ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

13.03.2014 Справа №
901/275/14

за позовом Кримського
республіканського підприємства «Вода
Криму» в особі Феодосійської філії, АР
Крим, м.Феодосія

до відповідача Дочірнього
підприємства «Кримський винний дім»,
АР Крим, м.Феодосія

про спонукання до укладання угоди

Суддя В.І. Мокрушин

Представники сторін:

від позивача - Майорова Н.М. - ю/к, дов. №
113/1 від 08.01.2014

від відповідача - Дубина А.П. -
представник, дов. № 8 від 26.02.2013

Суть спору: позивач - Кримське
республіканське підприємство «Вода
Криму» в особі Феодосійської філії
звернувся до Господарського суду
Автономної Республіки Крим із позовною
заявою до відповідача - Дочірнього
підприємства «Кримський винний дім»
про визнання договору б/н від 26.12.2013
укладеним в редакції Кримського
республіканського підприємства «Вода
Криму» та просить стягнути судовий
збір.

У судовому засіданні представник
позивача усно підтримав вимоги
позовної заяви та просив позов
задовольнити. Також надав заперечення
на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача щодо
задоволення позовних вимог усно
заперечував з підстав, викладених у
відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, присутніх у судовому засіданні,
суд -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2013 Кримським республіканським
підприємством «Вода Криму» в особі
Феодосійської філії спрямовано на
адресу Дочірнього підприємства
«Кримський винний дім» договір на
водопостачання з комунального
водопроводу та відведення стоків
(водовідведення) в комунальну
каналізацію б/н від 26.12.2013 для розгляду
та акцепту.

26.12.2013 на адресу Кримського
республіканського підприємства «Вода
Криму» в особі Феодосійської філії був
спрямований протокол розбіжностей від
26.12.2013.

Так, у вказаному протоколі
розбіжностей були змінені пункти
договору, з суттєвою зміною змісту
правовідносин, що регулюються
договором.

Не погодившись з відповідними
запереченнями та змінами пунктів
договору, позивач був змушений
звернутись до суду з позовною заявою
про визнання договору від 26.12.2013
укладеним у редакції позивача у
судовому порядку.

Дослідивши обставини справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши наявні докази у їх
сукупності в порядку ст.43
Господарського процесуального кодексу
України, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Так, порядок укладання договорів
визначений ст. ст. 179 - 188 Господарського
кодексу України.

В силу ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу
України укладання господарського
договору є обов'язковим для сторін,
якщо він заснований на державному
замовленні, виконання якого є
обов'язком для суб'єкта господарювання
у випадках, передбачених законом, або
існує пряма вказівка закону щодо
обов'язковості укладення договору для
певних категорій суб'єктів
господарювання чи органів державної
влади або органів місцевого
самоврядування.

Разом з тим, відповідач не є суб'єктом
господарювання, на який покладено
обов'язок щодо укладання спірного
договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання"
істотними умовами договору про надання
послуг з питного водопостачання є:

режим надання послуг;

обсяги питного водопостачання за
нормативами питного водопостачання;

порядок надання послуг з
водовідведення;

розмір та порядок оплати послуг
централізованого водопостачання і
водовідведення;

права та обов'язки сторін договору;

відповідальність сторін договору.

У договорі про надання послуг з питного
водопостачання повинні бути зроблені
посилання на нормативні документи, на
підставі яких здійснюватиметься питне
водопостачання. За згодою сторін
договору про надання послуг з питного
водопостачання у ньому можуть бути
зазначені інші умови.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання"
договір про надання послуг з питного
водопостачання набирає чинності після
досягнення домовленості з усіх його
істотних умов та підписання сторонами.
За бажанням сторін договір про надання
послуг з питного водопостачання
посвідчується нотаріально.

Стаття 19 Закону України "Про питну воду
та питне водопостачання" визначає, що
послуги з питного водопостачання
надаються споживачам підприємством
питного водопостачання на підставі
договору з:

підприємства, установи, організації, що
безпосередньо користуються
централізованим питним
водопостачанням;

підприємства, установи або
організаціями, у повному
господарському віданні або
оперативному управлінні яких
перебуває житловий фонд і до обов'язків
яких належить надання споживачам
послуг з питного водопостачання та
водовідведення;

об'єднання співвласників
багатоквартирних будинків,
житлово-будівельні кооперативи та інші
об'єднання власників житла, яким
передано право управління
багатоквартирними будинками та
забезпечення надання послуг з
водопостачання та водовідведення на
підставі укладених ними договорів;

власники будинків, що перебувають у
приватній власності.

Договір про надання послуг з питного
водопостачання укладається
безпосередньо між підприємством
питного водопостачання або
уповноваженою ним юридичною чи
фізичною особою і споживачем,
визначеним у частині першій цієї
статті.

Отже, укладання спірного договору не є
обов'язковим для відповідача, оскільки
Закон України "Про питну воду та питне
водопостачання" хоча і визначає, що
послуги з питного водопостачання
надаються на підставі договору, але не
містить прямої вказівки на
обов'язковість його укладання, як це
передбачено, наприклад, у ст. 26 Закону
України «Про електроенергетику»,
згідно якої споживання енергії можливе
лише на підставі договору з
енергопостачальником.

Статтею 181 Господарського кодексу
України встановлено, що проект
договору може бути запропонований
будь-якою з сторін. При цьому,
відповідно до частин 3, 4 названої
статті, сторона, яка одержала проект
договору, у разі згоди з його умовами
оформляє договір відповідно до вимог
частини першої цієї статті і повертає
один примірник договору другій стороні
або надсилає відповідь на лист,
факсограму тощо у двадцятиденний строк
після одержання договору; за наявності
заперечень щодо окремих умов договору,
сторона, яка одержала проект договору,
складає протокол розбіжностей, про що
робиться застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірника протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

В силу ч. 5 ст. 181 Господарського кодексу
України сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, у цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а розбіжності, що
залишились неврегульованими, передати
в цей же строк до суду, якщо на це є
згода другої сторони.

За змістом ч. 7 цієї норми, якщо сторона,
яка одержала протокол розбіжностей
щодо умов договору, заснованого на
державному замовленні або такого,
укладання якого є обов'язковим для
сторін на підставі закону, або сторона -
виконавець за договором, що в
установленому порядку визнаний
монополістом на певному ринку товарів
(робіт, послуг), яка одержала протокол
розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими.

Отже, частини 3, 4, 5, 7 статті 181 ГК України
застосовуються у випадку, коли сторони
мають намір укласти відповідний
договір, але не можуть дійти згоди щодо
окремих його умов. При цьому,
розбіжності до суду передаються лише
якщо на це є згода обох сторін, за
виключенням випадку, коли договір
заснований на державному замовленні
або укладання якого, є обов'язковим для
сторін на підставі закону або
виконавцем є монополіст, на якого
покладається обов'язок передати
відповідний спір на вирішення суду, у
разі отримання ним договору з
протоколом розбіжностей, з якими він не
згоден.

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що
виникають при укладанні господарських
договорів за державним замовленням,
або договорів, укладення яких є
обов'язковим на підставі закону та в
інших випадках, встановлених законом,
розглядаються судом.

Проте, укладання спірного договору не є
обов'язковим для сторін, оскільки
відсутня пряма вказівка Закону України
"Про питну воду та питне
водопостачання" про це.

Такої самої позиції дотримується Вищий
господарський суд у постанові від
10.05.2011 у справі № 5002-30/5228-2010.

З урахуванням викладеного суд дійшов
висновку про невідповідність обраного
позивачем способу захисту свого права
вимогам діючого законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог щодо
визнання договору укладеним, у зв'язку
із їх необґрунтованістю.

Згідно ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
приписів ст.34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Слід зазначити, що наявність права на
пред'явлення позову не є безумовною
підставою для здійснення судового
захисту, а є лише однією з необхідних
умов реалізації права, встановленого
нормами закону щодо захисту прав і
охоронюваних законом інтересів, які
порушені або оспорюються.

Отже, встановивши наявність у особи,
яка звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорювання охоронюваного законом
інтересу і, відповідно, ухвалює рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Позивачем не виконані вимоги пункту 4
частини 3 статті 129 Конституції України
та статті 33 Господарського
процесуального кодексу України щодо
обґрунтованості позовних вимог, при
цьому суд враховує, що обов'язок
доказування обставин на які сторона
посилається, як на підставу своїх вимог
та заперечень покладається саме на
зацікавлену сторону, в даному випадку
позивача.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Повне рішення складено 18.03.2014 року.

Керуючись ст.ст.33-34, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

· У задоволенні позову відмовити.

Суддя В.І.
Мокрушин