РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2014 р.
Справа № 918/388/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуюча суддя
Сініцина Л.М.

судді
Гудак А.В.

Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання
Берун О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача Державного підприємства
"Управління промислових підприємств
державної адміністрації залізничного
транспорту України" в особі
Відокремленого структурного
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" від 04.02.2014 р. на
рішення господарського суду
Рівненської області від 26.12.13 р. у
справі № 918/388/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гроут"

до відповідача Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств державної адміністрації
залізничного транспорту України" в
особі Відокремленого структурного
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління"

про стягнення заборгованості 24 523,01
грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 26.12.2013 р. у
справі № 918/388/13 (суддя Качур А.М.), з
врахуванням ухвали від 20.01.2014 р. про
виправлення описки, частково
задоволено позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Гроут" до
Державного підприємства "Управління
промислових підприємств державної
адміністрації залізничного транспорту
України" в особі Відокремленого
структурного підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління"; стягнуто з
відповідача на користь позивача 20 000,00
грн. - основного боргу; 1 495,89 грн. - пені; 2
000,00 грн. - штрафу; 743,01 грн. - 3 % річних, 20,00
грн. - втрат від інфляції та судовий
збір в сумі 1 701,92 грн.; відмовлено в
частині позовних вимог про стягнення
4,11 грн. пені та 260,00 грн. втрат від
інфляції. При прийнятті рішення суд
виходив з того, що відповідач не надав
суду належних та допустимих доказів,
які б спростовували доводи позивача,
розмір основного боргу в сумі 20 000,00 грн.
доведений та підтверджується
матеріалами справи; відповідач
прострочив виконання грошового
зобов'язання; обґрунтованими є позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
пені в сумі 1 495,89 грн., штрафу в сумі 2
000,00 грн., 3% річних в сумі 743,01 грн. та 20,00
грн. збитків від інфляції; в частині
позовних вимог про стягнення 4,11 грн.
пені та 260,00 грн. втрат від інфляції в
позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
Державне підприємство "Управління
промислових підприємств державної
адміністрації залізничного транспорту
України" в особі Відокремленого
структурного підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" звернулося з
апеляційною скаргою від 04.02.2014 р., в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Рівненської
області від 26.12.2013 р. у справі № 918/388/13 та
постановити нове про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на те,
що при прийнятті рішення місцевий суд
допустився порушень норм
матеріального та процесуального права,
судом першої інстанції не доведено
обставин, що мають значення для справи.
30.09.2011 р. між сторонами було укладено
договір поставки. На виконання п.5.3
договору відповідач здійснив
попередню оплату в розмірі 55 000,00 грн.
Цим самим пунктом договору
передбачено, що залишок коштів
відповідач зобов'язаний сплатити після
введення обладнання в експлуатацію за
участю представника постачальника.
Єдиним доказом того, що вказане
обладнання введене в експлуатацію може
бути акт, підписаний сторонами
договору. В порушення приписів ст.34 ГПК
України, за відсутністю належних та
допустимих доказів, місцевий
господарський суд визнав встановленою
обставину введення обладнання в
експлуатацію. Прийнявши рішення про
стягнення коштів, місцевий
господарський суд змінив умови
договору, оскільки 40 % коштів
відповідач має сплатити тільки після
введення обладнання в експлуатацію за
участю представника постачальника.
Рішення суду першої інстанції прийнято
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, воно не є
законним та обґрунтованим.

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Гроут" у відзиві на
апеляційну скаргу просить залишити без
задоволення апеляційну скаргу
Державного підприємства "Управління
промислових підприємств державної
адміністрації залізничного транспорту
України" в особі відокремленого
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" залишити без змін
рішення господарського суду
Рівненської області від 26.12.2013 р. по
справі № 918/388/13 посилаючись на те, що
рішення відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 5.3. договору,
покупець оплачує продукцію:
передоплата 60 %. Після вводу в
експлуатацію продукції в присутності
представника постачальника, покупець
оплачує 40 % решти грошових коштів.
Відповідно до умов договору вбачається
відсутність обов'язку у позивача
ввести дане обладнання в експлуатацію,
необхідна лише присутність
представника позивача при введенні в
експлуатацію товару відповідачем.
Обладнання було введено в експлуатацію
без будь-яких зауважень, щодо його
якості працівниками відповідача. При
цьому відповідно до умов договору
представник позивача був лише
присутнім при введенні в експлуатацію.
На підставі введення в експлуатацію
обладнання працівниками відповідача
був складений акт про введення в
експлуатацію обладнання. Видати копію
даного акту представнику позивача
працівники відповідача відмовилися,
зазначивши, що акт введення в
експлуатацію обладнання є не
двостороннім, а внутрішнім документом
відповідача. Твердження відповідача
щодо не введення в експлуатацію
суперечать дійсним обставинам справи.
04.11.2013 р. на адресу позивача надійшов
лист від Управління Міндоходів України
в Рівненській області від 05.09.2013 р.,
згідно якого інформація, викладена в
позовній заяві позивача знайшла своє
підтвердження - підтверджується факт
отримання агрегату насосного Д 630-90 в
кількості 1 шт., вартість 75000,00 грн., в
тому числі ПДВ 12500,00 грн., згідно з
договором поставки, введення в
експлуатацію відповідно до акту від
20.10.2011 р. Відповідач умисно вводив в
оману господарський суд Рівненської
області та зазначав відомості, які не
відповідають дійсності, а саме - "не
введення в експлуатацію обладнання". З
урахуванням вимог статті 36 ГПК, лист ГУ
Міндоходів України в Рівненській
області від 05.09.2013 р. є належним та
допустимим письмовим доказом, що
підтверджує факт введення в
експлуатацію обладнання. Пунктом. 10
розділу 3 наказу № 561, підставою для
зарахування на баланс основних засобів
є акт приймання-передачі (введення в
експлуатацію) основних засобів.
Відповідач зарахував на свій баланс
обладнання, не надав суду
двостороннього акту про неможливість
ввести в експлуатацію обладнання та не
викликав з цього приводу позивача для
його складення, відповідно до діючого
законодавства та умов договору, що
суперечить обставинам викладеним
відповідачем в апеляційній скарзі. З
моменту поставки та по даний час
відповідач не звертався до позивача з
приводу того, що обладнання не було
введено в експлуатацію. Покупець
(відповідач) не повідомляв
постачальника про неможливість
використовувати обладнання та про
неможливість введення його в
експлуатацію у зв'язку з його
недоліками відповідно до вимог п. 4.5 - 4.12
договору та не викликав представника
позивача; не надсилав на адресу
позивача жодної обґрунтованої
претензії відповідно до вимог п. 4.7
договору. До суду не надано жодних
доказів, які би підтверджували
наявність технічних дефектів
обладнання та неможливість його
використовувати за призначенням. 02.12.2011
р. між сторонами був складений
двосторонній акт звірки
взаєморозрахунків на той момент без
будь-яких зауважень, що до якості чи
неможливості його ввести в
експлуатацію. На адресу відповідача
була направлена вимогу про сплату
заборгованості на суму 20 000,00 грн. На
даний час жодних заперечень від
відповідача на адресу позивача не
надходило відповідно до даної вимоги,
грошові кошти за поставлений товар не
сплачені.

Представники сторін в судове
засідання не з'явилися, причини не явки
до суду не повідомили, хоча належним
чином були повідомлені про день, час і
місце розгляду апеляційної скарги, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень (ухвал
апеляційного суду) (а.с. 18-19, т.ІІ).

Оскільки явка представників сторін в
судове засідання обов'язковою не
визнавалася, сторони належним чином
були повідомлені про день, час і місце
розгляду апеляційної скарги, клопотань
про відкладення розгляду апеляційної
скарги до суду не надходило, колегія
суддів прийшла до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги без участі представників
сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, відзиву на
апеляційну скаргу; перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, апеляційний
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

30 вересня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Гроут"
(постачальник) та Державним
підприємством "Управління промислових
підприємств державної адміністрації
залізничного транспорту України" в
особі відокремленого підрозділу
"Клесівське кар'єроуправління"
(покупець) укладено договір поставки №
300911/05/029/11 (а.с.11-14,т.І).

Відповідно до пункту 2.1 договору,
постачальник зобов'язується передати у
власність покупцю продукцію
(обладнання) - насосний агрегат Д 630-90 з
ел. двигуном 250 кВт/1500 об/хв., кількість -
1 одиниця, а покупець оплатити та
прийняти продукцію на умовах даного
договору.

Загальна сума договору складає 75 000,00
грн., в тому числі ПДВ - 12 500,00 грн. (пункт
3.1. договору).

Пунктом 4.1 договору сторони визначили,
що поставка продукції здійснюється на
умовах (EXW- склад "Продавця", відповідно
до "Інкотермс - 2000"), не пізніше 10 робочих
днів з моменту отримання узгодженої
суми передоплати, якщо інше не вказано
в специфікації, і за умови надання
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

Згідно пункту 4.2 договору при прийнятті
продукції сторони керуються
Інструкціями Держарбітражу при Раді
Міністрів СРСР "Про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання по кількості" від 15.06.1965 р. №
П-6 та "Про порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання за
якістю" від 25.04.1966 р. № П-7. У випадку
поставки продукції неналежної якості
сторони також керуються нормами ГК
України.

Підписання покупцем документів, які
підтверджують передачу продукції,
означає отримання покупцем одночасно з
продукцією всіх документів, що
стосуються продукції та належать до
передачі разом з нею (пункт 4.3.
договору).

Відповідно до пункту 4.4 договору
продукція вважається переданою у
власність покупця по кількості та
якості, та такою, що відповідає усім
вимогам нормативно-технічної
документації, яка визначає вимоги до
якості продукції, в тому числі
абсолютну цілісність пломб, після
підписання уповноваженими особами
постачальника та покупця документів,
що підтверджують передачу продукції.

Згідно пунктів 5.2 - 5.3 договору покупець
оплачує продукцію: передоплата 60 %,
після вводу в експлуатацію продукції в
присутності представника
постачальника, покупець оплачує 40 %
решти грошових коштів.

Пунктом 6.2 договору сторони визначили,
що за порушення строків виконання
своїх зобов'язань винна сторона
сплачує пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від вартості
невиконаного зобов'язання за кожен
день прострочення. За порушення
строків оплати продукції понад 30
календарних днів, покупець також
сплачує постачальнику штраф в розмірі
10 % від суми порушеного зобов'язання
(а.с.12,т.І).

Договір скріплено печатками та
підписами уповноважених представників
сторін (а.с.11-14, 48-52, т.І).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач здійснив попередню оплату
продукції, перерахувавши 03.10.2011 р. - 20
000,00 грн. та 05.10.2011 р. - 25 000,00 грн., що в сумі
становить 60 % вартості продукції та
підтверджується довідкою банку про рух
коштів, де у призначенні платежу
вказано попередня оплата за агрегат
насосний Д 630-90 згідно договору №
300911/05/029/11 від 30.09.2011 р. (а.с.80, т.І).

14.10.2011 р. на підставі видаткової
накладної № 273 від 14.10.2011 р. та
довіреності № 363 від 14.10.2011 р. позивачем
передано, а відповідачем отримано
насосний агрегат Д 630-90 з ел. двигуном 250
кВт/1500 об/хв. (а.с.15-16, т.І), що відповідає
специфікації до договору (а.с.14, т.І).

Через місяць після отримання
продукції, 14.11.2011 р. відповідач сплатив
частину решти 40 % грошових коштів в сумі
10 000,00 грн., що підлягала оплаті згідно
пункту 5.3. договору (а.с. 80, т.І).

Отже, з урахуванням попередньої оплати
та часткової оплати проведеної після
отримання продукції, відповідач
сплатив позивачу 55 000,00 грн.
Заборгованість відповідача перед
позивачем становить 20 000,00 грн. (75 000 - 55000
= 20000), з чим погодились обидві сторони,
склавши акт звірки взаєморозрахунків
станом на 02.12.2011 р. (а.с.17, т.І).

14.02.2013 р. позивач направив відповідачу
вимогу про оплату заборгованості за
поставлену продукцію в сумі 20 000,00 грн,
що підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення
(а.с.21-23,т.І). Однак вказана вимога
залишена відповідачем без задоволення.
У відповіді на претензію, останній
повідомив про те, що до претензії не
додано ні оригіналів, ні належним чином
завірених копій документів, що
обгрунтовують вимоги (а.с. 45, т.І).

Відповідно до наказу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Гроут" № 25
від 11.10.2011 р. працівника позивача ОСОБА_3
(а.с.81,т.І) було направлено у відрядження
на 14.11.2011 р. до Клесівського
кар'єроуправління Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств державної адміністрації
залізничного транспорту України" для
участі у введенні в експлуатацію
насосного агрегату Д 630-90 з ел. двигуном
250 кВт/1500 об/хв. (а.с.85-83, т.І).

У службовій записці від 16.11.2011 р. ОСОБА_3
повідомив, що насосний агрегат був
успішно запущений та працював без
жодних зауважень; комісією відповідача
було складено відповідний акт, але йому
його не надали (а.с.101, т.І).

У листі - відповіді управління від
05.09.2013 р. "Про розгляд заяви ТзОВ "Гроут"
про порушення приписів податкового
законодавства" зазначено, що
Сарненською ОДПІ ГУ Міндоходів у
Рівненській області направлено запит
до "Клесівського кар'єроуправління" ДП
"Управління промислових підприємств
державної адміністрації залізничного
транспорту України" щодо надання
документального підтвердження та
відображення в бухгалтерському та
податковому обліку взаємовідносин з
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Гроут"; у відповіді,
що надійшла 03.09.2013 р., підтверджується
факт отримання насосного агрегату Д
630-90, вартістю 75000,00 грн., згідно договору
поставки № 300911/05/029/11 від 30.09.2011 р. та
накладної № 273 від 14.10.2011 р.; даний
агрегат введено в експлуатацію
відповідно до акту від 20.10.2011 р.
Насосний агрегат отриманий від
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гроут" обліковується
у "Клесівському кар'єроуправлінні" як
основний засіб, а не як товар (а.с.155-156,
т.І).

Згідно пункту 14.1.138. статті 14
Податкового кодексу України, основні
засоби - матеріальні активи, у тому
числі запаси корисних копалин наданих
у користування ділянок надр (крім
вартості землі, незавершених
капітальних інвестицій, автомобільних
доріг загального користування,
бібліотечних і архівних фондів,
матеріальних активів, вартість яких не
перевищує 2500 гривень, невиробничих
основних засобів і нематеріальних
активів), що призначаються платником
податку для використання у
господарській діяльності платника
податку, вартість яких перевищує 2500
гривень і поступово зменшується у
зв'язку з фізичним або моральним зносом
та очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких з дати
введення в експлуатацію становить
понад один рік (або операційний цикл,
якщо він довший за рік).

Відповідно до наказу Міністерства
фінансів України від 30.09.2003 р. № 561 "Про
затвердження Методичних рекомендацій
з бухгалтерського обліку основних
засобів", яким затверджено
класифікацію основних засобів,
визначено, що для цілей
бухгалтерського обліку основні засоби
класифікуються за такими групами:

1. Основні засоби.

1.1. Земельні ділянки.

1.2. Капітальні витрати на поліпшення
земель.

1.3. Будинки, споруди та передавальні
пристрої.

1.4. Машини та обладнання…(пункт 7 розділ
2 наказу № 561)

Згідно пункту 10 розділу 3 наказу № 561,
підставою для зарахування на баланс
основних засобів є акт
приймання-передачі (введення в
експлуатацію) основних засобів.

Таким чином, облік отриманого від
позивача насосного агрегату як
основного засобу на підприємстві
відповідача, свідчить про введення
даного обладнання в експлуатацію з
20.10.2011 р.

Отже, покупець (відповідач) згідно
договору № 300911/05/029/11 від 30.09.2011 р. (пункт
5.3 договору) повинен був сплатити 40 %
грошових коштів 21.10.2011 р.

Відповідач свої зобов'язання згідно
вказаного договору щодо повної оплати
товару, після введення насосного
агрегату в експлуатацію не виконав.

Сума основного боргу відповідача перед
позивачем згідно договору № 300911/05/029/11
від 30.09.2011 р. становить 20 000, 00 грн.

Посилання відповідача на те, що 26.12.2011 р.
комісією складено акт обстеження
електродвигуна типу АО3-400м-4УЗ Р=250
кВт/1470 об.хв., відповідно до якого
зафіксовано, що вказаний двигун вийшов
з ладу; причиною виходу електродвигуна
з ладу вказано: неякісний попередній
ремонт, активна частина статора при
попередньому ремонті не була
перевірена на нагрів, при включенні
електродвигуна в роботу відбувся
нагрів активної частини статора,
порушилась виткова ізоляція, що
призвело до руйнації електродвигуна
(а.с.47, т.І), колегією суддів до уваги не
приймаються, оскільки даний акт
складено більше двох місяців після
отримання відповідачем електродвигуна
від позивача, а також після введення
його в експлуатацію та його
експлуатації. Крім того, з даного акту
вбачається про здійснення ремонту під
час його попереднього використання в
роботі, що може бути предметом спору в
іншій справі. До того ж, відсутня
інформація, про те, що поставлений
позивачем насосний агрегат був
укомплектований саме цим
електродвигуном.

Відповідно до частини 1, пункту 1
частини 2 статті 11 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України) цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 173
Господарського кодексу України (далі
ГК України) господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 статті 509 ЦК України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України
передбачено, що майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно статті 174 ГК України
господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору.

В даному випадку між позивачем та
відповідачем склалися відносини, що
випливають з договору поставки.

Частинами 1,2 статті 712 ЦК України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно статті 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товарно-розпорядчих документів на
нього, якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. У разі прострочення оплати
товару продавець має право вимагати
оплати товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами, що передбачено статтею 629 ЦК
України.

Відповідно до статті 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (статті 599 ЦК
України).

Таким чином, сума основного боргу
відповідача перед позивачем за
продукцію (обладнання) - насосний
агрегат Д 630-90 з ел. двигуном 250 кВт/1500
об/хв., кількість - 1 одиниця, що
становить 20 000, 00 грн., доведена
матеріалами справи і підлягає до
стягнення.

Судом першої інстанції правомірно
задоволено позовні вимоги в цій
частині.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України
передбачено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи невиконання відповідачем
своїх зобов'язань згідно договору №
300911/05/029/11 від 30.09.2011 р. позивач, на
підставі статті 625 ЦК України на
основну суму боргу 20 000,00 грн., нарахував
відповідачу 3% річних в сумі 743,01 грн. та
інфляційні втрати в сумі 280, 00 грн. за
період з 15.12.2011 р. по 10.03.2011 р., із
терміном прострочення - 452 дні.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що розрахунок позивача заявленої суми
3% річних в розмірі 743,01 грн. є
арифметично вірним та дана сума
підлягає до стягнення.

Однак, при здійсненні розрахунку
нарахування інфляційних втрат
позивачем в загальну суму інфляційних
втрат не включено періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше
одиниці, тобто мала місце дефляція.

Згідно абзацу 3 пункту 3.23. постави
пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 р.
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів здійснивши перерахунок
інфляційних втрат, погоджується з
висновком місцевого господарського
суду щодо відмови в частині стягнення
260,00 грн., оскільки розрахунок позивача
здійснений з порушенням рекомендацій
та порядку застосування індексу
інфляції. Так, у період, що входить до
розрахунку, індекс інфляції за деякі
місяці становив менше одиниці,
відповідно інфляційного збільшення
суми боргу не відбувається.

Таким чином, обґрунтованим та таким що
підлягає до стягнення є розмір
інфляційних втрат в сумі 20, 00 грн.

За наведених обставин, господарський
суд Рівненської області правомірно
прийшов до висновку, що підставними та
обґрунтованими є позовні вимоги в
частині стягнення 20 000,00 грн. - основного
боргу; 743,01 грн. - 3 % річних, та 20,00 грн. -
втрат від інфляції

В цій частині рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права
та повним дослідженням усіх обставин
справи.

Відповідно до статті 216 ГК України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення
зобов'язання є оплата неустойки
(штрафу, пені) - визначеної законом чи
договором грошової суми, що боржник
зобов'язаний сплатити кредитору у
випадку невиконання чи неналежного
виконання зобов'язання, зокрема у
випадку прострочення виконання (стаття
611 ЦК України).

Статтею 546 ЦК передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватись
згідно з договором неустойкою, яку
боржник повинен сплатити в разі
неналежного виконання зобов'язань.

Згідно частин 1, 3 статті 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частинами 2,3 статті 551 ЦК України
передбачено, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства; розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі; сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом; розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Штрафними санкціями у розумінні статті
230 ГК України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК
України у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6.2 договору сторони визначили,
що за порушення строків оплати
продукції понад 30 календарних днів,
покупець також сплачує постачальнику
штраф в розмірі 10 % від суми порушеного
зобов'язання.

Враховуючи, що прострочка оплати
обладнання - насосного агрегату
відповідачем тривала більше 30 днів,
позивачем правомірно нараховано
згідно приписів законодавства та
положення договору, а судом першої
інстанції стягнуто суму штрафу в
розмірі 2000,00 грн. (10% від 20 000, 00 грн.).

Статтею 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Згідно частини 6 статті 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Таким чином, початком для нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання буде день,
наступний за днем, коли воно мало бути
виконано. Нарахування санкцій триває
протягом шести місяців, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Відповідно до вище вказаних норм
закону та пункту 6.2 договору сторони
передбачили відповідальність за
порушення строків виконання своїх
зобов'язань у вигляді пені в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
вартості невиконаного зобов'язання за
кожен день прострочення.

При здійснені розрахунку пені за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань позивач, обрав період
нарахування з 15.12.2011 р., так як датою
сплати за договором ним визначено
14.12.2011 р. та нарахував пеню з 15.12.2011 р. за
182 дні прострочення за подвійною
обліковою ставкою НБУ 7,50 % в розмірі 1500,
00 грн. (20000,00 грн.* 182 дні * (7,50% * 2 / 365 днів) /
100% = 1500, 00 грн. (а.с.9, т.І).

Такий розрахунок позивача є не вірним,
оскільки матеріалами справи
встановлено, що датою введення
насосного агрегату (обладнання) згідно
договору в експлуатацію є 20.10.2011 р.
Враховуючи вимоги статті 232 ГК України
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде, наступний день, за
днем коли воно мало бути виконано і
триває таке нарахування протягом шести
місяців, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Договором № 300911/05/029/11 від 30.09.2011 р.,
зокрема, пунктом 6.2, сторони
передбачили загальний порядок
нарахування пені.

Враховуючи зміст частини шостої статті
232 ГК України та статті 253 ЦК України, за
прострочення виконання зобов'язання
пеня має обчислюватись за період з
22.10.2011 р. по 21.04.2012р.

Оскільки, позивачем обрано початок
нарахування 15.12.2011 р., за 182 дні, тобто
частково в межах визначеного колегією
суддів шестимісячного строку, до
стягнення підлягає пеня, розрахована у
період з 15.12.2011 р. по 21.04.2012 р. (за 129 днів).

Відповідно до постанови Національного
банку України від 09.08.2010 р. № 377 облікова
ставка в період з 15.12.2011 р. по 22.03.2012 р.
становила 7,75%, а відповідно до
постанови Національного банку України
від 21.03.2012 р. № 102 в період з 23.03.2012 р. по
21.04.2012 р. облікова ставка становила 7,5%.

Таким чином, подані позивачем та
перевірені судом першої інстанції
розрахунки є не вірними, позивачем не
враховано визначений законом порядок
нарахування штрафних санкцій та зміну
облікової ставки Національного банку
України, яка припадала на період
нарахування пені, а місцевим
господарським судом вказані обставини
не були дослідженні та залишені поза
увагою, що призвело до прийняття ним
неправильного рішення щодо стягнення
пені в сумі 1495,89 грн. та відмови в
стягненні пені в сумі 4,11 грн.

Колегія суддів, перевіривши та
зробивши новий розрахунок пені, вважає
правомірним, обґрунтованим та таким, що
підлягає до стягнення розмір пені в
сумі 1087,39 грн.: в період з 15.12.2011 р. по
22.03.2012 р. кількість днів прострочення
становить - 99 днів з розміром облікової
ставки 7.75 %. Сума пені за вказаний
період прострочення становить 840, 82 грн.
(20 000,00 грн.* 99 днів * (7,750% * 2 / 365 днів)/ 100% =
(20 000* 99 * 0,00042466 / 1) = 840, 82); в період з 23.03.2012
р. по 21.04.2012 р. кількість днів
прострочення становить - 30 днів з
розміром облікової ставки 7.5 %. Сума
пені за вказаний період прострочення
становить 246,57 грн. (20 000,00 грн.* 30 днів *
(7,50% * 2 / 365 днів)/ 100% = (20 000 * 30 * 0,00041096 / 1) =
246,57). Всього: 1087,39 грн. (840, 82+246,57 = 1087,39).

У стягнені 412,61 грн. (1 500, 00 - 1087,39 = 412,6
грн.) пені необхідно відмовити.

Виходячи з фактичних обставин справи,
суд першої інстанції, в порушення норм
чинного законодавства, прийшов до
передчасного висновку про
обґрунтованість та доведеність вимог в
частині стягнення з Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств державної адміністрації
залізничного транспорту України" в
особі відокремленого підрозділу
"Клесівське кар'єроуправління" пені в
сумі 1495,89 грн.

Рішення господарського суду
Рівненської області в частині щодо
стягнення та відмови у стягнені сум
пені підлягає зміні.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Статями 33, 34 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу;
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Частиною 1 статті 43 ГПК України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
103 ГПК України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право змінити рішення.

Підставою для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права (пункт 4 частини 1
статті 104 ГПК України).

Отже, апеляційна скарга Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств державної адміністрації
залізничного транспорту України" в
особі Відокремленого структурного
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" від 04.02.2014 р.
підлягає задоволенню частково, а
рішення господарського суду
Рівненської області від 26.12.2013 р. у
справі № 918/388/13 підлягає зміні в
частині суми пені, що підлягає до
стягнення та в якій слід відмовити, а
також витрат по сплаті судового збору.

Згідно частини 3 статті 49 ГПК України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору.

Оскільки, колегія суддів, за
результатами розгляду апеляційної
скарги, прийшла до висновку, про
часткове задоволення позову та
апеляційної скарги, необхідно
розподілити пропорційно розміру
задоволених вимог та стягнути з
відповідача на користь позивача
судовий збір за розгляд справи в суді
першої інстанції в сумі 1673,36 грн. та з
позивача на користь відповідача
судовий збір в сумі 25,03 грн. за розгляд
апеляційної скарги.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств державної адміністрації
залізничного транспорту України" в
особі Відокремленого структурного
підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" від 04.02.2014 р.
задоволити частково.

Рішення господарського суду
Рівненської області від 26.12.2013 р. у
справі № 918/388/13 змінити в частині
стягнення та відмови в стягнені пені та
витрат по сплаті судового збору.

Прийняти в цій частині нове рішення.

Стягнути з Державного підприємства
"Управління промислових підприємств
державної адміністрації залізничного
транспорту України" в особі
відокремленого підрозділу "Клесівське
кар'єроуправління" (34550, Рівненська обл.,
смт. Клесів, вул. Заводська, 49, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Гроут" (61108,
м.Харків, вул. Академіка Синельнікова, 5,
кв. 22, ) 1087 грн. 39 коп.
пені, та 1637 грн. 67 коп. витрат по сплаті
судового збору.

В стягненні 412 грн. 61 коп. пені
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гроут" (61108, м.Харків,
вул. Академіка Синельнікова, 5, кв. 22, ) на користь Державного
підприємства "Управління промислових
підприємств державної адміністрації
залізничного транспорту України" в
особі відокремленого підрозділу
"Клесівське кар'єроуправління" (34550,
Рівненська обл., смт. Клесів, вул.
Заводська, 49, ) 25 грн. 03
коп. витрат по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

Господарському суду Рівненської
області на виконання постанови видати
накази.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Л.М. Сініцина

Судді
А.В. Гудак

Г.Є. Олексюк