м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/317/14 11.03.14
За позовом Політичної партії
«Київська міська організація
політичної партії «Всеукраїнське
об'єднання «Батьківщина»
До 1. Оболонської районної в місті Києві
державної адміністрації
2. Комунального підприємства
«Житлосервіс «Приозерне» Оболонського
району у місті Києві
Треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів:
1. Департамент комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
2. Київська міська рада
Про зобов'язання вчинити дії
Суддя Ващенко
Представники учасників судового
Від позивача: не з'явився
Від відповідача-1: не з'явився
Від відповідача-2: не з'явився
Від третьої особи-1: Тетерятник О.В.
представник за довіреністю № 225-КР-9 від
Від третьої особи-2: Тетерятник О.В.
представник за довіреністю № 062/2/5-8 від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Політична партія «Київська міська
організація політичної партії
«Всеукраїнське об'єднання
«Батьківщина» (далі - позивач)
звернулась до Господарського суду
міста Києва з позовом до Оболонської
районної в місті Києві державної
адміністрації (далі - відповідач-1),
Комунального підприємства
«Житлосервіс «Приозерне» Оболонського
району у місті Києві (далі -
відповідач-2) про зобов'язання
відповідача-1 погодити та відповідача-2
укласти з позивачем договір оренди
нежитлового будинку (приміщення)
площею 145,30 кв.м за адресою: м. Київ, вул.
Лароша Гавро, б. 7-А (офіс) терміном на
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 15.01.14. порушено провадження у
справі № 910/317/14 та призначено її до
розгляду на 30.01.14.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.01.14. на підставі ст. 27 ГПК
України залучено до участі в розгляді
даної справи в якості третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідачів:
Департамент комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) (далі
- третя особа-1) та Київську міську раду
(далі - третя особа-2), розгляд справи на
підставі ст. 77 ГПК України відкладено
За результатами судового засідання
25.02.14. розгляд справи на підставі ст. 77
ГПК України відкладено на 11.03.14., про що
судом прийнято відповідну ухвалу.
07.03.14. від відповідача-2 та 11.03.14. від
відповідача-1 через відділ діловодства
суду надійшли клопотання про
припинення провадження у справі №
910/317/14 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК
України в зв'язку з тим, що
Господарським судом було прийнято
рішення у справі № 5011-31/17915-2012 між тими ж
сторонами про той же предмет і з тих же
підстав.

Розглянувши в судовому засіданні 11.03.14.
вказані клопотання суд дійшов висновку
про відмову в їх задоволенні з огляду
на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України, провадження у справі підлягає
припиненню, якщо є рішення
господарського суду або іншого органу,
який в межах своєї компетенції вирішив
господарський спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.

Предметом спору у справі № 5011-31/17915-2012
було спонукання Оболонської районної в
місті Києві державної адміністрації та
Комунального підприємства
«Житлосервіс «Приозерне» Оболонського
району у місті Києві до продовження
терміну дії Договору оренди № 02012 від
28.10.09.

Предметом спору у даній справі є
зобов'язання відповідачів укласти
договір оренди нежитлового будинку
(приміщення) площею 145,30 кв.м за адресою:
м. Київ, вул. Лароша Гавро, б. 7-А (офіс)
терміном на три роки.

Тобто предмет спору у справі №
5011-31/17915-2012 є іншим ніж предмет спору у
даній справі № 910/317/14.

Представники позивача та відповідачів
в судове засідання 11.03.14. не з'явились,
про поважні причини неявки суд не
повідомили, про дату, час та місце
проведення судового засідання були
повідомлені належним чином.

Представник третіх осіб в судовому
засіданні 11.03.14. проти позову
заперечував.

Зважаючи на те, що неявка представників
позивача та відповідачів не
перешкоджає всебічному, повному та
об'єктивному розгляду всіх обставин
справи, враховуючи предмет спору, а
також доказове наповнення матеріалів
справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
України").

Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.

Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд.

Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
у справі № 910/317/14.

В судовому засіданні 11.03.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника третіх осіб, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 13 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування
здійснюють від імені Українського
народу права власника в межах,
визначених цією Конституцією.

Згідно приписів Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" об'єктом оренди є нерухоме майно
(будівлі, споруди, приміщення) (п. 1 ст. 4
Закону) орендодавцями є органи,
уповноважені органами місцевого
самоврядування, управляти нерухомим
майном, яке перебуває у комунальній
власності (ст. 5 Закону).

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, районів у містах належить право
комунальної власності на рухоме і
нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю, природні
ресурси, підприємства, установи та
організації, в тому числі банки,
страхові товариства, а також пенсійні
фонди, частку в майні підприємств,
житловий фонд, нежитлові приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та нерухомі об'єкти,
визначені відповідно до закону як
об'єкти права комунальної власності, а
також кошти, отримані від їх
відчуження.

Згідно з ч. 5 ст.16 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" від
імені та в інтересах територіальних
громад права суб'єкта комунальної
власності здійснюють відповідні ради.

Приписами ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
передбачено, що рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Не потребують доказування
преюдиціальні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) у процесі розгляду іншої справи,
в якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках, коли в
іншому спорі сторони мали інший
процесуальний статус (наприклад,
позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).
Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір. (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Оскільки, на момент розгляду даної
справи набрало законної сили та діє
рішення Господарського суду міста
Києва від 14.03.13. у справі № 5011-31/17915-2012, то
встановлені у ньому факти мають
обов'язкову силу для вирішення даної
справи.

Так, зокрема, вказаним рішенням
встановлено, що 28.10.09. між позивачем
(далі - Орендар) та Управлінням
комунального майна району виконавчого
органу Оболонської районної у м. Києві
ради (Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації),
правонаступником якого є Департамент
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) (далі - Орендодавець) був
укладений Договір оренди № 02012 (надалі -
Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору
Орендодавець на підставі
розпорядження Оболонської районної у
міста Києві державної адміністрації №
739 від 28.10.09. передає, а Орендар приймає в
оренду нежитлове приміщення (далі -
об'єкт оренди) за адресою вул. Лайоша
Гавро, буд. 7-А для офісу. Об'єктом оренди
є: нежитлове приміщення площею 145,30 кв.м.
(п. 2.1. Договору).

Згідно із п. 9.1 Договір набуває чинності
з моменту підписання його сторонами і
діє з 28.10.09. до 26.10.11.

Відповідно до рішення Київської
міської ради від 09.09.10. № 7/4819 "Про
питання організації управління
районами в місті Києві" було вирішено
не утворювати районні у місті Києві
ради шляхом ліквідації їх з 31.10.10.

Разом з цим, рішенням № 1 від 22.12.10.
комісією з припинення виконавчого
органу Оболонської районної у м. Києві
ради (Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації) "Про питання
самостійних структурних підрозділів
виконавчого органу Оболонської
районної у м. Києві ради (Оболонської
районної у м. Києві державної
адміністрації)" було припинено шляхом
ліквідації Управління комунального
майна району виконавчого органу
Оболонської районної у м. Києві ради
(Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації).

На підставі п. 7 вищевказаного рішення
функції орендодавця нежитлових
приміщень разом з документацією до
01.01.11. були передані балансоутримувачам
цих нежитлових приміщень (комунальним
підприємствам Оболонського району та
районному управлінню освіти).

Отже, функції орендодавця по
договірним зобов'язанням укладених між
позивачем та Управлінням комунального
майна району були передані до
Комунального підприємства
"Житлосервіс "Приозерне" Оболонського
району у місті Києві.

Згідно із п. 5.4 Договору Орендар, який
належно виконує свої обов'язки по
Договору, після закінчення терміну дії
Договору має переважне право за інших
рівних умов на укладення Договору
оренди на новий строк, крім випадків,
коли об'єкт оренди потрібен власнику
майна для розміщення бюджетних
установ, комунальних підприємств або
їх структурних підрозділів. Орендар,
який має намір скористатися переважним
правом на укладення договору оренди, на
новий строк, повинен письмово
повідомити про це Орендодавця не
пізніше ніж за один місяць до
закінчення терміну дії цього Договору.
Дозвіл на укладення нового договору
оренди надається рішенням районної
ради (розпорядженням
райдержадміністрації) згідно з
встановленого порядку. Умови договору
оренди на новий строк встановлюються
за домовленістю сторін. У разі
недосягнення домовленості щодо
орендної плати та інших умов договору
переважне право Орендаря на укладання
нового договору припиняється.

Відповідно до пункту 1.1 рішення
Оболонської районної у м. Києві ради №
30/16 від 30.06.05. було вирішено передати у
господарське відання (без права
відчуження) майно комунальної
власності територіальної громади
Оболонського району м. Києва,
Комунальному підприємству
"Житлосервіс "Приозерне" Оболонського
району міста Києва згідно з Додатку № 1.
До переліку об'єктів переданих у
господарське відання входить й будинок
по вулиці Лайоша Гавро, буд. 7-А.

Рішенням Київської міської ради від
09.09.10. № 7/4819 «Про питання організації
управління районами в місті Києві»
було вирішено ліквідувати з 31.10.10.
районні у місті Києві ради та не
утворювати нові. Крім того, рішенням № 1
від 22.12.10. комісією з припинення
виконавчого органу Оболонської
районної у м. Києві ради (Оболонської
районної м. Києві державної
адміністрації) "Про питання
самостійних структурних підрозділів
виконавчого органу Оболонської
районної у м. Києві ради (Оболонської
районної у м. Києві державної
адміністрації)" було припинено шляхом
ліквідації Управління комунального
майна району виконавчого органу
Оболонської районної у м. Києві ради
(Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації).

22.09.11. рішенням Київської міської ради
№ 34/6250 "Про затвердження положення про
оренду майна територіальної громади
міста Києва" вирішено уповноважити
виступати орендодавцями майна
територіальної громади міста Києва
районні в місті Києві державні
адміністрації - щодо майна, яке
передане їм в управління.

06.03.12. позивач звернувся з листом № 327/06
до відповідача-1 з проханням подовжити
строк дії Договору на два роки.
Вказаний лист було отримано
відповідачем-1 07.03.12., що
підтверджується відмоткою про
отримання.

Листом вих. № 04-341/1 від 01.06.12.
відповідач-1 повідомив позивача про те,
що подальша експлуатація об'єкта
оренди неможлива та відмовив позивачу
в погодженні продовження терміну дії
Договору, оскільки, постійнодіючою
конкурсною комісією по залученню
інвесторів до фінансуванні
будівництва, реконструкції,
реставрації тощо об'єктів житлового та
нежитлового призначення, незавіреного
будівництва, інженерно-транспортної
інфраструктури міста Києва реалізацію
проекту реконструкцій нежилої будівлі:
добудовою офісних приміщень за адресою
- м. Київ, вул. Лайоша Гавро, буд. № 7-А,
включено до переліку об'єктів
реконструкції, реставрації,
незавершеного будівництва, ще належить
до комунальної власності
територіальної громади міста Києва.

Спір у справі виник в зв'язку з тим, що
вважаючи таку відмову незаконною,
позивач звернувся з даним позовом до
суду.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини, тобто, дії осіб,
спрямовані на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Виходячи із змісту укладеного між
сторонами договору, він за своєю
правовою природою є договором оренди
комунального майна, а відтак між
сторонами виникли правовідносини, які
підпадають під правове регулювання
Глави 58 Цивільного кодексу України,
Глави 30 Господарського кодексу України
та Закону України "Про оренду
державного та комунального майна".

Згідно статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язаний
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу
України договір найму укладається на
строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" договір оренди припиняється у
зв'язку із закінченням строку, на який
його було укладено.

Положеннями ст. 764 Цивільного кодексу
України якщо наймач продовжує
користуватися майном після закінчення
строку договору найму (оренди), то, за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором.

Аналогічна норма міститься в частині
другій статті 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", відповідно до якої у разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну умов договору
оренди протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Зі змісту зазначених правових норм
вбачається, що після закінчення строку
договору оренди він може бути
продовжений на такий самий строк, на
який цей договір укладався, за умови,
якщо проти цього не заперечує
орендодавець. При цьому, такі
заперечення мають бути висловлені ним
як до закінчення терміну дії договору
оренди, так і протягом одного місяця
після закінчення цього строку.

Відтак, якщо на дату закінчення строку
договору оренди і протягом місяця
після закінчення цього строку мали
місце заперечення орендодавця щодо
поновлення договору на новий строк, то
такий договір припиняється.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 14.03.13. у справі № 5011-31/17915-2012
встановлено, що 28.03.12. відповідач-1
повідомив позивача листом вих. № 04-341,
що подальша експлуатація об'єкта
оренди не можлива та відповідач-1 не
погоджує позивачу продовження терміну
дії договору оренди нежитлового
приміщення № 02012 від 28.10.09. за адресою: м.
Київ, вул. Лайоша Гавро, буд. №7-А., який
був отриманий позивачем 28.03.2012 р., що
підтверджується вхідною відміткою №
305. Таким чином, волевиявлення
Орендодавця (відповідача-1) щодо
припинення з 31.03.12. Договору в зв'язку з
закінченням строку його дії і
повернення об'єкту оренди
підтверджується його листом № 04-341 від
28.03.12., який в межах встановленого
законом і Договором місячного терміну
надісланого на адресу позивача.

Далі, вказаним рішенням суду
встановлено, що Договір оренди
припинив свою дію 31.03.12. згідно з
умовами пункту 9.4 Договору та п. 1.
Додаткової угоди та його пролонгація
не відбулася.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" після закінчення терміну
договору оренди орендар, який належним
чином виконував свої обов'язки за
договором, має переважне право, за
інших рівних умов, на укладення
договору оренди на новий термін, крім
випадків, якщо орендоване майно
необхідне для потреб його власника. У
разі якщо власник має намір
використовувати зазначене майно для
власних потреб, він повинен письмово
попередити про це орендаря не пізніше
ніж за три місяці до закінчення терміну
договору.

Згідно з ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу
України наймач, який належно виконує
свої обов'язки за договором найму,
після спливу строку договору має
переважне право перед іншими особами
на укладення договору найму на новий
строк.

Враховуючи наведені законодавчі
приписи, суд відзначає, що після
закінчення строку дії договору оренди,
переоформлення орендних правовідносин
на новий строк може здійснюватись
виключно шляхом укладення нового
договору оренди у порядку,
передбаченому Законом України "Про
оренду державного та комунального
майна".

Наявність переважного права означає,
що особа, яка володіє певним правом має
пріоритет перед іншими особами, які
володіють аналогічним правом, при його
реалізації. Однак, судом не
встановлено, що в момент припинення дії
договору оренди був укладений інший
договір оренди на зазначене приміщення
або були заяви інших осіб на оренду
приміщення, які були б задоволені, що б
у сукупності з іншими обставинами
могло свідчити про порушення
переважного права позивача.

При цьому, посилання позивача на норми
ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна", ст.
777 Цивільного кодексу України на
порушення його переважного права на
продовження договору оренди,
спростовуються змістом зазначених
норм, адже дані норми регулюються
порядком реалізації переважного права
орендаря на укладання договору оренди
на новий термін, а не порядок
продовження договору. Аналогічний
висновок міститься в постанові
Верховного Суду України від 12.04.05. у
справі № 2/317 та в постановах Вищого
господарського суду України від 18.10.12. у
справі № 5016/318/2012 (6/14); № 5022-8/553-2012 від
26.07.12.

Спірне майно є комунальною власністю.
Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради. Відносини, пов'язані з
передачею в оренду майна, що перебуває
у комунальній власності, їх
структурних підрозділів, регулюються
Законом України "Про оренду державного
та комунального майна".

У відповідності до п. 1 ст. 29 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать, зокрема управління в межах,
визначених радою, майном, що належить
до комунальної власності відповідних
територіальних громад. Частиною 5 ст. 60
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено
повноваження органів місцевого
самоврядування від імені та в
інтересах територіальних громад
здавати об'єкти права комунальної
власності в оренду відповідно до
закону.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", орендодавцями є органи,
уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим та органами
місцевого самоврядування управляти
майном, - щодо цілісних майнових
комплексів підприємств, їх структурних
підрозділів та нерухомого майна, яке
відповідно належить Автономній
Республіці Крим або перебуває у
комунальній власності.

На час закінчення договору оренди та
розгляду справи питання оренди
комунального майна територіальної
громади міста Києва регулюються
Положенням про оренду майна
територіальної громади міста Києва,
затвердженим рішенням Київської
міської ради від 22.09.11. № 34/6250 (надалі -
Положення), відповідно до п. 8.8 якого
встановлено, що Договори оренди
укладаються на підставі рішення
Київської міської ради про передачу
об'єкта оренди.

Тобто відповідач-2 здійснює свої
повноваження орендодавця майна
комунальної власності територіальної
громади м. Києва тільки за наявністю
відповідного рішення Київської
міської ради і не наділений
повноваженнями самостійно приймати
рішення про передачу об'єктів
комунальної власності в оренду.

В матеріалах справи не міститься
доказів того, що Київської міської
радою приймалось рішення про передачу
в оренду спірного об'єкту після 31.03.12.,
тобто після припинення дії Договору
оренди № 02012 від 28.10.19., продовженого
Додатковою угодою від 10.10.11. до 31.03.2012 р.

Приписами ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Зміст договору, укладеного на підставі
правового акта органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим, органу місцевого самоврядування,
обов'язкового для сторін (сторони)
договору, має відповідати цьому акту.
Особливості укладення договору на
підставі правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування
встановлюються актами цивільного
законодавства (частини 1, 2 ст.648 ЦК
України).

З наведених норм законодавства
вбачається, що акт органів державної
влади, Автономної республіки Крим,
органів місцевого самоврядування, що
передбачає обов'язок укласти договір
має бути правовим, таким, що заснований
та відповідає нормативно-правовому
акту, на підставі якого і у
передбачений яким спосіб його видано.

Укладення господарських договорів за
рішенням суду також регулюється ст. 187
ГК України, відповідно до якої судом
розглядаються спори, що виникають при
укладенні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладення яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

Відповідно до ст. 179 ГК України
укладання господарського договору є
обов'язковим для сторін, якщо зокрема
існує пряма вказівка закону щодо
обов'язковості укладення договору для
певних категорій суб'єктів
господарювання, чи органів державної
влади або органів місцевого
самоврядування.

Механізм укладання договорів та
передання переддоговірних спорів на
вирішення суду встановлений статтею 181
Господарського кодексу України,
статтею 57 Господарського
процесуального кодексу України.

З системного аналізу вказаних положень
не вбачається, що на відповідача-1
покладено обов'язок за будь-яких
обставин укласти з позивачем договір
оренди комунального нерухомого майна,
як і не вбачається обов'язковість
такого договору.

Далі, за змістом ст. 14 Цивільного
кодексу України, особа не може бути
примушена до дій, вчинення яких не є
обов'язковим для неї за законом чи
договором.

Проаналізувавши наведену норму права,
суд вважає, що неможливо зобов'язати
Київську міську раду прийняти рішення
саме про передачу спірного
комунального майна в оренду, оскільки
вона, здійснюючи повноваження власника
щодо цього майна, на свій розсуд
розпоряджається ним, до того ж, є
колегіальним органом, який приймає
рішення шляхом голосування.

Отже суд вважає, що вимоги позивача про
зобов'язання Оболонської районної в
місті Києві державної адміністрації
погодити договір оренди нежитлового
будинку (приміщення) площею 145,30 кв.м. за
адресою - м. Київ, вул. Лароша Гавро, буд.
7-А (офіс), укладений між Київською
міською організацією політичної
партії "Всеукраїнське об'єднання
"Батьківщина" і відповідачем-2 та
зобов'язання Комунального
підприємства «Житлосервіс «Приозерне»
Оболонського району у місті Києві
укласти договір оренди нежитлового
будинку (приміщення) площею 145,30 кв.м. за
адресою - м. Київ, вул. Лароша Гавро, буд.
7-А (офіс) з позивачем є незаконними,
оскільки базуються на необхідності
обмеження правомочностей власника
щодо розпорядження майном. (Вказану
правову позицію висловлено в постанові
Вищого господарського суду України №
44/374 від 10.10.11.)

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.12. "Про судове рішення" рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

В силу вимог ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
із сторін повинна довести належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Обов'язок доведення покладається
законом на позивача.

Згідно з ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Приписами ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного
вбачається, що до господарського суду
вправі звернутися кожна особа, яка
вважає, що її право чи охоронюваний
законом інтерес порушено чи
оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі.

Враховуючи вищевикладене, судом
встановлено, що позивачем належними
засобами доказування не доведено суду
порушення з боку відповідачів законних
та охоронюваних інтересів Політичної
партії «Київська міська організація
політичної партії «Всеукраїнське
об'єднання «Батьківщина».

За таких обставин суд дійшов висновку,
що позовні вимоги Політичної партії
«Київська міська організація
політичної партії «Всеукраїнське
об'єднання «Батьківщина» є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

При цьому, згідно з ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, в
зв'язку з відмовою в задоволенні
позову, витрати по сплаті судового
збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 14.03.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко