КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2014 р. Справа№ 912/835/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Протосовицька Н.В.,
довіреність № 25/01-07-14 від 08.01.2014;

від відповідача - Шевченко І.В.,
директор;

від третьої особи - представник не
прибув;

розглянувши апеляційну скаргу
Обласного комунального виробничого
підприємства "Дніпро-Кіровоград" на
рішення господарського суду міста
Києва від 13.11.2013 у справі № 912/835/13 (суддя
Нечай О.В.) за позовом Обласного
комунального виробничого підприємства
"Дніпро-Кіровоград" до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Брокінвестгруп" (правонаступник
Акціонерного комерційного банку
"Східно-Європейський банк"), за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Світловодської
міської ради про визнання недійсними
додаткових договорів до кредитного
договору та за зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Брокінвестгруп"
(правонаступник Акціонерного
комерційного банку
"Східно-Європейський банк") до
Обласного комунального виробничого
підприємства "Дніпро-Кіровоград" про
стягнення заборгованості в сумі 1 418 831
грн. 81 коп.

ВСТАНОВИВ:

Обласне комунальне виробниче
підприємство "Дніпро-Кіровоград"
звернулося до господарського суду з
позовом до Акціонерного комерційного
банку "Східно-Європейський банк", за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Світловодської
міської ради про визнання недійсними
додаткових договорів до кредитного
договору.

Акціонерний комерційний банк
"Східно-Європейський банк" також
звернувся до господарського суду із
зустрічним позовом до Обласного
комунального виробничого підприємства
"Дніпро-Кіровоград" про стягнення
заборгованості в сумі 1 418 831 грн. 81 коп.,
з яких: 700 000,00 грн. - заборгованість по
кредиту, 596 298,42 грн. - відсотки за
користування кредитом, 54 101,37грн. - пеня
за несвоєчасне повернення кредиту,
29 682,23 грн. - пеня
за несвоєчасну сплату відсотків за
користування кредитними коштами, 17 500,00
грн. - штраф на прострочений кредит, та
21 249,79 грн. - штраф на прострочені
відсотки.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 13.11.2013 у справі №
912/835/13 у задоволенні первісного позову
відмовлено; зустрічний позов
задоволено повністю та вирішено
стягнути з відповідача на користь
позивача заборгованість по кредиту в
сумі 700 000,00 грн., відсотки за
користування кредитом в сумі 596 298,42
грн., пеню за несвоєчасне повернення
кредиту в сумі 54 101,37 грн., пеню за
несвоєчасну сплату відсотків за
користування кредитними коштами в сумі
29 682,23 грн., штраф на прострочений кредит
в сумі 17 500,00 грн. та штраф на
прострочені відсотки в сумі 21 249,79 грн.

При ухваленні рішення по даній справі в
частині відмови у задоволенні
первісного позову, суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсними додаткових договорів до
кредитного договору.

Стосовно зустрічного позову суд першої
інстанції дійшовши висновку про
невиконання позичальником зобов'язань
за кредитним договором, задовольнив
зустрічні позовні вимоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Обласне комунальне виробниче
підприємство "Дніпро-Кіровоград"
звернувлося до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 13.11.2013 у справі
№ 912/835/13 скасувати та
прийняти нове, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі; у
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовити.

Апелянт в обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що Світловодською
міською радою не було надано
відповідного дозволу на укладення
оскаржуваних Додаткових договорів, а
отже керівником позичальника їх було
укладено без відповідних повноважень.

Також, апелянт зазначає про те, що
директор Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал" при
укладенні Додаткових договорів №2 від
01.09.2008 р. та № 3 від 13.02.2009 р. порушив ст. 26
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Крім цього, в обґрунтування вимог за
скаргою, апелянт посилається на
невірність застосування банком
відсоткової ставки при нарахуванні
відсотків за користування кредитом, а
також на пропуск позивачем за
зустрічним позовом позовної давності
щодо вимог про стягнення зазначених
відсотків.

Також, апелянт зазначає про
неправомірність нарахування банком
пені в період дії мораторію.

В ході здійснення апеляційного
провадження товариством з обмеженою
відповідальністю "Брокінвестгруп" було
подано до суду клопотання про заміну
сторони у справі, а саме - Акціонерного
комерційного банку
"Східно-Європейський банк" його
правонаступником - товариством з
обмеженою відповідальністю
"Брокінвестгруп".

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.02.2014 у справі
№ 912/835/13 зазначене клопотання
задоволено та замінено Акціонерний
комерційний банк "Східно-Європейський
банк" його правонаступником -
товариством з обмеженою
відповідальністю "Брокінвестгруп".

Представник апелянта - позивача у
справі в судовому засіданні 24.02.2014
підтримав вимоги за апеляційною
скаргою.

Представник відповідача в судовому
засіданні 24.02.2014 проти апеляційної
скарги заперечив та просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа правом на участь свого
представника в судовому засіданні не
скористалась, хоча про дату час та
місце судового засідання була
повідомлена належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо
неможливості бути присутнім в даному
судовому засіданні від третьої особи
до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка
представників сторін та третьої особи
не визнавалася обов'язковою.

За наведених обставин, апеляційна
скарга розглянута судом у даному
судовому засіданні по суті з
винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
підлягає скасуванню в частині
задоволення позовної вимоги про
стягнення пені за прострочення
повернення кредиту з прийняттям
нового рішення у цій частині про
відмову у задоволенні даної позовної
вимоги, з наступних підстав.

Рішенням Світловодської міської ради
Кіровоградської області № 588 від
23.11.2007р. надано Комунальному
підприємству "Світловодський міський
водоканал" дозвіл на отримання кредиту
шляхом відкриття кредитної лінії в
сумі 350 000,00 грн. під 18,5 % річних терміном
на 3 роки в Акціонерному комерційному
банку "Східно-Європейський банк" для
поповнення обігових коштів (виплата
заробітної плати, сплата податків і
зборів, оплата енергоносіїв, послуг).

Також, зазначеним рішенням доручено
директору Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал"
Осіпчук Л.Д. підписати кредитний
договір, іпотечний договір та договір
застави майна.

На виконання Рішення Світловодської
міської ради Кіровоградської області
між Акціонерним комерційним банком
"Східно-Європейський банк", як
кредитором та Комунальним
підприємством "Світловодський міський
водоканал", як позичальником 24.12.2007 р.
укладено Кредитний договір № 2007-37С.

За предметом даного договору (п. 1.1) банк
відкриває позичальнику відкличну
відновлювальну кредитну лінію з
лімітом заборгованості в сумі 350 000,00
грн. на поповнення обігових коштів
підприємства, строком з 24.12.2007 р. по
22.12.2010 р. зі сплатою відсотків у розмірі
18,5% річних.

Згодом, рішенням Світловодської
міської ради Кіровоградської області
"Про дозвіл на збільшення відкличної
відновлювальної кредитної лінії
Комунальному підприємству
"Світловодський міський водоканал" від
27.05.2008 р. № 877 надано дозвіл
Комунальному підприємству
"Світловодський міський водоканал" на
збільшення відкличної відновлювальної
кредитної лінії в Акціонерному
комерційному банку
"Східно-Європейський банк", згідно
Кредитного договору, з лімітом
заборгованості на загальну суму до 700
000,00 грн.

Додатковим договором № 1 від 30.05.2008 до
Кредитного договору сторони
домовились про те, що на період з 30.05.2008
р. по 22.12.2010 р. ліміт заборгованості по
Кредитному договору встановлюється у
розмірі 700 000,00 грн. а відсоткова ставка
за користування кредитом з 30.05.2008 р.
буде складати 20 % річних.

Також, між сторонами було укладено
Додатковий договір № 2 від 01.09.2008 р. до
Кредитного договору, яким збільшено з
01.09.2008 р. відсоткову ставку за
користування кредитом в розмірі 23,5 %
річних, та Додатковий договір № 3 від
13.02.2009 р., яким, зокрема, було виключено з
тексту Кредитного договору п.п. 3.2.1. п.
3.2. статті 3 та викладено зазначений
пункт у новій редакції, а саме:
позичальник зобов'язується
використовувати кредит на цілі,
зазначені в цьому Кредитному договорі
і забезпечити повернення кредиту не
пізніше 22.12.2010 р. на рахунок № 8601
та сплату відсотків за користування
кредитом на рахунок № 8601 по
останній робочий день кожного
поточного місяця зі свого поточного
рахунку № 4886 в Кременчуцькій
філії АКБ "СЄБ" МФО 331630.

Світловодською міською радою
Кіровоградської області 27.09.2011 р.
прийнято рішення № 302 про припинення
Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал"
шляхом приєднання до Обласного
комунального виробничого підприємства
"Дніпро-Кіровоград".

Відповідно до п. 1.2 Статуту Обласного
комунального виробничого підприємства
"Дніпро-Кіровоград", останнє є
правонаступником прав та обов'язків
Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал".

Враховуючи вищевикладене, Обласне
комунальне виробниче підприємство
"Дніпро-Кіровоград" є правонаступником
всіх прав і обов'язків Комунального
підприємства "Світловодський міський
водоканал" за Кредитним договором.

Обласне комунальне виробниче
підприємство "Дніпро-Кіровоград"
звернулось до суду з позовом про
визнання недійсними Додаткових
договорів № 2 від 01.09.2008 та № 3 від 13.02.2009
р. до Кредитного договору № 2007-37С від
24.12.2007 р.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що Світловодською
міською радою не було надано
відповідного дозволу на укладення
зазначених Додаткових договорів, а
отже керівником позичальника їх було
підписано без відповідних повноважень.

Також, позивач зазначає про те, що
директор Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал" при
укладенні Додаткових договорів №2 від
01.09.2008 р. та № 3 від 13.02.2009 р. порушив ст. 26
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Колегія суддів дійшла висновку про те,
що наведені доводи підставою для
визнання недійсними зазначених
Додаткових договорів № 2 від 01.09.2008 та №
3 від 13.02.2009 р. до Кредитного договору №
2007-37С від 24.12.2007 р. бути не можуть, з
огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Позивач в обґрунтування вимог про
визнання недійсними Додаткових
договорів № 2 від 01.09.2008 та № 3 від 13.02.2009
р. до Кредитного договору №
2007-37С від 24.12.2007 р. посилається на те, що
керівник позичальника при їх укладенні
порушив п. 5.1.10 Статуту Комунального
підприємства "Світловодський міський
водоканал".

Згідно п. 5.1.10 Статуту Комунального
підприємства "Світловодський міський
водоканал" підприємство має право
укладати кредитні договори під заставу
майна підприємства за згодою Власника
у порядку, що визначений чинним
законодавством.

Комунальне підприємство
"Світловодський міський водоканал" є
власністю територіальної громади
міста і підпорядковане
Світловодському виконавчому комітету
(далі Орган управління) Світловодської
міської ради (далі Власник). Комунальне
підприємство "Світловодський міський
водоканал" створене відповідно до
рішення Світловодської міської ради
від 27.04.2005 року № 976 (преамбула Статуту
"Загальні положення").

Відповідно до п. 6.3 зазначеного Статуту
директор самостійно вирішує питання
діяльності підприємства, за винятком
тих, що віднесені до компетенції
власника, уповноваженого органу.

Пунктом 6.4 Статуту передбачено, що
директор підприємства, зокрема,
розпоряджається коштами та майном
підприємства відповідно до цього
Статуту та чинного законодавства,
укладає договори, видає довіреності,
відкриває в установах банків
розрахункові та інші рахунки.

Як вже зазначалось вище, Рішенням
Світловодської міської ради
Кіровоградської області № 588 від
23.11.2007р. надано Комунальному
підприємству "Світловодський міський
водоканал" дозвіл на отримання кредиту
та доручено директору Комунального
підприємства "Світловодський міський
водоканал" Осіпчук Л.Д. підписати
кредитний договір, іпотечний договір
та договір застави майна.

Отже, на укладення кредитного договору
під заставу майна позивача
Світловодською міською радою
Кіровоградської області надано дозвіл.

Додаткові договори № 2 від 01.09.2008 р. та
№ 3 від 13.02.2009 р. жодним чином не
стосуються передачі майна в заставу.

Так, зазначеними договорами було
змінено відсоткову ставку та
встановлено терміни повернення
відсотків за користування кредитом.

Таким чином, доводи апелянта про
порушення керівником позивача п. 5.1.10
Статуту Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал"
відхиляються колегією суддів за
необґрунтованістю.

Також підлягають відхиленню доводи
апелянта про те, що директор
Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал" при
укладенні Додаткових договорів №2 від
01.09.2008 р. та № 3 від 13.02.2009 р. порушив ст. 26
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради вирішуються такі питання,
зокрема, прийняття рішень щодо
відчуження відповідно до закону
комунального майна; затвердження
місцевих програм приватизації, а також
переліку об'єктів комунальної
власності, які не підлягають
приватизації; визначення доцільності,
порядку та умов приватизації об'єктів
права комунальної власності; вирішення
питань про придбання в установленому
законом порядку приватизованого майна,
про включення до об'єктів комунальної
власності майна, відчуженого у процесі
приватизації, договір купівлі-продажу
якого в установленому порядку
розірвано або визнано недійсним, про
надання у концесію об'єктів права
комунальної власності, про створення,
ліквідацію, реорганізацію та
перепрофілювання підприємств, установ
та організацій комунальної власності
відповідної територіальної громади.

Так, оскаржувані Додаткові договори № 2
та № 3 до Кредитного договору не
містять жодного положення стосовно
відчуження комунального майна.

Кредитним договором також не
передбачено відчуження комунального
майна.

Передача майна в заставу не передбачає
позбавлення заставодавця права
власності на предмет застави в момент
укладення договору, а тому не є
відчуженням такого майна.

Аналогічної позиції дотримується і
Вищий господарський суд України,
зокрема, в постановах від 15.05.2012 у
справі № 41/90 та від 04.05.2011 у справі №
К7/178-10 (К39/250-09).

За наведених обставин, підстави для
визнання недійсними Додаткових
договорів № 2 від 01.09.2008 та № 3 від 13.02.2009
р. до Кредитного договору №
2007-37С від 24.12.2007 р. відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Стосовно вимог за зустрічним позовом,
слід зазначити наступне.

Так, позивач за зустрічним позовом
просить суд стягнути з відповідача
заборгованість по кредиту в сумі 700 000,00
грн., відсотки за користування кредитом
в сумі 596 298,42 грн., пеню за несвоєчасне
повернення кредиту в сумі 54 101,37 грн.,
пеню за несвоєчасну сплату відсотків
за користування кредитними коштами в
сумі 29 682,23 грн., штраф на прострочений
кредит в сумі 17 500,00 грн. та штраф на
прострочені відсотки в сумі 21 249,79 грн.

Судом першої інстанції зазначені
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі; вирішено стягнути з
відповідача на користь позивача
заборгованість по кредиту в сумі 700 000,00
грн., відсотки за користування кредитом
в сумі 596 298,42 грн., пеню за несвоєчасне
повернення кредиту в сумі 54 101,37 грн.,
пеню за несвоєчасну сплату відсотків
за користування кредитними коштами в
сумі 29 682,23 грн., штраф на прострочений
кредит в сумі 17 500,00 грн. та штраф на
прострочені відсотки в сумі 21 249,79 грн.

Колегія суддів не погоджується з
висновком місцевого господарського
суду в частині задоволення вимоги про
стягнення пені за несвоєчасне
повернення кредиту в сумі 54 101,37 грн., з
наступних підстав.

Між Акціонерним комерційним банком
"Східно-Європейський банк", як
кредитором та Комунальним
підприємством "Світловодський міський
водоканал", як позичальником 24.12.2007 р.
укладено Кредитний договір № 2007-37С.

За предметом даного договору (п. 1.1) банк
відкриває позичальнику відкличну
відновлювальну кредитну лінію з
лімітом заборгованості в сумі 350 000,00
грн. на поповнення обігових коштів
підприємства, строком з 24.12.2007 р. по
22.12.2010 р. зі сплатою відсотків у розмірі
18,5% річних.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору
при несвоєчасному поверненні кредиту
та відсотків за користування кредитом,
позичальник сплачує банку пеню, яка
нараховується на суму заборгованості
за кредитом із розрахунку фактичної
кількості прострочених днів, в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період прострочки, за кожен день
прострочки.

Згідно 4.2 кредитного договору при
несвоєчасному поверненні кредиту та
відсотків за користування кредитом
позичальник сплачує банку штраф в
розмірі:

- 2,5 % від простроченої суми, якщо
вона перевищує 500 000,00 грн.;

- 5 % від простроченої суми, якщо вона не
перевищує 500 000,00 грн.

Пунктом 7.13 кредитного договору
встановлено п'ятирічний строк позовної
давності за ним.

Додатковим договором № 1 від 30.05.2008 до
Кредитного договору сторони
домовились про те, що на період з 30.05.2008
р. по 22.12.2010 р. ліміт заборгованості по
Кредитному договору встановлюється у
розмірі 700 000,00 грн. а відсоткова ставка
за користування кредитом з 30.05.2008 р.
буде складати 20 % річних.

Також, між сторонами було укладено
Додатковий договір № 2 від 01.09.2008 р. до
Кредитного договору, яким збільшено з
01.09.2008 р. відсоткову ставку за
користування кредитом в розмірі 23,5 %
річних, та Додатковий договір № 3 від
13.02.2009 р., яким, зокрема, було виключено з
тексту Кредитного договору пп. 3.2.1. п. 3.2.
статті 3 та викладено зазначений пункт
у новій редакції, а саме: позичальник
зобов'язується використовувати кредит
на цілі, зазначені в цьому Кредитному
договорі і забезпечити повернення
кредиту не пізніше 22.12.2010 р. на рахунок
№ 8601 та сплату відсотків за
користування кредитом на рахунок №
8601 по останній робочий день
кожного поточного місяця зі свого
поточного рахунку № 4886 в
Кременчуцькій філії АКБ "СЄБ" МФО 331630.

Банк свої зобов'язання за кредитним
договором в частині надання
позичальнику кредиту виконав в повному
обсязі, перерахувавши на рахунок
останнього грошові кредитні кошти на
загальну суму 7000 000,00 грн., що
підтверджується виписками з
банківського рахунку

У зв'язку з невиконанням позичальником
своїх грошових зобов'язань, у
останнього перед банком утворилась
заборгованість по кредиту в сумі 700 000,00
грн., відсоткам за користування
кредитом в сумі 596 298,42 грн., пені за
несвоєчасне повернення кредиту в сумі
54 101,37 грн., пені за несвоєчасну сплату
відсотків за користування кредитними
коштами в сумі 29 682,23 грн., штраф на
прострочений кредит в сумі 17 500,00 грн. та
штраф на прострочені відсотки в сумі 21
249,79 грн.

З вимогою про стягнення зазначених
коштів банк і звернувся до суду із
зустрічним позовом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

За своєю правовою природою договір №
2007-37С від 24.12.2007 р. з урахуванням
додаткових угод до нього, є кредитним
договором, згідно якого, за приписами
ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
глави 71 Цивільного кодексу України,
якщо інше не встановлено параграфом 2 і
не випливає із суті кредитного
договору (ст. 1054 Цивільного кодексу
України).

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором (ч. 1 ст. 1048 Цивільного
кодексу України).

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу
України передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
зарахування грошової суми, що
позичалася, на банківський рахунок
позикодавця (ч. 3 ст. 1049 Цивільного
кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу
України якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу
України встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не звільняє винну
сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Згідно ст. ст. 43, 33 Господарського
процесуального кодексу України
сторони повинні довести ті обставини,
на які вони посилаються як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Позичальник доказів належного
виконання зобов'язань за кредитним
договором не надав.

Враховуючи не виконання позичальником
зобов'язань за Кредитним договором, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про задоволення позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості по кредиту в сумі 700 000,00
грн. та по відсоткам за користування
кредитом в сумі 596 298,42 грн.

При цьому, вимога про стягнення з
відповідача відсотків за користування
кредитом правомірно задоволена судом
першої інстанції на суму 596 298,42 грн.,
виходячи з відсоткової ставки у
розмірі 23, 5%, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось вище, Додатковим
договором № 2 від 01.09.2008 р. до
Кредитного договору було збільшено з
01.09.2008 р. відсоткову ставку за
користування кредитом в розмірі 23,5 %
річних

Банком при здійсненні розрахунку
відсотків було враховано зазначену
обставину та починаючи з 01.09.2008 р.
розраховано відсотки виходячи із
зазначеної ставки.

За наведених обставин, доводи апелянта
про невірність застосування
зазначеної ставки, відхиляються судом
за необґрунтованістю.

Посилання апелянта на пропуск
позивачем позовної давності щодо вимог
про стягнення відсотків також є
необґрунтованими, з огляду на наступне.

За правилами частини першої статті 259
ЦК України сторонам дозволено за
домовленістю збільшувати встановлену
законом як загальну, так і спеціальну
позовну давність.

Умова про збільшення позовної давності
може бути вміщена як в укладеному
сторонами договорі купівлі-продажу,
поставки, надання послуг тощо, так і в
окремому документі або в листах,
телеграмах, телефонограмах та інших
документах, якими обмінювалися сторони
і які повинні однозначно свідчити про
досягнення згоди сторін щодо
збільшення строку позовної давності (п
3.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 року "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

Пунктом 7.13 кредитного договору
встановлено п'ятирічний строк позовної
давності за ним.

Таким чином, сторонами було збільшено
позовну давність до п'яти років.

Відповідачем здійснювались оплати
відсотків за користування кредитними
коштами.

З урахуванням здійснених відповідачем
оплат, борг по відсоткам за
користування кредитом в сумі 596 298,42 грн.
утворився в межах п'яти років до
звернення з зустрічним позовом до суду.

Таким чином, позивач звернувся до суду
з вимогою про стягнення з відповідача
відсотків за користування кредитом в
сумі 596 298,42 грн. в межах п'ятирічного
строку позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку в частині задоволення
вимоги позивача про стягнення з
відповідача відсотків за користування
кредитом в сумі 596 298,42 грн.

Стосовно задоволення судом першої
інстанції вимоги про стягнення пені за
несвоєчасне повернення кредиту в сумі
54 101,37 грн., слід зазначити наступне.

Позивачем розрахунок пені за
несвоєчасне повернення кредиту в сумі
54 101,37 грн., здійснено без врахування
тієї обставини, що в період з 23.09.2010 р.
по 06.10.2011 р. діяв мораторій на
задоволення вимог кредиторів
Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал".

Так, ухвалою господарського суду
Кіровоградської області від 23.09.2010 р. у
справі № 2/65 порушено провадження у
справі про банкрутство Комунального
підприємства "Світловодський міський
водоканал" та введено мораторій на
задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду
Кіровоградської області від 06.10.2011 р. у
справі № 2/65 припинено провадження у
справі про банкрутство Комунального
підприємства "Світловодський міський
водоканал" та закінчено дію мораторію
на задоволення вимог кредиторів
боржника - Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал".

Отже, мораторій на задоволення вимог
кредиторів Комунального підприємства
"Світловодський міський водоканал"
діяв в період з 23.09.2010 р. по 06.10.2011 р.

Відповідно до ст. 1 "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (в редакції, що
діяла в період розгляду справи про
банкрутство) мораторій на задоволення
вимог кредиторів - зупинення виконання
боржником, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, і припинення
заходів, спрямованих на забезпечення
виконання цих зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення про
введення мораторію.

Згідно ч. 4 ст. 12 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції, що діяла в період розгляду
справи про банкрутство) протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, зокрема, не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

З огляду на викладене, банк в період дії
мораторію з 23.09.2010 р. по 06.10.2011 р. не міг
нараховувати пеню за невиконання чи
неналежне виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором.

Проте, як вбачається з розрахунку
позивача, ним нараховано пеню за
несвоєчасне повернення позичальником
кредиту в сумі 54 101,37 грн. за період з
24.12.2010 по 23.06.2011, тобто в період дії
мораторію.

Суд першої інстанції на зазначену
обставину уваги не звернув, що призвело
до прийняття невірного рішення в
частині задоволення вимоги про
стягнення пені за несвоєчасне
повернення кредиту в сумі 54 101,37 грн.

Вимога позивача про стягнення з
відповідача пені за несвоєчасну сплату
відсотків за користування кредитними
коштами в сумі 29 682,23 грн. правомірно
задоволена судом першої інстанції в
повному обсязі, оскільки до періоду
нарахування зазначеної санкції не було
включено період дії мораторію.

Крім цього, позивачем заявлено до
стягнення штраф на прострочений кредит
в сумі 17 500,00 грн. та штраф на
прострочені відсотки в сумі 21 249,79 грн.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Аналогічної правової позиції
дотримується і Верховний Суд України в
постанові від 27.04.2012 р. по справі
№06/5026/1052/2011.

Згідно 4.2 кредитного договору при
несвоєчасному поверненні кредиту та
відсотків за користування кредитом
позичальник сплачує банку штраф в
розмірі:

- 2,5 % від простроченої суми, якщо
вона перевищує 500 000,00 грн.;

- 5 % від простроченої суми, якщо вона не
перевищує 500 000,00 грн.

Враховуючи те, що позичальником
зобов'язання з повернення кредитних
коштів у розмірі 700 000, 00 грн. не було
виконано, банк правомірно нарахував
боржнику штраф у розмірі 2,5 % (оскільки
сума боргу перевищує 500 000,00 грн. ) від
простроченої суми, що складає 17 500,00 грн.

Також, колегія суддів погоджується з
задоволенням вимоги про стягнення з
відповідача штрафу на прострочені
відсотки в сумі 21 249,79 грн., оскільки
відповідачем зобов'язання з повернення
відсотків за користування кредитом не
виконувалось належним чином, внаслідок
чого при несплаті відсотків у кожному
періоді утворювалась заборгованість,
яка не перевищувала 500 000,00 грн.

За наведених обставин, п'ятивідсоткова
ставка штрафу вірно застосована
позивачем.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, рішення місцевого
господарського суду підлягає
скасуванню в частині задоволення
позовної вимоги про стягнення пені за
прострочення повернення кредиту; в
решті рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, які мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини
2 статті 99 Господарського
процесуального кодексу України
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
господарський суд розглянув повно та
об'єктивно в судовому процесі всі
обставини справи в їх сукупності, однак
не звернув уваги на нарахування
позивачем пені в період дії мораторію,
що призвело до необґрунтованого
задоволення позовних вимог в частині
стягнення пені по кредиту.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103
Господарського процесуального кодексу
України за результатами розгляду
апеляційної скарги апеляційна
інстанція має право скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що апеляційна скарга,
підлягає частковому задоволенню, а
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду - скасуванню в
частині задоволення позовної вимоги
про стягнення пені за прострочення
повернення кредиту.

Отже, з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню заборгованість по
кредиту в сумі 700 000,00 грн.,
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом в сумі 596 298,42
грн., пеня за несвоєчасну сплату
відсотків за користування кредитними
коштами в сумі 29 682,23 грн., штраф на
прострочений кредит в сумі 17 500,00 грн. та
штраф на прострочені відсотки в сумі 21
249,79 грн.

У задоволенні позовних вимог по
стягненню пені за несвоєчасне
повернення кредиту слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору за
подання зустрічної позовної заяви в
сумі 27 275 грн. 63 коп. та апеляційної
скарги в сумі 1 591 грн. 48 коп.
покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Обласного
комунального виробничого підприємства
"Дніпро-Кіровоград" на рішення
господарського суду міста Києва від
13.11.2013 у справі № 912/835/13 за позовом
Обласного комунального виробничого
підприємства "Дніпро-Кіровоград" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Брокінвестгруп"
(правонаступник Акціонерного
комерційного банку
"Східно-Європейський банк"), за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Світловодської
міської ради про визнання недійсними
додаткових договорів до кредитного
договору та за зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Брокінвестгруп"
(правонаступник Акціонерного
комерційного банку
"Східно-Європейський банк") до
Обласного комунального виробничого
підприємства "Дніпро-Кіровоград" про
стягнення заборгованості в сумі 1 418 831
грн. 81 коп. задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 13.11.2013 у справі
№ 912/835/13 про задоволення позову
скасувати в частині задоволення вимоги
про стягнення пені за прострочення
повернення кредиту в сумі 54 101,37 грн.

В цій частині прийняти нове рішення про
відмову у задоволенні даної позовної
вимоги.

3. Викласти резолютивну частину рішення
в наступній редакції:

«1. У задоволенні позову Обласного
комунального виробничого підприємства
"Дніпро-Кіровоград" до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Брокінвестгруп" (правонаступник
Акціонерного комерційного банку
"Східно-Європейський банк"), за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Світловодської
міської ради про визнання недійсними
додаткових договорів до кредитного
договору відмовити повністю.

2. Зустрічний позов товариства з
обмеженою відповідальністю
"Брокінвестгруп" (правонаступник
Акціонерного комерційного банку
"Східно-Європейський банк") до
Обласного комунального виробничого
підприємства "Дніпро-Кіровоград" про
стягнення заборгованості в сумі 1 418 831
грн. 81 коп. задовольнити частково.

3. Стягнути з Обласного комунального
виробничого підприємства
"Дніпро-Кіровоград" (м. Кіровоград, вул.
50 років Жовтня, будинок 19 А, код за
) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Брокінвестгруп" (м. Суми, вул. Л.
України, б. 14, код за )
заборгованість по поверненню
кредитних коштів в розмірі 700 000 грн. 00
коп., заборгованість по сплаті
відсотків за користування кредитними
коштами в розмірі 596 298 грн. 42 коп., штраф
за несвоєчасне повернення кредитних
коштів в розмірі 17 500 грн. 00 коп., штраф
за несвоєчасну сплату відсотків за
користування кредитними коштами в
розмірі 21 249 грн. 79 коп., пеню за
несвоєчасну сплату відсотків за
користування кредитними коштами в
розмірі 29 682 грн. 23 коп. та витрати по
сплаті судового збору в розмірі 27 275
грн. 63 коп.

4. У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.».

4. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Брокінвестгруп" (м.
Суми, вул. Л. України, б. 14, код за ) на користь Обласного
комунального виробничого підприємства
"Дніпро-Кіровоград" (м. Кіровоград, вул.
50 років Жовтня, будинок 19 А, код за
) судовий збір за подачу
апеляційної скарги у сумі 541 грн. 01 коп.

5. Доручити господарському суду міста
Києва видати відповідні накази.

6. Матеріали справи № 912/835/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

М.А. Руденко