ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.02.2014
Справа № 905/9138/13

Господарський суд Донецької області у
складі судді Подколзіної Л.Д., при
секретарі судового засідання Татькові
М.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовною заявою:Товариства з
обмеженою відповідальністю «Марбет»,
с. Рогозів Київської області

до відповідача:Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пілон», смт.
Олександрівка Донецької області

про стягнення 98 611,83грн.

за участю уповноважених сторін:

від позивача - Мотузко С.В. - представник
по довіреності від 10.01.14р.

від відповідача - Біличенко В.О. -
представник по довіреності від 28.01.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Марбет», с. Рогозів
Київської області звернувся до
господарського суду з позовом про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пілон», смт.
Олександрівка Донецької області суми
основного боргу у розмірі 98 298,92грн., 3%
річних 665,60грн. та пені 2884,29грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору поставки
№16/09/2011 від 16.09.2011р. в частині
розрахунків за поставлений товар,
внаслідок чого утворилась
заборгованість.

На підтвердження своїх вимог позивачем
представлено копію вказаного договору,
копію додаткової угоди №1 від 10.01.2013р.,
копії видаткових накладних №694 від
12.08.2013р., №746 від 27.08.2013р., копії листів
вих.№205 від 15.10.2013р., вих.№88 від 21.10.2013р.,
вих.№214 від 23.10.2013р., вих.№92 від 28.10.2013р.

У процесі слухання справи позивач
неодноразово зменшував розмір
позовних вимог, остаточними вимогами
позивача є стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Пілон»
суми основного боргу у розмірі 92
298,92грн., 3% річних 1 183,67грн. та пені 5
129,24грн. Також, просить суд покласти на
відповідача судові витрати у розмірі
1972,24грн. та повернути позивачу сплачену
частину судового збору в розмірі
64,74грн., про що було викладено позивачем
у заяві про уточнення позовних вимог
від 11.02.2014р. на підставі ст.22 ГПК
України, яка надійшла через канцелярію
суду 12.02.2014р.

Суд розглянувши надану позивачем заяву
про уточнення позовних вимог від
11.02.2014р. встановив, що статтею 22 цього
Кодексу, не передбачено права позивача
на подання заяв (клопотань) про
"доповнення" або "уточнення" позовних
вимог, або заявлення "додаткових"
позовних вимог і т.п. Тому виходячи зі
змісту наданих позивачем уточнень та
враховуючи додержання ним правил
вчинення відповідної процесуальної
дії, суд вважає за потрібним розцінити
заяву про уточнення позовних вимог від
11.02.2014р., як зменшення розміру позовних
вимог.

Аналогічна позиція міститься в п. 3.11
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду №18 від 26.12.2011 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції".

Суд розглядає позовні вимоги з
урахуванням поданої заяви.

Відповідач у запереченнях на позовну
заяву б/н, б/д заперечив проти
задоволення позовних вимог з підстав
того, що сторони не узгодили ані вид,
ані асортимент товару, його ціну,
оскільки сторонами не складалися та не
підписувались специфікації до
укладеного договору. Крім того, звертає
увагу на те, що акти приймання-передачі
не складались, рахунки на оплату не
виставлялись йому позивачем. Отже, на
думку відповідача договір поставки
№16/09/2011 від 16.09.2011р. є неукладеним.
Також, наполягає на тому, що оскільки
позивачем не доведений факт порушення
зобов»язань відповідачем, тому в
позовних вимогах щодо стягнення 3%
річних та пені, слід відмовити
позивачу.

У судовому засіданні 12.02.2014р.
представник Позивача підтримав
позовні вимоги з урахуванням заяви про
зменшення розміру позовних вимог,
наполягаючи на вирішенні спору.

Вислухавши у судовому засіданні
представників сторін та дослідивши
матеріали справи і оцінивши надані
суду докази в порядку ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

в с т а н о в и в :

16 вересня 2011р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Марбет»,
с. Рогозів Київської області далі по
тексту-Продавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Пілон»,
смт.Олександрівка Донецької області
(далі по тексту-Покупець) був укладений
договір поставки №16/09/2011, згідно умов
якого Продавець зобов"язався передати
у власність Покупця, а Покупець
зобов»язався прийняти декоративні
вироби з пінополістиролу.

Покупець зобов»язаний оплатити партію
товару протягом 30-ти. календарних днів
з моменту переходу до Покупця правова
власності на товар (п.3.4 договору).

Разом з цим, перехід права власності та
ризиків на товар відбувається після
прийняття його Покупцем, підписання
видаткової накладної та/або акту
приймання-передачі (п.2.6 договору).

10.01.2013р. між сторонами була укладена
додаткова угода №1, згідно якої
покупець та продавець продовжили строк
дії договору до 31.12.2013р., а в частині
виконання грошових зобов»язань до
повного його виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 67
Господарського кодексу України
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності, виконуються
на підставі договорів.

За своїм змістом та правовою природою
договір поставки №16/09/2011 від 16.09.2011р., на
який позивач посилається як на
підставу своїх вимог, є договором
поставки та підпадає під правове
регулювання норм статті 712 ЦК України
та статей 264-271 ГК України. В частині, що
не суперечить Договору, до вказаного
правочину також застосовуються норми
ЦК України, які регулюють правила
купівлі-продажу (статті 655-697 ЦК
України).

За умовами статті 193 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону і
укладеного договору.

На виконання умов Договору, за
видатковими накладними №694 від 12.08.2013р.,
№746 від 27.08.2013р. позивач передав, а
повноважна особа відповідача отримала
товар на загальну суму 155 298,92грн.

З представлених видаткових накладних
вбачається, що вони підписані обома
сторонами без жодних зауважень,
містять всі необхідні відомості про
товар, а також містять відомості про
фактичне отримання товару. Тобто, за
своїми ознаками такі накладні є
підтвердженням передачі позивачем та
приймання відповідачем спірного
товару.

Частково відповідачем був оплачений
отриманий товар на суму 63 000грн., що
підтверджується наданими сторонами
банківськими виписками. Отже за
розрахунком позивача борг відповідача
перед ним складає 92 298,92грн.

Відповідач у листі вих.205 від 15.10.2013р. на
факсимільний лист позивача вих.№179 від
20.09.2013р. звернувся до останнього з
проханням про розстрочення оплати
заборгованості у розмірі 98 298,92грн.

В свою чергу, позивач у листі вих.№88 від
21.10.2013р. повідомив про те, що він не має
можливості надати відповідачу
розстрочку в погашенні заборгованості
та просив відповідача протягом 7
календарних днів з моменту отримання
даного листа сплатити всю суму
заборгованості.

Натомість відповідач звернувся до
позивача з листом № 214 від 23.10.2013р. з
повідомленням про відмову у виконанні
свого зобов'язання до вирішення
питання досудового врегулювання спору,
а також повідомив позивача про
прийняття поставленого позивачем
товару на відповідальне зберігання та
відмови від його реалізації.

Однак, суд вважає, що повідомлення про
прийняття товару на відповідальне
зберігання за видатковою накладною та
відмови від реалізації товару з
вищевикладених підстав є
безпідставним та жодним чином не
впливає на обов»язок відповідача
оплати поставлений товар згідно умов
передбачених в договорі поставки
№16/09/2011 від 16.09.2011р.

За період з 01.09.2011р.-09.01.2014р. відповідач
підтвердив наявність боргу перед
позивачем за спірними видатковими
накладними, про що свідчить підписаний
та скріплений печатками підприємств
акт звірки розрахунків зі сторони
відповідача.

Суд вважає доводи викладені
відповідачем у запереченнях на позовну
заяву б/н, б/д не обґрунтованими та
безпідставними з огляду на наступне.

Так дійсно, судом встановлено, що
сторонами відповідно до вимог п.1.2
договору не складалися та не
підписувались специфікації до
договору поставки №16/09/2011 від 16.09.2011р.

Однак, асортимент товару чітко
визначений умовами договору -
декоративні вироби з пінополістиролу,
кількість та ціна товару узгоджені
сторонами у видаткових накладних №694
від 12.08.2013р., №746 від 27.08.2013р.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами в добровільному порядку, без
заперечень та зауважень був підписаний
договір поставки №16/09/2011 від 16.09.2011р.,
відповідно до умов якого позивач
зобов'язався передати у власність
відповідача товар.

Відповідно до частини 1 статті 627
Цивільного кодексу України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору.

Статтею 181 Господарського кодексу
України визначено, що господарський
договір за загальними правилами
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

Сторони в договорі узгодили всі
істотні умови договору поставки:
предмет договору; порядок розрахунків;
умови поставки, приймання товару;
відповідальність сторін; строк дії
договору. До того ж представники сторін
не надали в судовому порядку доказів
визнання недійсним укладеного
договору.

Скріпивши своєю печаткою видаткові
накладні відповідач прийняв вказаний
товар, отже саме накладними,
підписаними з боку відповідача,
підтверджується факт поставки
позивачем та отримання відповідачем
товару. Також, з матеріалів справи
вбачається, що в подальшому відповідач
не відмовився від поставленої
продукції, доказів того, що вказана
продукція ним не отримана та не
знаходиться в бухгалтерському обліку
суду не надав.

Як зазначалось вище, лист № 214 від
23.10.2013р. не прийнятий судом до уваги з
вищевикладених обставин.

Відтак, господарський суд дійшов до
висновку, що сторони в належній формі
досягли згоди з усіх істотних умов
договору купівлі-продажу та цей
договір є укладеним. Не складення та не
підписання сторонами специфікацій, не
звільняють відповідача від виконання
взятих на себе зобов»язаннь з оплати
одержаного товару.

Разом з цим, відповідач після
завантаження товару жодним чином не
висловив зауважень щодо не складення
актів приймання-передачі товару,
натоміть підписав видаткові накладні,
які є первинними документами.

Пунктом 2.6 договору сторонами
визначений альтернативні умови
стосовно переходу права власності на
товар покупцеві, а саме: як з моменту
підписання видаткової накладної так і
акту приймання-передачі.

Отже, після підписання видаткових
накладних відповідач є власником
одержаного товару.

Що ж стосується ствердження
відповідача щодо не представлення, не
виставлення йому позивачем
рахунків-фактури, суд зазначає, що сам
момент їх пред»явлення жодним чином не
впливає на умови оплати, які чітко
передбачені п.3.4 договору.

Оскільки відповідачем отриманий товар
у позивача без будь-яких зауважень,
оплата повинна здійснюватись в термін,
передбачений сторонами у договорі, так
як відповідно до загальних умов
виконання зобов'язання викладених в
ст.ст. 526,530 ЦК боржник повинен сплатити
одержаний товар в строки, передбачені
умовами договору.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Статтею 692 ЦК зазначено, що отриманий
товар повинний бути оплачений у
повному обсязі за встановленою ціною.

Матеріалами справи доведено, що
відповідачем, в порушення умов п.3.4
договору, отриманий товар не сплатив.

Таким чином, на час звернення з позовом,
сума заборгованості складає 92 298,92грн.

Приймаючи до уваги, що позивачем
доведені факти передачі товару
відповідачу та його несплати у
встановлені договором терміни,
господарський суд задовольняє вимогу
позивача щодо стягнення суми
заборгованості в повному обсязі.

Господарський суд враховує, що
матеріалами справи доведений факт
порушення відповідачем строків
виконання зобов'язання по оплаті
товару, так як до пред'явлення
позивачем позову щодо стягнення пені
фактично залишилось невиконаним в
повному обсязі зобов'язання
відповідача перед кредитором.

У відповідності зі ст. 546 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватись неустойкою.

Стаття 549 Цивільного кодексу визначає,
що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Оскільки, відповідачем не були
виконанні належним чином зобов'язання
щодо оплати товару, це стало підставою
для застосування господарської
санкції, передбаченої п.6.2 договору.

Зокрема, пунктом 6.2 договору сторонами
самостійно узгоджено, що при порушенні
строків оплати, передбачених в пункті
3.4 договору винна сторона сплачує на
користь іншої сторони пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка
діяла у період, за який нараховується
пеня, за кожен день прострочення.

Позивачем здійснений вірний
розрахунок пені за періоди з
11.09.2013р.-28.01.2014р. та з 26.09.2013р.-28.01.2014р. по
кожній видатковій накладній окремо у
розмірі 5 129,24грн., а також доведено факт
прострочки виконання боржником
грошового зобов'язання, господарський
суд задовольняє вимоги позивача в
частині стягнення 5 129,24грн. пені за
вищевказані періоди в повному обсязі,
оскільки вона розрахована в розмірі, що
не суперечить вимогам Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання",
тобто з урахуванням шестимісячного
терміну та розміру подвійної облікової
ставки НБУ.

Матеріалами справи доведено, що строки
виконання грошового зобов'язання
відповідачем порушені, так як до
пред'явлення позивачем позову щодо
стягнення 3% річних фактично залишилось
невиконаним грошове зобов'язання
відповідача перед кредитором.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не
звільняє боржника від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, що прострочив виконання
грошового зобов'язання, за вимогою
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь період
прострочення, а також три відсотки
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом.

Таким чином, відповідно до частини 1
статті 625 Цивільного кодексу України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Положення цієї статті застосовуються
до боржника у разі порушення ним
грошового зобов'язання в не залежності
від наявності вини в його діях.

Відтак, встановлені статтею 625 ЦК
України відсотки річних підлягають
нарахуванню до моменту фактичного
виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи, що матеріалами справи
доведений факт порушення відповідачем
строків оплати товару, нарахування 3%
річних у розмірі 1 183,67грн. проведене
позивачем з дотриманням загальних
правил (методики) нарахування та з
урахуванням строків оплати, визначених
в п.3.4 договору, наданий арифметично
обґрунтований розрахунок річних,
господарський суд, задовольняє вимоги
позивача щодо стягнення 3% річних за
періоди з 11.09.2013р.-11.02.2014р. та з
26.09.2013р.-11.02.2014р. по кожній видатковій
накладній окремо у повному обсязі.

При поданні позову до суду позивачем
сплачено судовий збір у розмірі
2036,98грн. Заявою б/н від 11.02.2014р. позивач
зменшив розмір позовних вимог.

За приписами ч.1 п.1 ст.7 Закону України
„Про судовий збір" сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі зменшення розміру позовних
вимог або внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом.

Згідно рекомендацій Вищого
господарського суду України
викладених у інформаційному листі від
21.11.2011р. №01-06/1625/2011 „Про деякі питання
практики застосування Закону України
Про судовий збір" зміст пов"язаної з цим
ухвали може бути наведено в
резолютивній часині судового рішення,
прийнятого по суті справи.

Таким чином, позивачу підлягає
поверненню з державного бюджету
судовий збір у розмірі 64,74грн.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК
України, підлягають віднесенню на
відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.7 ЗУ „Про судовий збір", ст.ст. 526, 546,
549, 629 ЦК України, ст.193 ГК України, ст.ст.
22, 33, 43, 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Марбет», с. Рогозів
Київської області до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Пілон»,
смт. Олександрівка Донецької області
про стягнення 98 611,83грн. задовольнити
повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пілон», смт.
Олександрівка Донецької області на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Марбет», с. Рогозів
Київської області суму основного боргу
у розмірі 92 298,92грн., 3% річних 1 183,67грн.,
пеню 5 129,24грн., витрати по сплаті
судового збору у сумі 1 972,24грн.

Повернути з Державного бюджету
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Марбет», (08351, с.
Рогозів, Київської області,
вул.Вітчизняна,11, ) судовий
збір у розмірі 64,74грн. відповідно до ч.1
п.1 ст.7 Закону України „Про судовий
збір" перерахованого платіжним
дорученням №951 від 09.12.2013р., у зв»язку зі
зменшенням розміру позовних вимог
позивачем.

Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги - після розгляду справи
апеляційним господарським судом, якщо
рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 12.02.2014р.
проголошено та підписано вступну та
резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та
підписано 14.02.2014р.

Суддя
Л.Д. Подколзіна