донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

04.03.2014р. справа №908/3111/13

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівРадіонової О.О.
Марченко О.А., Попкова Д.О.при секретарі
судового засідання Валової В.Ю.за
участю представників: від
позивача:Попов В.Г., представник за дов.
від 28.02.14р. б/нвід відповідача:не
з»явивсярозглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства «Дослідне
господарство «Ізвєстія» Національної
академії аграрних наук України с.
Широке Запорізької області на
рішення господарського суду
Запорізької області від13.11.2013р.по
справі№908/3111/13 (суддя Дроздова С.С.) за
позовомДержавного підприємства
«Дослідне господарство «Ізвєстія»
Національної академії аграрних наук
України с. Широке Запорізької області
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрнасінняпром», с.
Сонячне Запорізької області про
визнання недійсним договору про
надання послуг №НП-11/06 від 11.06.2012р.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Дослідне
господарство «Ізвєстія» Національної
академії аграрних наук України с.
Широке Запорізької області звернулось
до господарського суду Запорізької
області з позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрнасінняпром», с. Сонячне
Запорізької області про визнання
недійсним договору про надання послуг
№НП-11/06 від 11.06.2012р. (т.1, а.с.3-5).

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 13.11.2013р. у
справі №908/3111/13 у задоволені позовних
вимог відмовлено (т.2, а.с. 6-9).

Рішення місцевого господарського
суду мотивоване тим, що позивачем не
доведено відсутність у учасників
правочину наміру створити правові
наслідки на момент його вчинення.
Також, не доведено, в чому саме договір
про надання послуг №НП-11/06 від 11.06.2012р.
суперечить інтересам суспільства і
держави.

Позивач, Державне підприємство
«Дослідне господарство «Ізвєстія»
Національної академії аграрних наук
України с. Широке Запорізької області,
не погодившись з прийнятим судовим
рішенням, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Запорізької області від 13.11.2013р. у
справі №908/3111/13 та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги (т.2, а.с.16-18).

Підставами для скасування рішення суду
першої інстанції апелянт зазначає його
необґрунтованість та незаконність.
Вважає, що господарський суд помилково
не застосував до спірних правовідносин
положення Закону України «Про
здійснення державних закупівель» та
помилково визначив, що спірний договір
на момент укладання не є об'єктом
держзакупівель. Також скаржник
посилається на те, що завдання
замовника, наявні у справі, за формою
вчинення не відповідають вимогам
частини 2 статті 207 Цивільного кодексу
України, оскільки не містять печатки
державного підприємства «Дослідне
господарство «Ізвєстія» Національної
академії аграрних наук України с.
Широке Запорізької області. На думку
апелянта, наявність негативних
економічних наслідків можливо було
уникнути у випадку дотримання вимог
Закону України «Про здійснення
державних закупівель».

30.12.2013р. через канцелярію Донецького
апеляційного господарського суду
надійшов відзив на апеляційну скаргу
від відповідача, в якому останній
просив відмовити у задоволенні
апеляційної скарги, рішення
господарського суду залишити без змін,
справу розглянути за відсутності
відповідача ( т.2 а.с.23-26).

Позивач у судове засідання з»явився,
просив задовольнити апеляційну скаргу
у повному обсязі, звернувся до суду
апеляційної інстанції із заявою про
допущення у справі процесуального
правонаступництва сторони позивача на
Державне підприємство «Дослідне
господарство «Ізвєстія» Донецької
державної сільськогосподарської
дослідної станції Національної
академії аграрних наук України», яка
колегією суддів розглянута, прийнята
до уваги та задоволена.

Відповідач у судове засідання не
з»явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Враховуючи те, що явка сторін у судове
засідання не визнавалася судом
обов»язковою, колегія суддів вважала
за можливе розглянути справу за
відсутності відповідача.

Судове засідання апеляційної
інстанції здійснювалось за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
у порядку розгляду апеляційної скарги
встановленого статями 4-4, 81-1, 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України.

Колегія суддів Донецького
апеляційного господарського суду
відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України, на
підставі встановлених фактичних
обставин, переглядає матеріали
господарської справи та викладені в
скарзі доводи щодо застосування судом
при розгляді норм матеріального та
процесуального права, що мають
значення для справи. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши представника позивача,
розглянувши матеріали справи,
апеляційну скаргу, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
апеляційної інстанції встановила
наступне.

11.06.2012р. між Державним підприємством
"Дослідне господарство "Ізвєстія"
Національної академії аграрних наук
України" (за договором -замовник, далі -
позивач) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Укрнасінняпром" (за
договором - виконавець, далі -
відповідач) укладено договір про
надання послуг №НП-11/06.

Відповідно до пункту 1.1 договору в
порядку та на умовах, визначних цим
договором, виконавець зобов'язується
за завданням замовника протягом
визначеного в завданні строку надавати
за плату послуги по доробці
насіннєвого матеріалу до кондиційних
показників (надалі іменуються
"послуги"), а замовник зобов'язується
оплачувати надані послуги.

Виключною підставою для початку
надання послуг по доробці насіннєвого
матеріалу до кондиційних показників
насіння є: завдання замовника
(узгоджене з виконавцем), яке видається
на партію насіннєвого матеріалу
(сировини) в момент його передачі на
доробку. Під партією розуміється певна
кількість насіннєвого матеріалу
однієї культури, одного сорту, однієї
репродукції; висновок лабораторії
виконавця, а у разі необхідності
висновок лабораторії спеціального
уповноваженого державного органу по
контролю за якістю насіння; акт
польового інспектування насінницького
посіву; надання замовником тари,
препаратів для біологічного
збагачення, фарби, етикеток для
друкування (пункт 1.3. договору).

У пункті 1.7 договору сторони
домовились, що результат переробки
насіннєвого матеріалу (сировини)
повинен відповідати якісним
показникам та вимогам ДСТУ 2240-93 для
насіння озимого ячменю та озимої
пшениці. Виконавець передає замовнику
дороблене насіння та зерновідходи.
Передача непридатних відходів
договором не передбачається (пункт 1.8.
договору).

Розділом 3 договору сторони визначили,
що замовник оплачує виконавцю надані
послуги згідно з протоколом
узгодження договірної ціни, який є
невід'ємною часткою цього договору.
Здавання наданих послуг та результатів
наданих послуг виконавцем, їх
приймання замовником оформлюється
сторонами актом виконаних робіт та
актом приймання-передачі результату
послуг (робіт), який підписується
повноважними представниками сторін.
Замовник, у разі відсутності зауважень
до якості наданих виконавцем послуг,
повинен підписати акти протягом 2-х
робочих днів з моменту їх отримання від
виконавця (пункти 3.1.- 3.3 договору)

Пунктом 3.5. договору передбачено, що
замовник зобов'язаний провести оплату
за доробку насіння на підставі
рахунків, актів виконаних робіт та
актів приймання-передачі результату
послуг (робіт) протягом десяти
календарних днів з моменту отримання
вищевказаних документів.

Цей договір вважається укладеним і
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками сторін. Строк цього договору
починає свій перебіг у момент
підписання його сторонами та
закінчується 31.12.2012р. (пункти 7.1. - 7.2.
договору).

Договір підписаний сторонами у
встановленому порядку та скріплений
печатками підприємств.

Позивач, звертаючись з позовом про
визнання зазначеного договору
недійсним, стверджує на те, що на момент
укладення договору завищено ціни на
приймання насіннєвого матеріалу про
зрівнянню з цінами, які діяли на той час
на інших підприємствах, які надають
аналогічні послуги, наслідком чого є
спричинення збитку господарству у сумі
4368,73 грн., а в процесі виконання
договору господарством поставлявся
насіннєвий матеріал, який пройшов в
господарстві первинне та повторне
очищення, що знаходить своє
документальне підтвердження даними
бухгалтерського обліку. Таким чином, на
думку позивача, наслідком належного
виконання умов договору про надання
послуг № НП-11/06 від 11.06.2012р. є
безпідставне набуття відповідачем
прав на отримання грошових коштів,
належних позивачу у сумі 298468,01, які на
час пред»явлення позову не сплачені.
Позивач обґрунтовує свої вимоги з
посилання на ст..ст.203, 207,215 ЦК України.

За таких обставин позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України цивільні права і
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також з дій осіб, що не
передбачені актами цивільного
законодавства, але за аналогією
породжують цивільні права і обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, є зокрема, договори та
інші правочини.

За приписами статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше
сторін, спрямована на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Статтею 627 Цивільного кодексу України
визначено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 207
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою. Аналогічні
приписи містяться і в частині 1 статті
181 Господарського кодексу України,
відповідно до якої господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

За приписами статті 208 Цивільного
кодексу України у письмовій формі
належить вчиняти правочини між
юридичними особами.

З матеріалів справи вбачається, що
договір про надання послуг №НП-11/06 від
11.06.2012р. підписаний з боку Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрнасінняпром», с. Сонячне
Запорізької області директором
Соломаха С.В. та з боку Державного
підприємства «Дослідне господарство
«Ізвєстія» Національної академії
аграрних наук України с. Широке
Запорізької області директором
Балабай П.Ф., скріплений печатками
сторін без будь-яких зауважень щодо не
підтвердження повноважень осіб, які
його підписали.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначені загальні вимоги до чинності
правочину, що стосуються правомірності
його змісту, дієздатності сторін,
волевиявлення їх, форми укладеного
правочину, реальності передбачуваних
правових наслідків.

За вимогами частин 1-3, 5 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, зокрема:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони у чому
конкретно полягає порушення вільного
волевиявлення та невідповідність його
внутрішній волі учасника правочину, не
спрямованість сторони на реальне
настання правових наслідків правочину
та інші обставини, що мають значення
для правильного вирішення спору, тощо.

Сутність даного спору полягає у
вирішенні питання щодо визнання
недійсним вищезазначеного договору з
огляду на його невиконання та
порушення вимог Закону України «Про
здійснення державних закупівель».

Судова колегія вважає, що за правовою
природою спірний договір є договором
про надання послуг, відносини за яким
регулюються умовами спірного договору
та главою 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901
Цивільного кодексу України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договору господарством
поставлявся насіннєвий матеріал, який
пройшов первинне та повторне очищення,
що підтверджується актами виконаних
робіт №40 від 09.08.2012р., №42 від 15.08.2012р.,
№ 43 від 16.08.2012р., № 44 від 20.08.2012р., № 45
від 23.08.2012р., №46 від 23.08.2012р., № 47 від
27.08.2012р., № 48 від 27.08.2012р. Зазначені акти
також підтверджують, що весь
поставлений насіннєвий матеріал
пройшов первинне очищення (загальна
вартість 94 655,60грн.) та тонку
очистку (повторну) (загальна вартість 199
443,68 грн.), наслідком чого є спричинення
збитків господарству (у вигляді
додаткових безпідставних витрат) в
загальній сумі 294 099,28 грн.

Колегія суддів не погоджується з
доводами апелянта, що наслідком
належного виконання умов договору про
надання послуг є безпідставне набуття
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Укрнасінняпром" прав
на отримання грошових коштів належних
державному підприємству "Дослідне
господарство "Ізвєстія" Національної
академії аграрних наук України в сумі
298 468,01 грн. з огляду на наступне.

Наявними матеріалами справи
підтверджено, що розцінки на послуги
погоджені сторонами в Протоколах
узгодження договірної ціни на послуги
з доробки насіння озимої пшениці
(додаток №1 до договору), озимого ячменю
та додатковою угодою № 1 від 01.08.2012р. про
внесення змін до вартості послуг.
Протягом серпня 2012 року відповідач
надав позивачу послуги за
вищепереліченими актами виконаних
робіт (надання послуг) на загальну суму
608 902,07 грн., які не були сплачені
позивачем, що завдало значної шкоди
відповідачу.

Скаржник, обґрунтовуючи вимоги про
визнання недійсним спірного договору
посилається на те, що Державне
підприємство "Дослідне господарство
"Ізвєстія" Національної академії
аграрних наук України є державним
підприємством та отримує послуги і
товари за державні кошти, а отриманню
послуг за вищевказаним договором
повинна була передувати процедура
державних закупівель згідно Закону
України "Про здійснення державних
закупівель", яка не була проведена ним
як замовником послуг на суму більше 100
тис. грн., а формально загальна сума
договору не була вказана сторонами в
договорі з метою ухилення від
підпадання під регулювання даного
Закону.

Колегія суддів погоджується з
висновками господарського суду, що
специфіка договору на доробку насіння
не може на майбутнє прогнозувати суму
договору, оскільки станом на червень 2012
р. невідомо було, який врожай збере
державне підприємство "Дослідне
господарство "Ізвєстія" Національної
академії аграрних наук України та який
саме обсяг зерна та соняшника буде
направляти на доробку за завод
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укрнасінняпром".

В Акті позапланової ревізії окремих
питань фінансово-господарської
діяльності ДП «Дослідне господарство
«Ізвєстія» Національної академії
аграрних наук України за період з
01.08.2011р. по 01.07.2013р. зазначено, що
протягом періоду, що ревізується,
закупівля товарів, робіт і послуг в ДП
«Ізвєстія» здійснювалась за рахунок
коштів підприємства (т. 1 а.с.140).

Разом з тим, внесення змін в Закон
України "Про здійснення державних
закупівель" від 01.06.2010р. Законом України
"Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України з питань
державних закупівель" від 04.07.2012р. № 5044
з 05.08.2012р. відмінено процедуру
державних закупівель для підприємств,
кошти яких не підпадають під розуміння
"державні кошти" відповідно до пункту 4
частини 1 статті 1 Закону - тобто кошти
підприємств та установ, що повністю
фінансуються державним казначейством.

Як свідчать матеріали справи Державне
підприємство "Дослідне господарство
"Ізвєстія" Національної академії
аграрних наук України є державним
підприємством, що фінансується за
власні кошти без коштів місцевого та
державного бюджету, тому станом на
09.08.2012р., тобто на дату фактичного
надання послуг по доробці насіння та
підписання першого Акту виконаних
робіт (надання послуг) № 40 від 09.08.2012р.
вже не підпадало під дію вказаного
Закону.

За приписами статей 11 та 509 Цивільного
кодексу України однією із підстав
виникнення цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк,
є договір.

Відповідно до статей 193 Господарського
кодексу України та 526 Цивільного
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
визначено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як свідчать матеріали справи сторонами
протягом тривалого часу проводились
дії по реальному виконанню договору -
наявні операції по доробці насіння
пшениці та соняшнику, підписані акти
приймання-передачі послуг, а отже було
дотримано норми чинного законодавства,
а саме: зміст правочину не суперечить
законодавству, а також моральним
засадам суспільства; волевиявлення
сторін було вільним і відповідало їх
внутрішній волі; спірний договір
укладений у письмовій формі,
підписаний уповноваженими особами та
завірений печатками, у відповідності
до законодавства; правочин спрямований
на реальне настання правових
наслідків.

Згідно з вимогами статті 241 Цивільного
кодексу України, правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що за загальним
правилом невиконання чи неналежне
виконання правочину не тягне за собою
правових наслідків у вигляді визнання
правочину недійсним. У такому разі
заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

В силу приписів статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача.
Недодержання форми правочину, якої
вимагає закон (а саме по твердженню
позивача це не дотримання ним
процедури державних закупівель), тягне
за собою недійсність правочину лише у
разі, коли це прямо передбачено
законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059,
1107 Цивільного кодексу України
(договори страхування, кредитні угоди
та ін.), оскільки зазначена форми або
процедури не є елементом форми
правочину. І тільки у зазначених
випадках правочин є нікчемним.

Колегія суддів не погоджується з
твердженням скаржника про те, що
оспорюваний правочин суперечить
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам не відповідає
дійсності з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.7 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
необхідною умовою для визнання
господарського договору недійсним як
такого, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства
(частина перша статті 207 Господарського
кодексу України), є наявність наміру
хоча б у однієї з сторін щодо настання
відповідних наслідків.

До господарських договорів, що
підпадають під ознаки відповідної
норми, слід відносити ті, що посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави і суспільства і
спрямовані, зокрема, на: використання
всупереч законові державної або
комунальної власності; незаконне
заволодіння, користування
розпорядження (в тому числі відчуження)
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(статті 14, 15 Конституції України);
відчуження викраденого майна;
виробництво і відчуження певних
об'єктів, вилучених або обмежених у
цивільному обігу (відповідні види
зброї, боєприпасів, наркотичних
засобів, тощо); виготовлення і
поширення літератури та іншої
продукції, що пропагує війну,
національну, расову чи релігійну
ворожнечу; приховування від
оподаткування доходів, інше ухилення
від сплати податків; виготовлення чи
збут підробних документів і цінних
паперів; незаконне вивезення за кордон
валютних коштів, матеріальних чи
культурних цінностей; використання
власного майна на шкоду інтересам
суспільства, правам, свободі і гідності
громадян.

Отже, для прийняття рішення зі спору
необхідно встановлювати, у чому
конкретно полягала завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета
укладення господарського договору,
якою із сторін і в якій мірі виконано
зобов'язання, а також наявність наміру
у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін
означає, що вони, виходячи з обставин
справи, усвідомлювали або повинні були
усвідомлювати протиправність
укладеного договору і суперечність
його мети інтересам держави і
суспільства та прагнули або свідомо
допускали настання протиправних
наслідків. За відсутності останніх
наявність наміру у юридичної особи не
може вважатися встановленою.

Твердження апелянта про завищені ціни
на доробку насіння суперечать наявним
доказам у справі, оскільки розцінки
були затверджені позивачем в окремому
додатку, неодноразово виставлялись до
підписання в Актах та сплаті. Окрім
того, наведення занижених цін не
підтверджено позивачем жодним
документом для порівняння, а також не
враховує той факт, що імпортне
обладнання відповідача на заводі є
найсучаснішим, і жодне підприємство
району невзмозі так якісно доробити
насіння.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними") за загальним правилом
невиконання чи неналежне виконання
правочину не тягне за собою правових
наслідків у вигляді визнання правочину
недійсним. У такому разі
заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

У випадку, якщо позивач вважає, що
відповідач порушив свої зобов'язання
за договором, він має право на захист
своїх прав у інший спосіб, передбачений
чинним законодавством.

Також, зі змісту оспорюваного договору
про надання послуг вбачається, що
сторони у цьому договорі узгодили всі
істотні умови.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Отже, позивач, який вимагає визнання
правочину недійсним, повинен довести,
що всі учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент його вчинення. Проте, позивачем
не обґрунтовано, в чому саме договір
про надання послуг №НП-11/06 від 11.06.2012р.
суперечить інтересам суспільства та
держави.

Таким чином, апеляційний господарський
суд вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову у задоволені позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків, викладених у
рішенні суду першої інстанції.

Заяву позивача про зупинення
провадження у справі відповідно до п.2
ч.2 ст. 79 ГПК України колегія суддів
відхиляє, оскільки дане клопотання
було заявлено у суді першої інстанції
та відхилено у зв»язку з ненаданням
обґрунтованих доказів на
підтвердження необхідності проведення
слідчих дій та документів в
обґрунтування зазначеного клопотання.
Крім того, у судовому засіданні позивач
підтвердив, що звертався до
правоохоронних органів із відповідною
заявою, пояснив, що досудове слідство
триває, проте доказів у підтвердження
цього не надав.

Відповідно до ст. 25 ГПК України у разі
смерті або оголошення фізичної особи
померлою, припинення діяльності
суб»єкта господарювання шляхом
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення), заміни кредитора
чи боржника в зобов»язанні, а також в
інших випадках заміни особи у
відносинах, щодо яких виник спір,
господарський суд залучає до участі у
справі правонаступника відповідної
сторони або третьої особи на будь-якій
стадії судового процесу. Усі дії,
вчинені в судовому процесі до вступу у
справу правонаступника, обов»язкові
для нього так само, як вони були
обов»язкові для особи, яку
правонаступник замінив.

Керуючись ст. 25 ГПК України, колегія
суддів вважає, що заява позивача щодо
заміни внаслідок реорганізації
Державного підприємства «Дослідного
господарства «Ізвєстія» Національної
академії аграрних наук України» на
Державне підприємство «Дослідне
господарство «Ізвєстія» Донецької
державної сільськогосподарської
дослідної станції Національної
академії аграрних наук України», що
підтверджено випискою з ЄДР та
Статутом, затвердженим 27.01.2014р. в новій
редакції (п.1.4 Статуту) підлягає
задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги
покладаються на заявника.

Керуючись статтями 25, 49, 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Замінити Державне підприємство
«Дослідного господарства «Ізвєстія»
Національної академії аграрних наук
України» правонаступником Державним
підприємством «Дослідне господарство
«Ізвєстія» Донецької державної
сільськогосподарської дослідної
станції Національної академії
аграрних наук України».

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Дослідне господарство
«Ізвєстія» Донецької державної
сільськогосподарської дослідної
станції Національної академії
аграрних наук України» с. Широке
Запорізької області на рішення
господарського суду Запорізької
області від 13.11.2013р. у справі №908/3111/13
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 13.11.2013р. у
справі №908/3111/13 - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

Головуючий
О.О. Радіонова

Судді:
О.А.Марченко

Д.О.Попков

Надруковано 5 прим.: 1. Позивачу; 1.
Відповідачу; 1. У справу; 1. ДАГС; 1. ГСЗО