м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/1434/14 11.03.14

За позовом Заступника прокурора
Печерського району міста Києва в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву

До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гутрейд»

Про стягнення 20 177,41 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового
процесу:

Від прокуратури: Половенко Л.В. -
посвідчення № 002638 від 05.09.13.

Від позивача: Чумаченко О.С. -
представник за довіреністю № 05 від
05.02.14.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Заступника прокурора Печерського
району міста Києва в інтересах держави
в особі Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гутрейд» про
стягнення з відповідача на користь
Державного бюджету України
заборгованості за Договором
нерухомого майна, що належить до
державної власності № 6162 від 27.03.12. в
розмірі 20 177,41 грн.(18 246,62 грн. - сума
основного боргу; 1 175,84 грн. - пеня; 207,55
грн. - збитки від інфляції; 547,40 грн. -
штраф).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
прокуратура вказує на те, що в зв'язку з
невиконанням відповідачем своїх
зобов'язань за Договором № 6162 від 27.03.12.,
у Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гутрейд» виникла
заборгованість по оплаті орендних
платежів, що зумовило нарахування пені,
штрафу та збитків від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.02.14. порушено провадження у
справі № 910/1434/14; розгляд справи
призначено на 25.02.14. о 12-10.

24.02.14. Регіональне відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву через відділ діловодства
Господарського суду м. Києва подало
документи, які були витребувані судом.

Представник прокуратури в судовому
засіданні 25.02.14. подав письмове
повідомлення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.02.14. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи було відкладено
на 11.03.14. о 11-40.

Представник прокуратури в судовому
засіданні 11.03.14. підтримав позовні
вимоги та просив суд задовольнити їх в
повному обсязі. Крім того, 11.03.14.
прокуратура через відділ діловодства
Господарського суду м. Києва подала
документи по справі.

Представник позивача в судовому
засіданні 11.03.14. підтримав позовні
вимоги прокуратури Печерського району
міста Києва та просив суд задовольнити
їх в повному обсязі.

Представник відповідача повторно в
судове засідання 11.03.14. не з'явився,
вимог попередніх ухвал Господарського
суду міста Києва у справі № 910/1434/14 не
виконав, письмового відзиву на позов не
надав, про поважні причини неявки суд
не повідомив, про час і місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/123 від 15.03.2007 р. «Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році» відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. «Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році» до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками «адресат вибув»,
«адресат відсутній» і т.п., з
урахуванням конкретних обставин
справи можуть вважатися належними
доказами виконання господарським
судом обов'язку щодо повідомлення
учасників судового процесу про
вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, оскільки
підтверджені витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців № 470484 від
13.02.14.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення по справі № 910/1434/14.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника прокуратури та позивача,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про прокуратуру», на
прокуратуру України покладено функції
представництва інтересів держави в
суді.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
прокуратуру», органи прокуратури
України вживають заходів до усунення
порушень закону, від кого б вони не
виходили, поновлення порушених прав і
притягнення у встановленому законом
порядку до відповідальності осіб, які
допустили ці порушення.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про
прокуратуру», визначено що при
здійсненні прокурорського нагляду за
додержанням і застосуванням законів
прокурор має право звертатись до суду з
заявами про захист прав і законних
інтересів громадян, держави, а також
підприємств та інших юридичних осіб.

Статтею 121 Конституції України на
органи прокуратури України покладено
функції представництва інтересів
громадян та держави в судах.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України
«Про прокуратуру», представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
громадянина є його неспроможність
через фізичний чи матеріальний стан,
похилий вік або з інших поважних причин
самостійно захистити свої порушені чи
оспорювані права або реалізувати
процесуальні повноваження, а інтересів
держави - наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Прокурор
самостійно визначає підстави для
представництва у судах, форму його
здійснення і може здійснювати
представництво в будь-якій стадії
судочинства в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

На підставі зазначених положень,
Заступник прокурора Печерського
району міста Києва звернувся до суду в
інтересах держави з позовом про
стягнення 20 177,41 грн.

27.03.12. між Регіональним відділення
Фонду державного майна України по
місту Києву (далі - Орендодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Гутрейд» (далі -
Орендар) укладено Договір оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності № 6162 (далі -
Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1.
Договору) Орендодавець передає, а
Орендар приймає в строкове платне
користування державне нерухоме майно -
нежитлові приміщення, площею 86,90 кв.м,
які знаходяться за адресою: м. Київ,
Львівська площа, 8, на першому поверсі у
вільній зоні літера «Б-1», вартість
якого визначена згідно зі звітом про
незалежну оцінку станом на 30.11.11.
становить 694 300,002 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 2.1 Договору, Орендар
вступає у строкове платне користування
майном у термін, визначений Договором,
але не раніше дати підписання
сторонами спірного Договору та акта
приймання-передачі майна.

Обов'язок щодо складання акта
приймання-передачі майна покладається
на Орендодавця (п. 2.4. Договору).

Приписами 7.1. Договору визначено, що
Орендодавець зобов'язується передати
Орендарю майно згідно з цим Договором
за актом приймання-передачі майна, який
підписується одночасно з Договором.

На виконання умов Договору 27.03.13. було
складено, підписано та скріплено
печатками сторін акт
приймання-передачі майна за Договором.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
прокуратура вказує на те, що всупереч
умов зазначеного вище Договору та
законодавства України, Товариством з
обмеженою відповідальністю «Гутрейд»
не було в повному обсязі проведено
розрахунки перед Державним бюджетом
України за березень 2013 р., травень 2013 р,
червень 2013 р. по сплаті орендних
платежів, в зв'язку з чим
заборгованість відповідача перед
Державним бюджетом України становить 20
177,41 грн.(18 246,62 грн. - сума основного
боргу; 1 175,84 грн. - пеня; 207,55 грн. - збитки
від інфляції; 547,40 грн. - штраф).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані прокуратурою докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу
України договір є однією із підстав
виникнення зобов'язань та обов'язковим
для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України
та ст. 193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За своє правовою природою даний
Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цих
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.
Державну політику у сфері оренди
здійснюють: Кабінет Міністрів України,
а також Фонд державного майна України,
його регіональні відділення та
представництва - щодо державного майна;
органи, уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, - щодо
майна, яке належить Автономній
Республіці Крим; органи місцевого
самоврядування - щодо майна, яке
перебуває в комунальній власності.
Відносини щодо оренди державного
майна, майна, що належить Автономній
республіці Крим або перебуває в
комунальній власності, регулюються
договором оренди, цим Законом та іншими
нормативно - правовими актами (ст. 2, ст. 3
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна»).

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного
кодексу України, за користування
майном з наймача справляється плата,
розмір якої встановлюється договором
найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу
України, орендна плата - це фіксований
платіж, який орендар сплачує
орендодавцю незалежно від наслідків
своєї господарської діяльності.

Договором, а саме п. 3.1., визначено, що
орендна плата визначається на підставі
Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду
державного майна, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
№ 786 від 04.10.95. і становить без ПДВ за
базовий місяць оренди - грудень 2011 р.
становить 8 696,11 грн. Орендна плата за
перший місяць оренди березень 2012 р.
встановлюється шляхом коригування
орендної плати за базовий місяць на
індекс інфляції за січень, лютий,
березень місяці 2012 р.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати
здійснюється у порядку, визначному
законодавством (п. 3.2 Договору).

Згідно п. 3.3. Договору, орендна плата за
кожний наступний місяць визначається
шляхом коригування орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за наступний місяць.

Відповідно до п. 3.6. Договору сторонами
погоджено, що орендна плата
перераховується до державного бюджету
та Балансоутримувачу у співвідношенні
70% до 30% щомісячно до 10 числа місяця
наступного за звітнім з урахуванням
щомісячного індексу інфляції
відповідно до пропорцій розподілу,
установлених Кабінетом Міністрів
України і чинних на кінець періоду, за
який здійснюється платіж.

Приписами ч. 3 ст. 18 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» визначається, що орендар
зобов'язаний вносити орендну плату
своєчасно і у повному обсязі.

Орендар зобов'язаний своєчасно й у
повному обсязі сплачувати орендну
плату (п. 5.3 Договору).

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна», строки внесення орендної плати
визначаються у договорі.

Приписами п. 5.9. Договору, визначено, що
щомісячно до п'ятнадцятого числа
надавати Орендодавцеві інформацію про
перерахуванню орендної плати за
попередній місяць (копію платіжного
доручення з відміткою обслуговуючого
банку про перерахування орендної плати
до Державного бюджету України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

10.12.13. Регіональне відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву звернулося з листом № 30-05/13989, в
якому просило Товариство з обмеженою
відповідальністю «Гутрейд» сплатити
наявну у останнього заборгованість по
сплаті орендної плати за спірним
Договором, яка складає 18 246,62 грн., та
нараховану пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожний день
прострочення в розмірі 1 195,22 грн.

Матеріалами справи підтверджується та
відповідачем не спростовано, що
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Гутрейд» в
порушення покладеного на нього законом
та Договором обов'язку по сплаті
передбачених Договором орендних
платежів не виконано, в зв'язку з чим
заборгованість відповідача перед
Державним бюджетом України становить
18 246,62 грн., яку відповідачем станом на
час прийняття судового рішення не
погашено, внаслідок чого позовні
вимоги Заступника прокурора
Печерського району міста Києва в цій
частині є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по платежам,
прокуратура просить суд стягнути з
відповідача на підставі п. 3.7. Договору
пеню у розмірі 1 175,84 грн.

Судом встановлено, що відповідач у
встановлений Договором строк свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання, тому
дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Приписами ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України встановлено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Суд відзначає наступне, що згідно з
Законом України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 22.11.1996 р. зі змінами та
доповненнями, розмір пені не може
перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, яка діяла в період за який
нараховується пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році»
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Судом встановлено факт прострочення
виконання грошового зобов'язання,
проте судом здійснено перерахунок пені
та встановлено, що позивачем вказану
суму завищено, внаслідок чого з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 738,06 грн. - пені. В
іншій частині в розмірі 437,78 грн. пеню
нараховано безпідставно, а тому в
задоволенні позову в цій частині
необхідно відмовити.

Також прокуратура просить суд на
підставі п. 3.8 Договору стягнути з
відповідача на користь Державного
бюджету України 547,40 грн. штрафу.

Згідно з п. 3.8 Договору, у разі, якщо на
дату сплати орендної плати
заборгованість за нею становить
загалом не менше ніж три місяці,
Орендар також сплачує штраф у розмірі 3
% від суми заборгованості.

Відповідно до вимог ст. 199
Господарського кодексу України
виконання господарського зобов'язання
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

В силу приписів ст. 216, ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного
кодексу України, штрафом є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

При цьому, суд відзначає, що приписами
ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття
поширюється і на майнові відносини, що
регулюються Господарським кодексом
України. У зв'язку з цим на положення
Господарського кодексу України про
господарські договори також
поширюються принцип свободи договору,
крім випадків, передбачених абзацем
другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України (яка встановлює обмеження
права сторін договору відступати від
положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
встановленням окремого виду
відповідальності - договірної санкції,
за невиконання чи неналежне виконання
договірних зобов'язань (правова
позиція, викладена в постанові
Верховного суду України від 22.11.10.).

Відповідачем обґрунтованих пояснень
щодо неможливості виконати взяті на
себе зобов'язання за спірним Договором,
доказів визнання вказаного пункту
недійсним не подано, при цьому
відповідних клопотань про зменшення
штрафних санкцій також не подано.

В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році»
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Здійснивши перерахунок штрафу, судом
встановлено, що його розмір вірно
вирахувано позивачем, внаслідок чого з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 547,40 грн. штрафу.

Крім того, прокуратура Печерського
району м. Києва в порядку ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути з відповідача на користь
Державного бюджету України 207,55 грн. -
збитків від інфляції.

Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010
р.).

Суд відзначає, що прострочене грошове
зобов'язання визначено у гривні, а тому
нарахування інфляційного збільшення
суми боргу є правомірним.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» визначено, що з
огляду на вимоги частини першої статті
4 7 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК) господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

Суд відзначає, що прокуратурою не
подано обґрунтованого розрахунку,
стягуваної суми збитків від інфляції,
та не вказано періоду за який
стягуються відповідні нарахування.

Судом здійснено перерахунок збитків
від інфляції, в межах періоду за яким
суд здійснював стягнення пені, та
встановлено, що розмір інфляційних
нарахувань становить -139,81 грн.
(від'ємне значення). Сума, що має
від'ємне значення не може бути
стягнута. Таким чином, в частині
стягнення з відповідача 205,77 грн.
збитків від інфляції слід відмовити.

Згідно з п. 4.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.13.
№ 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»,
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України.

Оскільки в силу вимог п. 11 ч. 1 ст. 1
Закону України «Про судовий збір» від
сплати судового збору звільняються,
зокрема, органи прокуратури - при
здійсненні представництва інтересів
громадян або держави в суді, то на
підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати, пов'язані з розглядом справи,
покладаються при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог та стягуються в доход
Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75 ст. ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позов Заступника прокурора
Печерського району міста Києва
задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гутрейд» (01014, м.
Київ, вул. Звіринецька, буд. 63;
ідентифікаційний код 37702315) на користь
Державного бюджету України (одержувач -
УДКСУ у Шевченківському районі м.
Києва, код одержувача 37995466, банк
одержувача - ГУ ДКСУ у м. Києві, р/р
0011, МФО 820019, КЕКД 22080200, назва -
плата за оренду майна бюджетних
установ) 18 246 (вісімнадцять тисяч двісті
сорок шість) грн. 62 коп. - суми основного
боргу, 738 (сімсот тридцять вісім) грн. 06
коп. - пені, 547 (п'ятсот сорок сім) грн. 40
коп. - штрафу.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гутрейд» (01014, м.
Київ, вул. Звіринецька, буд. 63;
ідентифікаційний код 37702315) в доход
Державного бюджету України 1 768 (одна
тисяча сімсот шістдесят вісім) грн. 57
коп. - витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
місту Києву (01032, м. Київ, бул. Т.Шевченка,
буд. 50-Г; ідентифікаційний код 19030825) в
доход Державного бюджету України 58
(п'ятдесят вісім) грн. 43 коп. - витрат по
сплаті судового збору.

6. Після вступу рішення в законну силу
видати накази.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.03.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко