцінки за 1 м2 на черговий рік
(у розмірі 4,5 відносно 1% нормативно
грошової оцінки земельної ділянки,
згідно рішення № 193 Ялтинської міської
ради від 26.09.2006), K1 - коефіцієнт для
стягнення орендної плати, встановлений
рішенням Ялтинської міської ради, K2 -
коефіцієнт індексації нормативної
грошової оцінки земель) за рік. Орендна
плата вноситься орендарем щомісячно,
рівними частками в строк до 30 числа
місяця наступного за звітним на р/р
0039 ГУ ГКСУ в АРК м. Сімферополь,
МФО 824026, , код платежу -
13050200, отримувач платежу місцевий
бюджет м. Ялти, 13050200.

Місцевий господарський суд,
приймаючи рішення у справі, а суд
апеляційної інстанції, здійснюючи
перегляд рішення в апеляційному
порядку, керувались положеннями ЦК
України, ПК України, Закону України "Про
оренду землі" та дійшли висновку про
відмову в задоволенні позову, оскільки,
як зазначено судами, нормативна
грошова оцінка спірної земельної
ділянки становить 19814035,56 грн. з
коефіцієнтом індексації і зважаючи на
те, що позивач просить встановити
щорічну орендну плату в сумі 7146145,10грн.,
що становить 36 відсотків нормативної
грошової оцінки, це суперечить
наведеним нормам законодавства та
порушує права відповідача, як
користувача земельної ділянки.

Також, суди зауважили, що
посилання позивача на ч. 1 ст. 73 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" є необґрунтованим, оскільки
розрахунок орендної плати, зроблений
на підставі рішення органу місцевого
самоврядування, не відповідає вимогам
діючого законодавства, а Законом не
встановлено обов'язковості приведення
діючих договорів оренди землі з
рішеннями місцевих органів
самоврядування, що встановлюють нові
ставки і коефіціенти до раніше
існуючих.

Втім, колегія суддів Вищого
господарського суду України не може
погодитись з такими висновками судів
попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 651 ЦК України
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом; а також у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору (ст.
652 ЦК України).

Згідно ст. 632 ЦК України ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.
У випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування.

Статтею 21 Закону України "Про оренду
землі" визначено, що орендна плата за
землю - це платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. Розмір, форма і
строки внесення орендної плати за
землю встановлюються за згодою сторін
у договорі оренди (крім строків
внесення орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності, які встановлюються
відповідно до Податкового кодексу
України).

Зміна умов договору оренди землі
здійснюється за взаємною згодою
сторін. У разі недосягнення згоди щодо
зміни умов договору оренди землі спір
вирішується в судовому порядку (ст. 30
Закону України "Про оренду землі").

Податковим кодексом України визначено,
що плата за землю зараховується до
відповідних місцевих бюджетів у
порядку, визначеному Бюджетним
кодексом України для плати за землю (ст.
290 ПК України); розмір орендної плати
встановлюється у договорі оренди, але
річна сума платежу не може бути меншою:
для земель сільськогосподарського
призначення - розміру земельного
податку, що встановлюється цим
розділом; для інших категорій земель -
трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється цим
розділом; (ст. 288 ПК України). Ставка
податку за земельні ділянки,
нормативну грошову оцінку яких
проведено, встановлюється у розмірі 1
відсотка від їх нормативної грошової
оцінки (ст. 274 ПК України).

Отже, нормами чинного
законодавства передбачено можливість
зміни умов договору за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін у випадках,
встановлених договором або законом
(постанови Верховного Суду України від
06.12.2010 № 2-1/10068-2008 та від 23.05.2011
№7/105-10(30/234-09), від 30.05.2011 №17/299-10, від
04.07.2011 № 41/81пд).

Таким чином, нормативна грошова
оцінка земель є основою для визначення
розміру орендної плати, а зміна
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки є підставою для перегляду
розміру орендної плати.

Статтею 20 Закону України "Про
оцінку земель" визначена документація
з оцінки земель. Частиною другою цієї ж
статті передбачено, що дані про
нормативну грошову оцінку окремої
земельної ділянки оформлюються як
витяг з технічної документації з
нормативної грошової оцінки земель.

Отже, саме затверджена у встановленому
порядку технічна документація,
складена за результатами грошової
оцінки, витяг з якої видається
відповідним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів є підставою
для обрахування земельного податку та
орендної плати.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України, касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Згідно зі ст. ст. 42, 43 ГПК України,
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Судове рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи, а якщо спір
вирішується колегіально - більшістю
голосів суддів. У такому ж порядку
вирішуються питання, що виникають у
процесі розгляду справи (ст. 47 ГПК
України).

У відповідності зі ст. 82 ГПК України,
при вирішенні господарського спору по
суті (задоволення позову, відмова в
позові повністю або частково)
господарський суд приймає рішення.
Рішення приймається господарським
судом за результатами оцінки доказів,
поданих сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

В свою чергу, у відповідності до
ст. ст. 99, 101 ГПК України, в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Господарським судам слід виходити з
того, що рішення може ґрунтуватись лише
на тих доказах, які були предметом
дослідження і оцінки судом. При цьому,
необхідно мати на увазі, що, згідно зі
ст. 43 ГПК України, наявні докази
підлягають оцінці у їх сукупності і
жодний доказ не має для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Однак, зі змісту прийнятих у цій
справі судових рішень вбачається, що
господарські суди як першої, так і
апеляційної інстанцій, зазначених
вимог ГПК України не дотримались та не
забезпечили сторонам у справі
дотримання принципу рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом.

Про наведене свідчить
відсутність дослідження у прийнятих
місцевим та апеляційним
господарськими судами рішеннях усіх
поданих сторонами в матеріали справи
доказів.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції, а суд апеляційної інстанції
при його перегляді в апеляційному
порядку, не дали належної оцінки листу
позивача від 05.04.2012 №02.1-17/1992, в якому
останній, надсилаючи додаткову угоду
відповідачу про зміну умов п.4.2
вищезазначеного договору, посилався на
виписки з технічної документації по
нормативній грошовій оцінці земельних
ділянок від 09.02.2010 № 391-2/10-25-2, № 392-2/10-25-2,
№ 393-2/10-25-2.

Суди залишили поза увагою та не
надали належної оцінки наявним в
матеріалах справи випискам з технічної
документації по нормативній грошовій
оцінці земельних ділянок від 09.02.2010 №
391-2/10-25-2, № 392-2/10-25-2, № 393-2/10-25-2, в яких
зазначено нормативну грошову оцінку по
кожній із земельних ділянок,
визначених в договорі, тобто, за
земельні ділянки площею 6,7640 га -
кадастровий номер :01:013:0168, площею
0,1545 га - кадастровий номер -
:01:013:0169, площею 0,0944 га -
кадастровий номер - :01:013:0170, які
розташовані за адресою: м. Ялта, вул.
Кірова, 27,27-б,39.

Попередні судові інстанції, як
наслідок, не перевірили розрахунок
орендної плати за землю ТОВ
"Сельбілляр", який доданий позивачем до
матеріалів позову на відповідність
зазначеним випискам з технічної
документації по нормативній грошовій
оцінці земельних ділянок від 09.02.2010 №
391-2/10-25-2, № 392-2/10-25-2, № 393-2/10-25-2 та вимогам
відповідного законодавства України.

До того ж, судами не описано, з
яких саме доказів вони виходили, коли
робили висновок, що нормативна грошова
оцінка спірної земельної ділянки
встановлена в сумі 19814035,56грн. з
коефіцієнтом індексації, а лише
зазначили про це, як про встановлену
обставину справи, що, ймовірно, стало
наслідком висновків судів, що позивач
просить встановити суму орендної
плати, яка складає 36 відсотків
нормативної грошової оцінки.

Відповідно до вимог ст. 144
Конституції України, органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Згідно з положеннями ст. 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради вирішуються такі питання,
зокрема, вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин, затвердження ставок
земельного податку відповідно до
Податкового кодексу України.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст. 33 ГПК України).

Згідно статті 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Наведене свідчить, що під час розгляду
справи місцевим господарським судом та
апеляційного перегляду,
господарськими судами попередніх
інстанцій допущено порушення ст. ст. 42,
43, 47, 43, 82, 99, 101 ГПК України, що є
підставою для скасування прийнятих у
цій справі судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до
господарського суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів касаційної
інстанції вважає, що дослідження усіх
наданих у матеріали справи доказів в
сукупності з наданими сторонами
поясненнями, має істотне значення для
вирішення спору у цій справі та є
підґрунтям для подальших висновків
щодо наявності (або відсутності)
підстав для задоволення позову за
наведених у позовній заяві підстав (з
урахуванням заяви позивача про
уточнення позовних вимог).

Оскільки, в силу приписів ст. 1117 ГПК
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, а лише на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
правильність застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення місцевого господарського суду
та постанова господарського суду
апеляційної інстанції - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи
господарському суду слід взяти до
уваги наведене в цій постанові, вжити
всі передбачені законом засоби для
всебічного, повного і об'єктивного
встановлення обставин справи, прав і
обов'язків сторін і, в залежності від
встановленого та у відповідності з
чинним законодавством, прийняти
відповідне рішення.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 108, 1115, 1117,
1119 - 11112 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський
суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Ялтинської
міської ради задовольнити частково.

Постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від
04.12.2013 та рішення Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 12.09.2013 у
справі №901/2417/13 скасувати.

Справу № 901/2417/13 направити на
новий розгляд до Господарського суду
Автономної Республіки Крим.

Головуючий суддя
Н.Г.ДУНАЄВСЬКА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Н.І. МЕЛЕЖИК