ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2014
Справа № 905/7447/13

Господарський суд Донецької області у
складі: судді Фурсової
С.М.,

при секретарі судового засідання
Степанян К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні господарського
суду справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Термінал-МК» (39605, Полтавська область,
місто Кременчук, вулиця Богдана
Хмельницького, будинок № 39, офіс № 17;
код ЄДРПОУ - 37748433)

до приватного підприємства «АБЗ» (86157,
Донецька область, місто Макіївка,
мікрорайон Сонячний, будинок № 11,
квартира № 182; код ЄДРПОУ - 32866224)

про стягнення 229 751,51 гривень, -

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Термінал-МК»
звернулося до господарського суду
Донецької області з позовом, в якому
просить стягнути з приватного
підприємства «АБЗ» 200 841,36 гривень
основного боргу, 23 924,88 гривень пені та
4 985,27 гривень трьох відсотків
річних.

Позовні вимоги, з посиланням на статті
526, 530, 610, 625 Цивільного кодексу України,
обґрунтовані порушенням відповідачем
умов договору поставки № 54-29/09/11 від 29
вересня 2011 року в частині своєчасної та
повної оплати вартості отриманого
товару.

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 24 жовтня 2013 року (суддя
Малікова Е.І.) позовна заява прийнята до
розгляду, порушено провадження у
справі та її призначено до розгляду в
судовому засіданні на 25 листопада 2013
року.

Розгляд справи відкладався за
правилами статті 77 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України).

Склад суду змінювався.

Розпорядженням за підписом голови
господарського суду Донецької області
від 19 грудня 2013 року справу
передано на розгляд судді Фурсовій С.М.
(а.с. 45).

Позивач явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, про час і місце розгляду
справи повідомлений своєчасно та
належним чином.

Відповідач явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, про час і місце розгляду
справи повідомлений своєчасно та
належним чином; не надав відзив на
позовну заяву в порядку статті 59 ГПК
України.

Наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення від 28 жовтня 2013 року, від 29
листопада 2013 року, від 24
грудня 2013 року, від 21 січня 2014 року та
від 05 лютого 2014 року, свідчать про
завчасне отримання відповідачем та
обізнаність останнього про призначені
дати судових засідань (а.с. 33, 44, 48, 52, 56).

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції», у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд розглядає справу в
порядку статті 75 ГПК України за
наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи,
дослідивши матеріали справи,
господарський суд -

В С Т А Н О В И В :

Частиною першою статті 67
Господарського кодексу України (далі
по тексту - ГК України) передбачено, що
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів. Підприємства
вільні у виборі предмета договору,
визначенні зобов'язань, інших умов
господарських взаємовідносин, що не
суперечать законодавству України
(частина друга статті 67 ГК України).

Згідно зі статтями 11, 629 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України), договір є однією з підстав
виникнення зобов'язань та є
обов'язковим для виконання сторонами.

29 вересня 2011 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
«Термінал-МК» (далі по тексту - позивач
або постачальник) та приватним
підприємством «АБЗ» (далі по тексту -
відповідач або покупець) укладено
договір поставки № 54-29/09/11 (далі по
тексту - Договір), за умовами якого
постачальник зобов'язується поставити,
а покупець прийняти і оплатити товар
(бітум нафтовий дорожній в'язкий 60/90,
90/130), якість якого повинна відповідати
стандартам якості, що діють на
території України, відповідно до умов
Договору і при необхідності Додаткових
угод (додатками) до договору (пункт 1.1
Договору) (а.с. 9-10).

Кількість і якість товару визначено у
розділі 2 Договору.

Поставка товару за даною угодою
здійснюється на підставі заявки
покупця (пункт 3.1 Договору).

Пунктами 4.6, 4.8 Договору передбачено, що
покупець оплачує товар в порядку 100 %
передплати на підставі виставленого
рахунку. Оплата за товар здійснюється з
моменту виставлення постачальником
рахунку впродовж 3 (трьох) банківських
днів.

За умовами Договору відповідач
(покупець) зобов'язується приймати
товар і оплачувати вартість фактично
прийнятого товару (пункт 1.2.2 Договору).

У свою чергу позивач (постачальник)
зобов'язується поставляти (передавати)
у власність покупця товар відповідно
до умов цього Договору у супроводі
оформленої первинної документації (акт
приймання-передачі, ТТН і інше) (пункт
1.2.1 Договору).

Цей Договір діє з дати його підписання
уповноваженими представниками сторін
і діє до 31 грудня 2012 року, а в частині
платежів - до повного їх виконання
(пункт 10.1 Договору).

Договір на момент спірних поставок був
чинним.

Відповідний договір, в силу статей 173,
174, частини першої статті 175 ГК України,
є підставою для виникнення у сторін
майново-господарських зобов'язань.

Враховуючи статус сторін та характер
правовідносин між ними, останні
(правовідносини) регулюються
насамперед відповідними положеннями
Господарського і Цивільного кодексів
України та укладеним між ними
Договором.

Договір підписаний без розбіжностей та
скріплено печатками підприємств, а
тому зазначені зобов'язання сторін є
чинними, та в силу положень статей 525, 526
ЦК України обов'язковими до виконання.

Згідно видаткових та
товарно-транспортних накладних від 09
грудня 2012 року, підписаних
уповноваженими особами сторін та
скріплених печатками підприємств,
позивач передав, а відповідач прийняв
товар (бітум нафтовий дорожній в'язкий
БНД 60/90) на загальну вартість 306 254,76
гривень (а.с. 11-12, 14-15).

У видаткових накладних сторонами
узгоджені: назви та реквізити
постачальника та покупця, найменування
товару, його кількість, ціна за одиницю
та загальна вартість товару.

Статтею 688 ЦК України на покупця
покладено обов'язок повідомити
продавця про порушення договірних
зобов'язань щодо кількості,
асортименту, якості, комплектності
товару в розумний строк після того, як
порушення могло бути виявлене
відповідно до характеру і призначення
товару.

Господарський суд приймає до уваги, що
покупцем (відповідачем) при отриманні
товару не подавалося жодних заперечень
щодо неналежного виконання продавцем
(позивачем) прийнятих договірних
зобов'язань з поставки товару,
відповідачем не надано доказів щодо
встановлення позивачу строку для
передання документів, що стосується
товару.

Оскільки суду не надано доказів
незгоди відповідача щодо належності
виконання позивачем прийнятих на себе
зобов'язань, не надано доказів відмови
від цього товару та прийняття його в
установленому порядку, господарський
суд дійшов висновку, що свої
зобов'язання позивач виконав належним
чином.

Предметом позову, як вимоги про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу, є
спосіб захисту цього права чи інтересу.
Підстава позову - це фактичні
обставини, на яких ґрунтується вимога
позивача.

Спір у даній справі виник у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань за вищевказаним Договором.

Предмет позову у даній справі
становить вимога про стягнення
заборгованості за договором поставки
№ 54-29/09/11 від 29 вересня 2011 року у розмірі
200 841,36 гривень.

Враховуюче вищенаведене,
господарський суд вважає, що
зобов'язання сторін виникли в порядку
статті 11 ЦК України з конклюдентних дій
юридичних осіб, які в силу загальних
начал і змісту цивільного
законодавства породжують зазначені
права та обов'язки, а укладений між ними
правочин за своєю правовою природою є
договором поставки та підпадає під
правове регулювання норм статей 712, 655-697
ЦК України та статей 264-271 ГК України.

До виконання господарських договорів
застосовується відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей
встановлених цим Кодексом, що
передбачено приписами абзацу другого
пункту 1 статті 193 ГК України.

Частиною другою статті 11 ЦК України
передбачено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 712
ЦК України та частини першої статті 265
ГК України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупцю для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з його особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Саме такі взаємні права та обов'язки
були передбачені Договором між
сторонами.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

За приписами статті 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямованих на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (стаття 626
ЦК України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язання є правовідношення, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За приписами статей 525, 526 ЦК України та
статті 193 ГК України, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загально-господарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599
ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530
ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За відсутності інших підстав,
передбачених договором або законом,
зобов'язання припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (стаття 610 ЦК
України).

Господарським судом встановлено, що
позивач договірні зобов'язання виконав
належним чином, а саме поставив
відповідачу товар, що підтверджується
матеріалами справи, у тому числі
підписаними видатковими та
товарно-транспортними накладними, а
відповідач порушив договірні
зобов'язання, та не здійснив своєчасну
та повну оплату вартості отриманого
товару, що й зумовило звернення до
господарського суду з цим позовом.

Посилаючись на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо
оплати переданого товару, позивач
просить стягнути з відповідача виниклу
заборгованість у розмірі 306 254,76 - 105 413,40 =
200 841,36 гривень, де:

- 306 254,76 гривень - вартість
поставленого відповідачу товару;

- 105 413,40 гривень - сума зробленої
передплати за товар.

Відповідно до частини другої статті 34
ГПК України, обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказами поставки товару є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій,
тобто документи, що підтверджують факт
поставки позивачем товару визначеної
вартості та факт прийняття вказаного
товару відповідачем.

Визначаючи обґрунтованість доводів
позивача щодо поставки ним товару на
загальну вартість 306 254,76 гривень,
господарський суд виходить з наявних в
матеріалах справи первинних
документів (видаткових накладних), що
підтверджують вказану обставину.

Надавши оцінку вказаним первинним
документам, господарський суд дійшов
висновку, що вони мають необхідні
реквізити відповідно до пункту 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, тому є
належними доказами того, що фактично
відбулась господарська операція (в
даному випадку - передача/прийняття
товару за договором поставки № 54-29/09/11
від 29 вересня 2011 року), і, відповідно - є
доказом зобов'язання відповідача перед
позивачем відповідно до положень
статті 509 ЦК України та статей 173-174, 193
ГК України.

Зі змісту видаткових накладних
вбачається, що переданий товариством з
обмеженою відповідальністю
«Термінал-МК» товар був прийнятий
представником приватного підприємства
«АБЗ», про що свідчать скріплені
печаткою відповідача підписи у
накладних.

Повноваження особи відповідача на
отримання від товариства з обмеженою
відповідальністю «Термінал-МК» товару
підтверджується довіреністю виданою
на ім'я уповноваженої особи (а.с. 16).

Відтиск печатки відповідача, наявний
на первинних документах (видаткових
накладних), є свідченням участі такого
підприємства, як юридичної особи, у
здійсненні певної господарської
операції (у даному випадку - прийнятті
переданого товариством з обмеженою
відповідальністю «Термінал-МК»
товару).

Наявна в матеріалах справи копія
рахунку на передплату № СФ-000625 від
07 грудня 2012 року містить
відмітку про його отримання 09 грудня 2012
року повноваженою особою відповідача
(а.с. 11).

На момент прийняття рішення у цій
справі, матеріали справи не містять
доказів оплати спірної заборгованості
у розмірі 200 841,36 гривень, а тому грошове
зобов'язання відповідача всупереч
нормам законодавства та умовам
Договору перед позивачем залишилося
невиконаним.

З огляду на те, що позовні вимоги в
частині стягнення заборгованості у
розмірі 200 841,36 гривень обґрунтовані,
документально підтверджені,
відповідають фактичним обставинам
справи та не спростовані відповідачем,
то вони підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення пені
у розмірі 23 924,88 гривень та трьох
відсотків річних у розмірі 4 985,27
гривень, господарський суд зазначає
наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір відсотків не встановлений
договором або законом.

Вказана стаття визначає
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання та її приписи
підлягають застосуванню у випадку
прострочення боржником виконання
грошового зобов'язання. Тобто, у разі
неналежного виконання боржником
грошового зобов'язання виникають нові
додаткові зобов'язання, які тягнуть за
собою втрату матеріального характеру.
Відповідно такі додаткові зобов'язання
є заходами відповідальності за
порушення основного зобов'язання, у
тому числі, коли має місце прострочення
виконання основного зобов'язання.

Індекс інфляції за своїми ознаками є
збільшенням суми основного боргу у
зв'язку з девальвацією грошової
одиниці України, а три відсотки річних -
є платою за користування чужими
коштами в цей період прострочки
виконання відповідачем його
договірного зобов'язання, і за своєю
правовою природою вони є самостійними
способами захисту цивільних прав і
забезпечення виконання цивільних
зобов'язань.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Відповідно до статей 216-218 ГК України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за порушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських
санкцій. Господарськими санкціями
визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки.
Господарські санкції застосовуються в
установленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин. Підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Приписами чинного законодавства не
передбачено звільнення боржника
(відповідача) від відповідальності за
невиконання основного грошового
зобов'язання або його виконання з
порушенням встановлених Договором
термінів та не позбавляє кредитора
(позивача) права на отримання сум,
передбачених статтею 625 ЦК України.

З наданого розрахунку трьох відсотків
річних вбачається, що позивач
здійснював нарахування за період з 12
грудня 2012 року по 10 жовтня 2013 року
відносно заборгованості 200 841,36 гривень
(а.с. 36).

За здійсненим господарським судом
перерахунком, з урахуванням настання у
відповідача строку платежу, сума трьох
відсотків річних становить 4 984,41
гривень за період з 13 грудня 2012 року по
10 жовтня 2013 року.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що в
разі порушення однією із сторін
встановлених даним договором термінів
виконання грошових зобов'язань інша
сторона має право вимагати оплати пені
у розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України від
несвоєчасно оплаченої суми за кожний
день порушення таких термінів.

Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання
(стаття 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено пеню.

За приписами статей 611, 612 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки. Зобов'язання можуть
забезпечуватись неустойкою, якою є
відповідно до статті 549 ЦК України, сума
або інше майно, які боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання.

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК
України, статтями 1, 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
частиною шостою статті 232 ГК України.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(стаття 549 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання, що
передбачено частиною першою статті 550
ЦК України.

Частиною першою статті 230 ГК України
передбачено, що штрафними санкціями
визначаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» від 22
листопада 1996 року № 543-96-ВР, платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочення
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня (стаття 3 вказаного Закону).

З наведеного у позові розрахунку пені
вбачається, що позивач здійснював
нарахування за період з 13 грудня 2012
року по 10 жовтня 2013 року відносно
заборгованості 200 841,36 гривень.

Частиною шостою статті 232 ГК України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців. Проте законом або
договором може бути передбачений інший
період для нарахування неустойки
(менший чи більший за 6 місяців).

Так, оскільки прострочення виконання
зобов'язання з оплати товару за
видатковими накладними № РН-000571, №
РН-000572 від 09 грудня 2012 року виникло з
13 грудня 2012 року, то
граничним днем нарахування пені є 13
червня 2013 року.

Оскільки сторонами у Договорі в
порядку норм частини шостої статті 232
ГК України не передбачена можливість
нарахування пені до моменту повного
погашення боргу, господарський суд
дійшов висновку про неправомірність
нарахування позивачем пені за період,
що перевищує шість місяців від дня,
коли зобов'язання мало бути виконано.

За здійсненим господарським судом
перерахунком, з урахуванням настання у
відповідача строку платежу, сума пені
становить 15 078,08 гривень за період з
13 грудня 2012 року по 13
червня 2013 року.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої
статті 129 Конституції України, статей
4-2, 4-3, 33 ГПК України, основними
засадами судочинства є рівність усіх
учасників судового процесу перед
законом та судом. Судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності сторін та свободі
в наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

За приписами статті 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

За наведених обставин позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати відповідно до положень
статті 49 ГПК України покладаються на
сторін пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

В И Р I Ш И В
:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства
«АБЗ» (86157, Донецька область, місто
Макіївка, мікрорайон Сонячний, будинок
№ 11, квартира № 182; код ЄДРПОУ - 32866224,
відомості про рахунки в установах
банків відсутні) на користь товариства
з обмеженою відповідальністю
«Термінал-МК» (39605, Полтавська область,
місто Кременчук, вулиця Богдана
Хмельницького, будинок № 39, офіс № 17;
код ЄДРПОУ - 37748433, відомості про
рахунки в установах банків відсутні) 200
841,36 гривень основного бору, 15 078,08
гривень пені, 4 984,41 гривень трьох
відсотків річних та 4 418,13
гривень судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ в установленому порядку.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене через господарський суд
Донецької області до Донецького
апеляційного господарського суду
протягом десяти днів з дня складення
повного рішення. Рішення
господарського суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Повне рішення складено 24 лютого
2014 року.

Суддя
С.М. Фурсова