ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р.
Справа № 918/2044/13

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "ПОДІЛЛЯАГРОЗАХИСТ"
(далі - Товариство) до приватного
сільськогосподарського підприємства
"Княгинин" (далі - Підприємство) про
стягнення заборгованості в сумі 434 371
грн. 26 коп.,

за участі представників:

позивача: Постоловського В.М. за дов.
від 20 вересня 2013 року № 3,

відповідача: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2013 року Товариство звернулося
до господарського суду Рівненської
області з вказаним позовом,
посилаючись на те, що на виконання умов
договору купівлі-продажу №
02-01-Х-ЧП, укладеного 13 лютого 2013 року між
позивачем та Підприємством, останньому
згідно видаткової накладної був
переданий у власність насіннєвий
матеріал на загальну суму 384 200
грн. 00 коп. Оскільки відповідач взяте на
себе за вказаним договором
зобов'язання по оплаті вартості
переданого йому товару виконав лише
частково, сплативши Товариству
76 840 грн. 00 коп. та заборгувавши таким
чином останньому 307 360 грн. 00 коп.,
позивач, посилаючись на статті 525, 526, 536,
546, 627, 694 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), статті 193, 199, 231, 232, 265
Господарського кодексу України (далі -
ГК України), просив суд стягнути з
Підприємства вищезазначену суму боргу,
а також 77 454 грн. 72 коп. процентів за
користування товарним кредитом, 30 736
грн. 00 коп. штрафу, 13 793 грн. 31 коп. пені, 1
844 грн. 16 коп. інфляційних втрат та три
проценти річних у розмірі 3 183 грн. 07
коп., нараховані у зв'язку з
несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 30 грудня 2013
року (суддя Кочергіна В.О.)
порушено провадження у справі № 918/2044/13
та призначено її до розгляду на 15
січня 2014 року.

У зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності судді Кочергіної В.О.,
розпорядженням керівника апарату
господарського суду Рівненської
області від 14 січня 2014 року № 01-04/17/2014
було призначено повторний
автоматичний розподіл справи № 918/2044/13,
за результатами якого дану справу
передано на розгляд судді Павленку Є.В.

До початку судового засідання 15 січня
2014 року через канцелярію суду надійшов
відзив Підприємства на позовну заяву
від 15 січня 2014 року (а.с. 40), в якому
останнє заперечило проти задоволення
позовних вимог Товариства та просило
суд призначити судово-почеркознавчу
експертизу по встановленню
ідентифікаційних ознак підпису
колишнього директора відповідача
ОСОБА_2. на спірному договорі та
додатках до нього. В обґрунтування
даного клопотання відповідач
посилався на те, що договір
купівлі-продажу від 13 лютого 2013 року №
02-01-Х-ЧП був підписаний не колишнім
засновником та керівником Товариства -
ОСОБА_2, а ОСОБА_3, який не був
уповноважений відповідачем на
вчинення таких юридично значущих дій у
зв'язку з відсутністю відповідної
довіреності.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог.

У матеріалах даної справи наявна
належним чином засвідчена копія
довіреності від 4 березня 2013 року № 3
(а.с. 46), підписана ОСОБА_2 та головним
бухгалтером Підприємства, яка
підтверджує повноваження ОСОБА_3 на
отримання від Товариства цінностей за
рахунком від 28 лютого 2013 року № 44,
виставленим відповідачу на оплату
товару, переданого за спірним
договором (а.с. 62). Крім того, з
оглянутого судом у судовому засіданні
спірного договору та його копії,
наявної у матеріалах справи,
вбачається, що останній містить
підписи уповноважених осіб позивача та
відповідача, а також відбитки печаток
цих суб'єктів господарювання.

Оскільки відповідачем не було надано
жодних письмових документів на
підтвердження його тверджень та не
доведено належними та допустимими
доказами необхідності призначення
судово-почеркознавчої експертизи у
даній справі, суд дійшов висновку про
те, що вищезазначене клопотання є
необґрунтованим, у зв'язку з чим його
слід відхили.

До початку судового засідання 15 січня
2014 року через канцелярію суду також
надійшла заява Товариства про
збільшення розміру позовних вимог (а.с.
41-42), відповідно до якої останнє просило
суд стягнути з відповідача 307 360 грн. 00
коп. основного боргу, 90 363 грн. 84 коп.
процентів за користування товарним
кредитом, 30 736 грн. 00 коп. штрафу, 16 092 грн.
19 коп. пені, 3 380 грн. 96 коп. інфляційних
втрат та три проценти річних у розмірі 3
713 грн. 58 коп. Вказана заява прийнята
судом до розгляду.

Ухвалою суду від 15 січня 2014 року справу
№ 918/2044/13 було прийнято до провадження
суддею Павленком Є.В., розгляд справи
відкладено на 29 січня 2014 року.

28 січня 2014 року через канцелярію суду
надійшла заява Товариства про
збільшення розміру позовних вимог від
23 січня 2014 року (а.с. 58-59), відповідно до
якої позивач просив суд стягнути з
Підприємства 307 360 грн. 00 коп. основного
боргу, 98 969 грн. 92 коп. процентів за
користування товарним кредитом, 30 736
грн. 00 коп. штрафу, 17 624 грн. 77 коп. пені, 3
380 грн. 96 коп. інфляційних втрат та три
проценти річних у розмірі 4 067 грн. 25 коп.
Вказана заява прийнята судом до
розгляду.

Ухвалою суду від 29 січня 2014 року
розгляд справи відкладено на 12 лютого
2014 року.

Представник позивача у судовому
засіданні 12 лютого 2014 року підтримав
позовні вимоги з підстав, викладених у
позовній заяві (з урахуванням заяви про
збільшення розміру позовних вимог від
23 січня 2014 року), та наполягав на їх
задоволенні.

Відповідач про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, що підтверджується
наявним у матеріалах справи
повідомленням про вручення
відповідного поштового відправлення
(а.с. 78), проте явку свого повноважного
представника у призначене судове
засідання не забезпечив, витребувані
судом документи надав не в повному
обсязі, будь-яких обґрунтованих заяв чи
клопотань про відкладення розгляду
справи на іншу дату із зазначенням
поважних причин щодо неявки свого
представника на адресу суду не
направив.

Враховуючи те, що відповідачу
надавалося достатньо часу для подання
відзиву на позовну заяву, письмових
пояснень і додаткових документів, крім
того, явка повноважного представника
Підприємства у судове засідання
обов'язковою не визнавалася, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для відкладення розгляду
справи, у зв'язку з чим її розгляд
відповідно до положень статті 75 ГПК
України здійснюється за наявними
матеріалами без участі представника
відповідача.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2013 року між позивачем та
Підприємством був укладений договір
купівлі-продажу № 02-01-Х-ЧП, за умовами
якого Товариство взяло на себе
обов'язок передати у власність покупця
товар - засоби захисту
рослин/насіннєвий матеріал/мінеральні
добрива, а відповідач, у свою чергу, -
прийняти та оплатити вартість даного
товару (а.с. 12-14).

Вказана угода підписана
уповноваженими представниками сторін
та скріплена печатками цих суб'єктів
господарювання.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного
договору конкретний асортимент,
кількість та ціна товару на кожну
окрему партію зазначаються у додатках
та/або видаткових накладних на
передачу товару, що є невід'ємною
частиною цього договору. У випадку
виникнення розбіжностей щодо
асортименту, кількості, якості та ціни
товару, що визначені у додатках до
договору та видаткових накладних на
передачу товару, привілейоване
значення будуть мати дані щодо
асортименту, кількості та ціни товару,
що визначені у видаткових накладних на
передачу товару. Ціна товару
встановлюється за домовленістю сторін
на день укладення цього договору.

Загальна сума договору складається із
суми вартості товару згідно всіх
видаткових накладних на передачу
товару, підписаних у рамках цього
договору, що є його невід'ємною
частиною (пункт 3.2 договору).

Згідно з пунктом 5.4 вказаної угоди
прийом товару по кількості та якості
проводиться покупцем в момент
одержання його від продавця. Покупець
зобов'язаний перевірити комплектацію,
цілісність тари, пломб на ній (якщо вони
присутні), а також відсутність ознак
ушкодження чи псування товару, й у
випадку їхнього виявлення негайно, до
закінчення прийому, письмово заявити
продавцю. При відсутності такої заяви
товар вважається прийнятим покупцем.
Претензії по кількості товару після
фактичного відвантаження товару
покупцю не приймаються.

Моментом фактичного відвантаження
товару є дата, вказана у накладній на
передачу товару (пункт 4.3 договору).

Відповідно до пункту 13.1 даної угоди цей
договір набирає сили з моменту
підписання обома сторонами і діє до 31
грудня 2013 року, а в частині розрахунків
- до повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за цим договором.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що
покупець повинен у строк до 15 березня
2013 року перерахувати на розрахунковий
рахунок продавця суму попередньої
оплати у розмірі 20 % від вартості
товару, що вказаний у додатку (ах) до
договору. На залишок заборгованості
продавець надає покупцю товарний
кредит з відстрочкою платежу з
наступним графіком сплати: 30 % від суми
вартості всього товару по договору
покупець має сплатити до 20 серпня 2013
року; 50 % від суми вартості всього
товару по договору покупець має
сплатити до 20 жовтня 2013 року.

Наступні поставки в рамках цього
договору за умовами оплати будуть
регулюватись додатками, які є
невід'ємною частиною цього договору.

Судом встановлено, що на виконання
вказаного пункту договору
уповноваженими представниками сторін
було підписано додаток № 2 до цієї
угоди, який також був скріплений
печатками цих юридичних осіб. У
вказаному додатку сторони погодили, що
20 % від суми вартості всього товару (76 840
грн. 00 коп.) покупець має сплатити до 15
березня 2013 року, а 80 % від суми
вартості всього товару (307 360 грн. 00 коп.)
покупець має сплатити до 20 серпня 2013
року. Загальна вартість товару
становить 384 200 грн. 00 коп.

Факт здійснення Товариством поставки
відповідачу зазначеного товару на
вищевказану суму підтверджується
наданою позивачем видатковою
накладною від 7 березня 2013 року № 10
(а.с. 15). Судом встановлено, що зі сторони
Підприємства наведена накладна була
підписана ОСОБА_3, а також скріплена
відбитком печатки відповідача. У
матеріалах даної справи також наявна
належним чином засвідчена копія
довіреності від 4 березня 2013 року № 3
(а.с. 46), підписана директором
відповідача ОСОБА_2 та головним
бухгалтером Підприємства, яка
підтверджує повноваження ОСОБА_3 на
отримання від Товариства цінностей за
рахунком від 28 лютого 2013 року № 44,
виставленим відповідачу на оплату
товару, переданого за спірною
видатковою накладною.

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за договором
купівлі-продажу від 13 лютого 2013
року № 02-01-Х-ЧП також свідчить
відсутність з боку відповідача
претензій та повідомлень про порушення
продавцем умов даної угоди.

Проте всупереч умовам вищезазначеної
угоди Підприємство взятий на себе
обов'язок по оплаті вартості спірного
товару виконало лише частково,
сплативши Товариству 76 840 грн. 00
коп., та заборгувавши таким чином
останньому 307 360 грн. 00 коп. Даний факт
підтверджується наданою позивачем
випискою з його банківського рахунку
(а.с. 61), а також додатково
підкріплюється карткою рахунку
позивача (а.с. 63) та наявними у
матеріалах справи податковими
накладними (а.с. 64-65).

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що однією з підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Враховуючи те, що сума основного боргу
відповідача перед Товариством за
договором купівлі-продажу від 13 лютого
2013 року № 02-01-Х-ЧП, яка складає 307 360 грн.
00 коп., підтверджена належними
доказами, наявними у матеріалах справи,
і Підприємство на момент прийняття
рішення не надало документи, які
свідчать про погашення вказаної
заборгованості перед позивачем, суд
дійшов висновку про законність та
обґрунтованість вимог Товариства до
відповідача про стягнення вказаної
суми основного боргу, у зв'язку з чим
даний позов у цій частині підлягає
задоволенню.

Також у зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором в частині своєчасної оплати
вартості поставленої йому продукції,
Товариство, з урахуванням заяви про
збільшення розміру позовних вимог від
23 січня 2014 року, просило суд стягнути з
Підприємства 17 624 грн. 77 коп. пені,
нарахованої на суму основного боргу в
розмірі 307 360 грн. 00 коп. з 21 серпня 2013
року по 28 січня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК
України виконання зобов'язання,
зокрема, може забезпечуватися
неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної
статті пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (частина 1
статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України
встановлено, що сплата (передання)
неустойки не звільняє боржника від
виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України
встановлено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що цей Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Суб'єктами зазначених
правовідносин є підприємства, установи
та організації незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники
грошових коштів за прострочення
платежу сплачують на користь
одержувачів цих коштів пеню в розмірі,
що встановлюється за погодженням
сторін. Зазначений розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу і не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2 договору купівлі-продажу від
13 лютого 2013 року № 02-01-Х-ЧП передбачено,
що у випадку несвоєчасної оплати
товару згідно умов даного договору
покупець зобов'язаний сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України від суми
боргу за кожен день прострочення.

Оскільки розмір вказаної штрафної
санкції, нарахованої Товариством,
відповідає вищезазначеним приписам
законодавства та положенням договору,
а також є арифметично вірним, позовна
вимога про стягнення з Підприємства 17
624 грн. 77 коп. пені підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
вищенаведеним договором, позивач також
просив суд стягнути з останнього штраф
у розмірі 30 736 грн. 00 коп.

За частиною 2 статті 549 ЦК України
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК
України у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 7.3 спірного договору сторони
погодили, що у випадку неналежного
виконання покупцем зобов'язань згідно
умов даного договору, останній
зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10
% від суми неоплаченого товару.

Оскільки заявлений Товариством до
стягнення розмір штрафу є арифметично
вірним, відповідає вимогам чинного
законодавства та положенням договору,
позовна вимога про стягнення з
відповідача вказаного штрафу в розмірі
30 736 грн. 00 коп. також підлягає
задоволенню.

Крім того, на підставі статті 625 ЦК
України Товариство, з урахуванням
заяви про збільшення розміру позовних
вимог від 23 січня 2014 року, просило суд
стягнути з відповідача три проценти
річних в сумі 4 067 грн. 25 коп., нараховані
з 21 серпня 2013 року по 28 січня 2014 року на
суму основного боргу в розмірі 307 360 грн.
00 коп., а також 3 380 грн. 96 коп.
інфляційних втрат, нарахованих на
вказану суму боргу з вересня 2013 року по
грудень 2013 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки заявлений Товариством до
стягнення розмір трьох процентів
річних та інфляційних втрат є
арифметично вірним, відповідає вимогам
чинного законодавства та не суперечить
положенням договору, позовні вимоги
про стягнення з відповідача вказаних
сум підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Також Товариство, з урахуванням заяви
про збільшення розміру позовних вимог
від 23 січня 2014 року, просило суд
стягнути з Підприємства 98 969 грн. 92 коп.
процентів за користування товарним
кредитом, нарахованих з 21 серпня 2013
року (перший день прострочення
відповідачем оплати спірного товару)
до 28 січня 2014 року (день подання до
господарського суду Рівненської
області заяви про збільшення розміру
позовних вимог від 23 січня 2014 року).

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
вказаної позовної вимоги з огляду на
наступне.

Частиною 1 статті 694 ЦК України
встановлено, що договором
купівлі-продажу може бути передбачений
продаж товару в кредит з відстроченням
або з розстроченням платежу.

Згідно з частиною 5 вищенаведеної
статті договором купівлі-продажу може
бути передбачений обов'язок покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи від дня передання
товару продавцем.

Відповідно до пункту 14.1.245 статті 14
Податкового кодексу України товарним
кредитом є товари (роботи, послуги), що
передаються резидентом або
нерезидентом у власність юридичних чи
фізичних осіб на умовах договору, що
передбачає відстрочення остаточних
розрахунків на визначений строк та під
процент.

Отже, з аналізу наведених норм чинного
законодавства України вбачається, що
проценти за користування товарним
кредитом нараховуються за відсотковою
ставкою та на певний строк (період у
часі), які чітко визначені сторонами у
договорі. При цьому, згідно з приписами
частини 1 статті 251 та частини 1 статті 252
ЦК України такий строк (проміжок у часі)
має бути визначений роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами, а не
вказівкою на подію, яка має юридичне
значення.

У той же час частиною 5 статті 694 ЦК
України передбачено, що якщо покупець
прострочив оплату товару (тобто не
виконав свого обов'язку по оплаті
наданого йому товару у визначений
сторонами граничний строк), на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
оплати.

Статтею 536 ЦК України унормовано, що за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Отже, зі змісту наведених приписів
цивільного законодавства вбачається,
що відсотки за користування товарним
кредитом нараховуються протягом
строку, який чітко визначений
сторонами у договорі. При цьому, у разі
оплати вартості товару в останній день
такого строку прострочка по його
оплаті не виникає.

Проте, у разі неоплати вартості товару
у визначений сторонами строк, у покупця
товару, проданого в кредит, виникає
прострочка по його оплаті, яка
відповідно до частини 5 статті 694 ЦК
України надає продавцю право також
нараховувати боржнику відсотки за
користування чужими грошовими коштами,
якщо такі передбачені умовами
договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про
стягнення з Підприємства 98 969 грн. 92 коп.
процентів за користування товарним
кредитом, Товариство посилалося на
пункт 4.5 спірного договору, яким
передбачено що на суму заборгованості
по договору нараховуються відсотки за
користування товарним кредитом по
ставці 0,2 % за кожний день користування.
Нарахування відсотків здійснюється на
суму товарного кредиту, тобто на суму
вартості товару, що передавався на
умовах товарного кредиту, за період з
моменту фактичного відвантаження
товару до моменту сплати покупцем суми
вартості товару, отриманого на умовах
товарного кредиту.

При цьому, у пункті 4.4 договору сторони
погодили, що оплата, зроблена протягом
терміну, який зазначено в пункті 4.1 цієї
угоди, вважається своєчасною.

Отже, аналізуючи зміст вищезазначених
пунктів договору, суд дійшов висновку
про те, що відсотки, які сторони
передбачили у пункті 4.5 спірного
договору за своєю правовою природою є
процентами за користування чужими
грошовими коштами, оскільки сторони
погодили, що ці відсотки
застосовуються в разі неоплати товару
у визначений договором строк (тобто у
разі прострочки платежу) і
нараховуються на суму заборгованості
за кожен день користування коштами
(тобто до дня фактичної оплати товару).

Слід також зазначити, що позивач просив
стягнути відсотки за користування
товарним кредитом, які нараховував з 21
серпня 2013 року, тобто з першого дня
просторчення відповідачем оплати
поставленого йому товару. Відтак таке
нарахування було здійснено поза межами
строку товарного кредиту, який було
визначено пунктом 4.1 договору з
урахуванням підписаного між сторонами
додатку № 2 до цієї угоди.

Оскільки сторонами не було передбачено
всіх істотних умов щодо нарахування
процентів саме за користування
товарним кредитом, у задоволенні
позовних вимог Товариства до
відповідача про стягнення з останнього
98 969 грн. 92 коп. слід відмовити.

За таких обставин даний позов підлягає
частковому задоволенню.

За частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального Кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного
сільськогосподарського підприємства
"Княгинин" (35213, Рівненська область,
Демидівський район, село Княгинине,
ідентифікаційний код: 31259435) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "ПОДІЛЛЯ АГРОЗАХИСТ"
(21029, місто Вінниця, вулиця Хмельницьке
шосе, будинок 122, ідентифікаційний код:
37898486) 307 360 (триста сім тисяч триста
шістдесят) грн. 00 коп. основного боргу, 17
624 (сімнадцять тисяч шістсот двадцять
чотири) грн. 77 коп. пені, 30 736 (тридцять
тисяч сімсот тридцять шість) грн. 00 коп.
штрафу, 3 380 (три тисячі триста
вісімдесят) грн. 96 коп. інфляційних
втрат, три проценти річних у розмірі 4
067 (чотири тисячі шістдесят сім) грн. 25
коп., а також 7 263 (сім тисяч двісті
шістдесят три) грн. 38 коп. судового
збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

У задоволенні позовних вимог про
стягнення з приватного
сільськогосподарського підприємства
"Княгинин" 98 969 грн. 92 коп.
заборгованості по процентам за
користування товарним кредитом
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17 лютого 2014 року

Суддя

Є.В. Павленко