м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ілан Агро»
До 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвестиційна
компанія «ІФГ Капітал»
3. Національного банку України
Про визнання недійсним
Суддя Спичак О.М.
Представники сторін:
від позивача не з'явився;
від відповідача-1 не з'явився;
від відповідача-2 Дешко В.А. -
представник за довіреністю;
від відповідача-3 Маслова В.М. -
представник за довіреністю.
На підставі статті 85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 10.02.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з позовом про визнання
недійсним договору про передавання в
управління непроданих активів № 31-Л
від 05.09.2013, укладеного між ТОВ
«Український промисловий банк»
(установник управління), ТОВ
«Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал»
(управитель) та Національним банком
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.12.2013 було порушено
справи призначено на 17.01.2014.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.01.2014 розгляд справи
відкладено на 03.02.2014.
В судовому засіданні 03.02.2014 представник
позивача заявлену вимогу підтримав у
повному обсязі, просив суд позов
задовольнити. Позов мотивний тим, що
оспорюваний правочин - договір про
передавання в управління непроданих
активів № 31-Л від 05.09.2013, укладений між
ТОВ «Український промисловий банк»
(установник управління), ТОВ
«Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал»
(управитель) та Національним банком
України, на думку позивача, на момент
його укладення суперечив вимогам
закону, а саме: ст.ст. 1034, 1035 Цивільного
кодексу України, оскільки між
сторонами не узгоджено тристороннього
додатку з переліком активів, які
передаються в управління, а також не
узгоджено перелік активів, які
передаються в управління. До того ж,
позивач наголошував на тому, що
предметом оспорюваного правочину є
управління грошовими коштами, які не
можуть бути предметом управління
згідно ст. 1034 Цивільного кодексу
України. Також, на думку позивача,
оспорюваний правочин за своєю правовою
природою є договором про надання
фінансових послуг, а тому надання
відповідних фінансових послуг
відповідачем-2, як управителем, можливе
при умові внесення його до державного
реєстру фінансових установ. Проте,
оскільки відповідача-2 не внесено до
відповідно реєстру як фінансову
установу, надання ним відповідних
послуг не передбачено його установчими
документами, а отже, відповідачем-2
укладено оспорюваний правочин
всупереч його господарської
компетенції та статутної діяльності,
що суперечить ст. 207 Господарського
кодексу України, та ст. ст. 1, 4 , 5, 7 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг». Наведені вище
обставини, на думку позивача, є
підставами для визнання оспорюваного
договору недійсним в силу ст. ст. 203, 215
Цивільного кодексу України.
Представник відповідача - 2 в судовому
засіданні 03.02.2014 проти заявлених вимог
заперечував, просив суд у задоволенні
позову відмовити. У письмовому відзиві
на позов відповідач-2 наголошував на
тому, що позивач не є стороною
оспорюваного правочину - договору про
передавання в управління непроданих
активів № 31-Л від 05.09.2013, а отже його
права та охоронювані законом інтереси
жодним чином не порушені. Вказував на
те, що підстави, обумовлені ст. 203, 215
Цивільного кодексу України, для
визнання недійсним вказаного договору
Представник відповідача - 3 в судовому
засіданні 03.02.2014 проти заявлених вимог
заперечував, просив суд у задоволенні
позову відмовити. У письмовому відзиві
на позов відповідач-3 наголошував на
тому, що з 21.01.2010 згідно з постановою
правління НБУ від 21.01.2010 № 19,
ініційовано процедуру ліквідації
відповідача-1. В свою чергу, Законом
України «Про банки і банківську
діяльність» та Положенням про
застосування НБУ заходів впливу за
порушення банківського законодавства,
затверджено постановою правління НБУ
від 28.08.2001 № 369 (в редакціях, які діяли на
момент укладення оспорюваного
правочину), передбачено можливість
передачі активів банку в управління
для вжиття заходів щодо продовження
погашення заборгованості кредиторів
банку за рахунок отриманих активів,
внаслідок чого між сторонами і було
укладено оспорюваний правочин. Вказані
нормативні акти не містять вимоги до
юридичної особи, якій за договором
передаватимуться в управління
непродані активи банку, набуття нею
статусу фінансовою установою. В свою
чергу, оспорюваний правочин за своєю
правовою природою є договором
управління майном, правовідносини за
яким регулюються главою 70 Цивільного
кодексу України, зокрема ст.ст. 1029, 1030,
1033, 1034, а тому укладений договір жодним
чином не суперечить наведеним вимогам
чинного законодавства. Також,
відповідач-3 вказував, що за договором
про передавання в управління
непроданих активів № 31-Л від 05.09.2013
відповідачу-2 передано в управління
активи у вигляді майнових прав, а не
Відповідач-1 в судове засідання 03.02.2014
представників не направив, причин
неявки представників суд не повідомив.
Про проведення судового засідання був
повідомлений належним чином за адресою
свого місцезнаходження, що зазначена
позивачем у позовній заяві. Суд
зазначає про те, що відповідач-1 був
обізнаний про наявність судового спору
та не був обмежений у своїх
процесуальних правах надати відзив та
витребувані документи через
канцелярію суду або шляхом їх
направлення на адресу суду поштовим
Ухвалою від 03.02.2014 розгляд справи після
оголошеної перерви призначено на
Представники відповідачів- 2,3 у
судовому засіданні 10.02.2014 надали усні
пояснення по суті спору, відповідно до
яких проти задоволення позовних вимог
Представники позивача та відповідача-1
в судове засідання 10.02.2014 не з'явились,
про причини неявки суд не повідомили,
про дату та час розгляду справи були
повідомлені належним чином.
Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
За таких обставин, з метою дотримання
процесуальних строків вирішення спору,
суд дійшов висновку, що наявні у
матеріалах справи документи достатні
для прийняття повного та
обґрунтованого судового рішення у
відповідності до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, а
неявка відповідача-1 не перешкоджає
вирішенню справи по суті за наявними в
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд м. Києва, -
23.11.2005 між відповідачем - 1 - ТОВ
«Український промисловий банк» та
Фермерським господарством «Сінельник
Валерій Дем'янович», як позичальником,
укладено кредитний договір № 620/к-05,
відповідно до умов якого банк відкрив
позичальнику невідновлювальну
відкличну кредитну лініюта в її межах
надає кредитні кошти на наступних
умовах: ліміт кредитування - 2 933 198,00
грн., строк кредитної лінії: з 22.11.2005 по
21.11.2010 включно, відсоткова ставка - 19%
16.06.2006 між відповідачем - 1 - ТОВ
«Український промисловий банк» та
Фермерським господарством «Сінельник
Валерій Дем'янович», як позичальником,
укладено кредитний договір № 05/К-06,
відповідно до умов якого банк надав
позичальнику кредит в грошовій формі в
сумі 845 100,00 грн., термін кредитування - 48
місяців, кінцева дата кредиту - 15.06.2010,
відсоткова ставка - 19%.
Як зазначав позивач у позові, і що не
заперечувалось сторонами, до
кредитного договору № 620/к-05 від 23.11.2005
та до кредитного договору № 05/К-06 від
16.06.2006 між сторонами було внесено зміни
і доповнення до обох договорів.
Відповідно до Статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ілан
Агро», затвердженого зборами
засновників ТОВ «Ілан Агро» від 25.03.2013
(протокол № 1), державну реєстрацію
якого проведено 08.04.2013 державним
реєстратором Маловисківської районної
державної адміністрації
Кіровоградської області, ТОВ «Ілан
Агро» створено відповідно до протоколу
№ 1 зборів засновників від 30.07.2010
внаслідок реорганізації шляхом
перетворення Фермерського
господарства «Сінельник В.Д.» та у
відповідності до ч. 2 ст. 108 ЦК України є
правонаступником усього його майна,
майнових прав та всіх зобов'язань
стосовно всіх його кредиторів та
боржників, включаючи зобов'язання, які
оспорюються сторонами.
21.01.2010 Правлінням Національного банку
України було прийнято постанову № 19
«Про відкликання банківської ліцензії
та ініціювання процедури ліквідації
ТОВ «Український промисловий банк»,
згідно якої постановлено з 21.01.2010
відкликати банківську ліцензію та
ініціювати процедуру ліквідації банку
Згідно з частиною 12 статті 96 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» (в редакції, яка діяла на
момент укладення оспорюваного
правочину), у разі, якщо на момент
закінчення строку ліквідації
залишилися непроданими активи банку і
негайний продаж матиме наслідком
істотну втрату їх вартості, ліквідатор
передає такі активи в управління
визначеній Національним банком
України юридичній особі, яка
зобов'язана вжити заходів щодо
продовження погашення заборгованості
кредиторів банку за рахунок отриманих
05.09.2013 між відповідачем - 1 - ТОВ
«Український промисловий банк»
(установник управління), відповідачем-3
- ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ
Капітал» (управитель) та відповідачем -
3 Національним банком України було
укладено договір про передавання в
управління непроданих активів № 31-Л
(далі - оспорюваний договір, договір №
31-Л від 05.09.2013).
Умовами договору № 31-Л від 05.09.2013
сторони узгодили, що установник
управління передає в управління
управителеві активи, наявні на балансі
установника управління на дату
укладення даного договору (активи), а
управитель приймає в управління активи
і зобов'язується вживати всіх
необхідних заходів для задоволення
вимог кредиторів установника
управління (вигодонабувачів) за
рахунок активів, перелік яких наведено
в додатку 1 до договору.
Вигодонабувачами за договором є
кредитори установника управління, які
на дату підписання договору внесені до
переліку (реєстру) вимог кредиторів
установника управління, та кредитори,
вимоги яких виникли під час здійснення
ліквідаційної процедури установника
управління та розрахунки з якими не
проведені (перелік вигодонабувачів).
Перелік вигодонабувачів наведено в
додатку 2 до даного договору (п. 1.1).
Згідно з пунктом 1.2 договору № 31-Л від
05.09.2013, управитель є довірчим власником
отриманих в управління активів. До
управителя не переходить право
власності на активи. Обмеження права
довірчої власності управителя
встановлюється даним договором і
законодавством України.
Згідно з Актом приймання - передавання
в управління непроданих активів ТОВ
«Укрпромбанк» від 01.10.2013, складеного
на виконання договору № 31-Л від 05.09.2013,
ТОВ «Українськйи промисловий банк», як
установник управління, в особі
ліквідатора Раєвського К.Є. передав, а
ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ
Капітал» , як управитель, прийняв
активи, наявні на балансі установника
управління, зокрема: права вимоги до ФГ
«Сінельник В.Д.» на суму 3 378 784,94 грн. по
контракту № 620/К-05 від 23.11.2005 та на суму 1
886 598,21 грн. по контракту № 05/К-06 від
Стаття 202 Цивільного кодексу України
встановлює, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Згідно статті 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Вимогами статті 203 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
Згідно статті 638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.
Статтею 1029 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором управління
майном одна сторона (установник
управління) передає другій стороні
(управителеві) на певний строк майно в
управління, а друга сторона
зобов'язується за плату здійснювати
від свого імені управління цим майном в
інтересах установника управління або
вказаної ним особи (вигодонабувача).
Договір управління майном може
засвідчувати виникнення в управителя
права довірчої власності на отримане в
управління майно. Законом чи договором
управління майном можуть бути
передбачені обмеження права довірчої
власності управителя.
Відповідно до статті 1030 Цивільного
кодексу України , предметом договору
управління майном можуть бути
підприємство як єдиний майновий
комплекс, нерухома річ, цінні папери,
майнові права та інше майно. Не можуть
бути предметом договору управління
майном грошові кошти, крім випадків,
коли право здійснювати управління
грошовими коштами прямо встановлено
законом. Майно, передане в управління,
має бути відокремлене від іншого майна
установника управління та від майна
управителя. Майно, передане в
управління, має обліковуватися в
управителя на окремому балансі, і щодо
нього ведеться окремий облік.
Розрахунки, пов'язані з управлінням
майном, здійснюються на окремому
банківському рахунку. Майно, набуте
управителем у результаті управління
майном, включається до складу
отриманого в управління майна.
П. 6 статті 1032 Цивільного кодексу
України встановлено, що у разі переходу
права власності на майно, що є
предметом договору управління, від
установника управління до іншої особи
договір управління не припиняється,
крім випадків, коли право власності на
майно переходить внаслідок звернення
П. 5 статті 1033 Цивільного кодексу
України, управитель, якщо це визначено
договором про управління майном, є
довірчим власником цього майна, яким
він володіє, користується і
розпоряджається відповідно до закону
та договору управління майном. Договір
про управління майном не тягне за собою
переходу права власності до управителя
на майно, передане в управління.
Згідно статті 1035 Цивільного кодексу
України, істотними умовами договору
управління майном є: 1) перелік майна, що
передається в управління; 2) розмір і
форма плати за управління майном.
Згідно з частиною 12 статті 96 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» (в редакції, яка діяла на
момент укладення оспорюваного
правочину), у разі, якщо на момент
закінчення строку ліквідації
залишилися непроданими активи банку і
негайний продаж матиме наслідком
істотну втрату їх вартості, ліквідатор
передає такі активи в управління
визначеній Національним банком
України юридичній особі, яка
зобов'язана вжити заходів щодо
продовження погашення заборгованості
кредиторів банку за рахунок отриманих
Згідно з п. 13.1. глави 13 розділу VI
Положення про застосування НБУ заходів
впливу за порушення банківського
законодавства, затверджено постановою
правління НБУ від 28.08.2001 № 369 (яке було
чинне на момент укладення оспорюваного
правочину) (далі - Положення № 369),
ліквідатор у разі потреби передавання
активів банку, які залишаються
непроданими на час закінчення
процедури ліквідації банку, негайний
продаж яких матиме наслідком істотну
втрату їх вартості, в управління іншій
юридичній особі звертається до
Національного банку з відповідною
пропозицією згідно зі статтею 96 Закону
Згідно з п. 13.2. глави 13 розділу VI
Положення № 369 (яке було чинне на момент
укладення оспорюваного правочину),
юридична особа, яка претендує
здійснювати управління непроданими
активами банку (далі - управитель), має
відповідати таким вимогам:
- банк, який надає послуги з довірчого
управління коштами і цінними паперами
за договорами з юридичними та
фізичними особами, за умови, що він
здійснює беззбиткову діяльність,
дотримується економічних нормативів,
забезпечує в повному обсязі формування
резервів за активними операціями та не
є об'єктом застосування заходів впливу
щодо обмеження, зупинення чи
припинення здійснюваних банком
- юридична особа, яка здійснює
професійну діяльність щодо надання
аудиторських, юридичних,
консалтингових, фінансових послуг не
менше трьох років, веде беззбиткову
діяльність і не має заборгованості
перед Державним бюджетом України та
місцевими бюджетами.
Згідно з п. 13.3. глави 13 розділу VI
Положення № 369 (яке було чинне на момент
укладення оспорюваного правочину),
управителем не може бути юридична
особа, яка: є кредитором, пов'язаною
особою або акціонером/учасником банку;
не виконала зобов'язань перед цим
банком; є стороною в судовій справі за
Відповідно до п. 13.9 глави 13 розділу VI
Положення № 369 (яке було чинне на момент
укладення оспорюваного правочину), за
результатами конкурсу між банком,
Національним банком і управителем
укладається тристоронній договір
(додаток 6 до цього Положення). Договір
про передавання в управління
непроданих активів від імені
Національного банку підписує
уповноважена посадова особа
Національного банку. Договір набирає
чинності з дати його підписання.
Пунктом 13.10 глави 13 розділу VI Положення
№ 369 (яке було чинне на момент укладення
оспорюваного правочину) визначено, що
ліквідатор передає управителю активи,
а також документи щодо подальшого
задоволення вимог кредиторів за
рахунок цих активів на умовах,
визначених у договорі (у тому числі
перелік вимог кредиторів, які були
включені до реєстру вимог кредиторів
та залишилися незадоволеними на час
закінчення ліквідаційної процедури
банку, копію реєстру акціонерів банку,
що ліквідовується, засвідчену
З урахуванням наведеного, судом
встановлено, що з 21.01.2010 згідно з
постановою правління НБУ від 21.01.2010 № 19,
ініційовано процедуру ліквідації
відповідача-1. В свою чергу, Законом
України «Про банки і банківську
діяльність» та Положенням про
застосування НБУ заходів впливу за
порушення банківського законодавства,
затверджено постановою правління НБУ
від 28.08.2001 № 369 (в редакціях, які діяли на
момент укладення оспорюваного
правочину), передбачено можливість
передачі активів банку в управління
для вжиття заходів щодо продовження
погашення заборгованості кредиторів
банку за рахунок отриманих активів.
Так, з метою вжиття заходів щодо
продовження погашення заборгованості
кредиторів банку за рахунок отриманих
активів, 05.09.2013 між відповідачем - 1 - ТОВ
«Український промисловий банк»
(установник управління), відповідачем-3
- ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ
Капітал» (управитель) та відповідачем -
3 Національним банком України було
укладено договір про передавання в
управління непроданих активів № 31-Л, що
відповідає вимогам п. 13.9 глави 13
розділу VI Положення про застосування
НБУ заходів впливу за порушення
банківського законодавства,
затверджено постановою правління НБУ
від 28.08.2001 № 369 (яке було чинне на момент
укладення оспорюваного правочину).
Також, вимогами наведеного Положення №
369 не встановлено, що акт приймання -
передавання в управління непроданих
активів повинен бути складений за
участю Національного банку України, а
отже твердження позивача про те, що між
сторонами не узгоджено тристороннього
додатку з переліком активів, які
передаються в управління, а також не
узгоджено перелік активі, які
передаються в управління - судом
відхиляється як безпідставне,
необґрунтоване та таке, що
спростовується наявними матеріалами
справи, зокрема вказаним вище Актом
приймання - передавання в управління
непроданих активів ТОВ «Укрпромбанк»
В свою чергу, судом встановлено, що
предметом договору № 31-Л від 05.09.2013
сторони узгодили, що установник
управління передає в управління
управителеві активи, наявні на балансі
установника управління на дату
укладення даного договору (активи), а
управитель приймає в управління активи
і зобов'язується вживати всіх
необхідних заходів для задоволення
вимог кредиторів установника
управління (вигодонабувачів) за
рахунок активів, перелік яких наведено
в додатку 1 до договору, а тому, суд
дійшов висновку, що оспорюваний
правочин за своєю правовою природою є
договором управління майном,
правовідносини за яким регулюються
главою 70 Цивільного кодексу України,
зокрема ст.ст. 1029, 1030, 1033, а тому
наведений договір жодним чином не
суперечить наведеним вимогам чинного
законодавства, і підстави для визнання
його недійсним саме з підстав його
суперечності ст.ст. 1029, 1030, 1033
Цивільного кодексу України - у суду
Твердження позивача у позові про те, що
оспорюваний правочин суперечить
статті 1034 Цивільного кодексу України,
адже за ним відповідачу-2 передано в
управління грошові кошти, які не можуть
бути предметом управління згідно ст. 1034
Цивільного кодексу України - судом
відхиляється як безпідставне,
необґрунтоване та таке, що суперечить
дійсним обставинам справи, адже за
оспорюваним договором відповідачу-2
передано в управління саме права
вимоги до боржників установника
управління, а не грошових коштів, а
отримані відповідачем - 2 кошти в
результаті управління переданими
активами спрямовуються на сплату йому
винагороди/ відшкодування витрат та
задоволення вимог вигодонабувачів.
До того ж, суд враховує і те, що пунктом
1.2 договору № 31-Л від 05.09.2013 визначено,
що управитель є довірчим власником
отриманих в управління активів і до
нього не переходить право власності на
Отже, суд дійшов висновку, що
оспорюваний договір жодним чином не
суперечить наведеним вимогам чинного
законодавства, і підстави для визнання
його недійсним саме з підстав його
суперечності ст. 1034 Цивільного кодексу
України - у суду також відсутні.
Також, посилання позивача у позові на
те, що оспорюваний правочин суперечить
вимогам Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» - судом
відхиляється як безпідставне,
необґрунтоване та таке, що не було
доведено позивачем належними та
допустимими доказами в розумінні ст.
ст. 33, 34 Господарського процесуального
кодексу України з огляду на наступне.
Згідно п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
(в редакції, чинній на момент укладення
оспорюваного правочину) визначено, що
фінансова установа - це юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. Не є
фінансовими установами (не мають
статусу фінансової установи) незалежні
фінансові посередники, що надають
послуги з видачі фінансових гарантій в
порядку та на умовах, визначених Митним
Фінансова послуга - операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст.
1 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг»).
П. 13.2. глави 13 розділу VI Положення № 369
(яке було чинне на момент укладення
оспорюваного правочину), яке у даному
випадку визначає безпосередньо
реалізацію заходів впливу за порушення
банківського законодавства, і яке
підлягає застосуванню, чітко
визначено, що юридична особа, яка
претендує здійснювати управління
непроданими активами банку (далі -
управитель), має відповідати таким
- банк, який надає послуги з довірчого
управління коштами і цінними паперами
за договорами з юридичними та
фізичними особами, за умови, що він
здійснює беззбиткову діяльність,
дотримується економічних нормативів,
забезпечує в повному обсязі формування
резервів за активними операціями та не
є об'єктом застосування заходів впливу
щодо обмеження, зупинення чи
припинення здійснюваних банком
- юридична особа, яка здійснює
професійну діяльність щодо надання
аудиторських, юридичних,
консалтингових, фінансових послуг не
менше трьох років, веде беззбиткову
діяльність і не має заборгованості
перед Державним бюджетом України та
місцевими бюджетами.
Отже, вказаним Положенням № 379, як і
нормами Закону України «Про банки і
банківську діяльність» (в редакціях,
які діяли на момент укладення
оспорюваного правочину), не
встановлено вимоги до юридичної особи,
якій за договором передаватимуться в
управління непродані активи банку,
щодо обов'язкового набуття нею статусу
фінансової установи.
Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
Згідно частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
Враховуючи наведене вище,
господарським судом встановлено, що
оспорюваний правочин спрямований на
реальне настання правових наслідків,
не містить положень, які б суперечили
вимогам чинного законодавства або
інтересам сторін, жодним чином не
порушує прав та охоронюваних законом
інтересів позивача, волевиявлення
сторін правочину є вільне і відповідає
їхній внутрішній волі, що відповідає
загальним вимогам, встановленим
статтею 203 ЦК України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
оспорюваний договір жодним чином не
суперечить вимогам ст.ст. 1029, 1030, 1033, 1034
Цивільного кодексу України, Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», а тому підстави
для визнання його недійсним згідно ст.
ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у
суду відсутні, а отже позов задоволенню
Судовий збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста
1. У позові відмовити.
2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

дата підписання рішення - 17.02.2014

Суддя
О.М.
Спичак