ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.02.14р. Справа № 904/8386/13

За позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, с. Нива Трудова, Апостолівський
район, Дніпропетровська область

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Кривий Ріг, Дніпропетровська
область

про стягнення 75 101,43 грн. за договором
поставки

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Бондик Є.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 84
від 20.01.2014 р.

Від відповідача: ОСОБА_2, паспорт серії
НОМЕР_1, виданий Центрально-Міським РВ
Криворізького МУУМВС України в
Дніпропетровській області 29.03.1996 р.;
ОСОБА_4, довіреність № 2086 від10.12.2013 р.;
ОСОБА_5, довіреність № 203 від 03.02.2014 р.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до сусуду з позовом про
стягнення з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на свою користь 68 320,00 грн.
основного бору; 5 021,59 грн. пені; 1 659,84 грн.
3% річних за договором поставки № 12/02
від 01.01.2012 р.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням Відповідачем зобов'язань за
договором щодо своєчасної та повної
оплати вартості поставленого товару.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 19.11.2013р.
суддею Єременко А.В. розгляд справи
відкладено на 11.12.2013р.

Розпорядженням в.о. керівника апарату
суду № 1349 від 11.12.2013р., відповідно до
протоколу зборів суддів
господарського суду Дніпропетровської
області № 11 від 08.11.2013 р., а також на
підставі п.3.1.13 Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, справу № 904/8386/13 передано для
розгляду судді Назаренко Н.Г.

Ухвалою від 12.12.2013р. справу № 904/8386/13
прийнято до провадження суддею
Назаренко Н.Г. та призначено її розгляд
на 21.01.2014р.

В ході судового розгляду справи
Позивач підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, надав додаткові
пояснення та пояснення на відзив, у
яких зазначив, що згідно визнання
рахунку - фактури в Наказі Державної
митної служби України «Про погодження
типової технології митного контролю та
митного оформлення товарів та других
предметів» від 30.12.1998 р. № 828:
рахунок-фактура - вид комерційного
рахунка. Окрім свого основного
призначення як документа, в якому
зазначено суму належного за товар
платежу, рахунок-фактура може бути
використаний як супровідний документ.
Також позивач зазначає, що відповідач
підписавши акт звірки
взаєморозрахунків за період з 01.08.2012р.
по 30.09.2012р. підтвердив суму
заборгованості. На адресу відповідача
направлялись претензії, але конверти з
ними повернулися з відміткою «за
закінченням терміну зберігання». Крім
того позивач зазначив, що договір № 12/20
містить підписи обох сторін та
скріплений печатками сторін, а
обставини на які посилається
відповідач (отруєння птиці) сталися в
інший період.

Відповідач проти позову заперечив, у
відзиві на позов зазначає, що договір
поставки № 12/02 від 01.01.2012 р. він взагалі
не підписував та ознайомився з ним
після того як договір йому передав, з
вписаними вже даними, позивач. Та
зазначає, що вимоги вказаного договору
повністю виконував, а позивач грубо
порушував їх. Також відповідач
зазначає, що з 2009р., не дивлячись на
вимоги п. 9.5. договору, велись усні
домовленості про поставку товару. Крім
того відповідач позивачем поставлявся
неякісний товар. Відповідач стверджує,
що він своєчасно та в повній мірі
сплачував кошти за поставлений товар,
що підтверджується актами звірки
взаєморозрахунків за період з 01.09.2012р.
по 31.12.2012р. та з 15.10.2012р. по 31.12.2012р., а
також квитанціями від 12.10.2012р. та
26.10.2012р., а позивач порушив вимоги п. 8.2.
договору, оскільки вказаним пунктом
чітко вказано, що сторони встановили
обов'язкове досудове врегулювання
спору, але він жодного разу не отримав
від позивача письмової претензії. На
підставі викладеного відповідач
просить відмовити у задоволенні
позовних вимог.

21.01.2014р. у судовому засіданні
оголошувалась перерва до 04.02.2014р.

Ухвалою суду від 04.02.2014 р., за заявою
відповідача строк розгляду справи
було продовжено на 15 днів до 25.02.2014р., в
судовому засіданні оголошено перерву
до 25.02.2014 р.

Клопотання про використання засобів
технічної фіксації судового процесу
при розгляді цієї справи
представниками сторін не заявлялись.

В судовому засіданні 25.02.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2012р. між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі -
Позивач, Постачальник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі -
Відповідач, Замовник) укладено договір
поставки № 12/02 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору
Постачальник зобов'язаний поставити у
встановлений строк у власність
Замовника товар, а Замовник
зобов'язується своєчасно прийняти та
оплатити товар на умовах, визначених
договором.

Згідно п. 2.1. Договору кількість товару
погоджується сторонами та
визначається в видаткових накладних,
які вважаються невід'ємною частиною
договору.

Пунктом 2.2. Договору встановлено, що
партія товару повинна бути забезпечена
супроводжувальними документами:
товарна накладна, рахунок на проплату.

Ціна договору не є фіксованою, та буде
визначатися за кожну партію шляхом
переговорів між сторонами. Ціна
договору - загальна сума всіх накладних
за договором (п. 3.1. Договору).

У відповідності до п. 3.3. Договору
оплата товару має бути здійснена
Замовником протягом 7 банківських днів
після поставки товару на склад
замовника.

Згідно п. 4.1. Договору товар
поставляється по партіям згідно до
заяви Замовника, в якій зазначається
асортимент, кількість товару,
орієнтовний строк та умови поставки.
Заява подається в письмовому вигляді
шляхом передачі по факсу з
підтвердженням про отримання або
надіслання листа в електронному
вигляді на адресу електронної пошти.

Даний договір набирає чинності з
моменту підписання його сторонами і
діє до 31.12.2012р., але в будь якому разі до
фактичного виконання сторонами своїх
зобов'язань за даним договором. Договір
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення терміну дії договору жодна
із сторін не заявила про розірвання або
внесення до нього змін (п.п. 5.1., 5.2.
Договору).

Як зазначив у позовній заяві Позивач,
на виконання умов договору у період з
29.06.2012р. по 02.10.2012р. ним поставлено
Відповідачеві товар на загальну суму
68 320,00 грн., Відповідач не
сплатив за поставлений товар, що і
стало причиною спору.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
представників сторін, суд прийшов до
висновку про відмову у задоволенні
позову на підставі наступного.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України та ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, не
пов'язаних з особистими, сімейними,
домашніми або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України встановлено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного з законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Пунктом 4.4. Договору сторони
встановили, що датою поставки є дата
отримання замовником товару на складі
замовника згідно з видатковими
накладними, підписаними сторонами.

На вимогу суду надати видаткові
накладні, які свідчать про отримання
відповідачем товару на спірну суму,
позивач зазначив, що відповідач,
отримавши накладні, їх не підписав та
не повернув.

А в якості підтвердження наявності
отримання відповідачем товару,
позивач надав суду лише копії
рахунків-фактур (а.с. 18-21) на загальну
суму 68 320,00грн. та Акт звірки
взаєморозрахунків за період з 01.08.2012р.
по 30.09.2012р. (а.с.46).

Суд не приймає зазначені документи в
якості доказів поставки товару на
підставі наступного.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" (із змінами та
доповненнями на момент виникнення
спірних правовідносин) підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні складатись під час
здійснення господарської операції, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення.

Згідно з пунктом 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995р., зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704 (із змінами та доповненнями на
момент виникнення спірних
правовідносин) господарські операції -
це факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
результатів.

Тобто факт проведення позивачем у
справі господарських операцій, що
стосуються виконання ним зобов'язань,
повинен підтверджуватися первинними
бухгалтерськими документами.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно листа Державного казначейства
України від 20.02.2009р. № 15-08/527-2652 рахунок
(рахунок-фактура) за своїм призначенням
не відповідає ознакам первинного
документа, оскільки ним не фіксується
будь-яка господарська операція,
розпорядження або дозвіл на проведення
господарської операції, а носить лише
інформаційний характер. До документів,
що підтверджують рух
товарно-матеріальних цінностей,
відносяться накладна на відпуск
товарно-матеріальних цінностей,
накладна-вимога на відпуск (внутрішнє
переміщення) матеріалів,
товарно-транспортна накладна та інше.

Акт звірки взаєморозрахунків на який
посилається позивач також не може бути
доказом отримання відповідачем товару,
оскільки акт звірки бухгалтерів
підприємств є тільки документом, по
якому бухгалтерії підприємств
звіряють бухгалтерський облік
операцій. Тобто, Акт звірки
взаєморозрахунків сам по собі не може
бути доказом наявності або відсутності
обов'язку сплатити грошові кошти,
оскільки є зведеним обліковим
документом, який відображає загальну
суму заборгованості та фіксує стан
розрахунків між сторонами, а відтак не
породжує будь-яких прав та обов'язків
для сторін. При цьому факт здійснення
господарських операцій повинен
підтверджуватись первинними
документами, якими акт звіряння
розрахунків не вважається

(Зазначений висновок узгоджується з
позицією ВГСУ, викладеною у постановах
від 29.04.13р. у справі № 40/5005/7052/2012 та від
03.07.2013р. у справі № 922/047/13)

Пояснення позивача щодо домовленості
між сторонами договору про те, що
видаткові накладні, довіреності на
отримання товару та інші
товаросупровідні документи, окрім
рахунку-фактури, замовник повинен
надіслати постачальнику поштою,
заперечуються відповідачем та не
підтверджені жодним доказом, у зв'язку
з чим судом не приймаються.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

В силу вказаної норми обов'язок
доведення обставин покладається на
сторону, яка посилається на них як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 36 ГПК України,
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії. Якщо
для вирішення спору має значення лише
частина документа, подається
засвідчений витяг з нього. Оригінали
документів подаються, коли обставини
справи відповідно до законодавства
мають бути засвідчені тільки такими
документами, а також в інших випадках
на вимогу господарського суду.

Як встановлено ст. 47 ГПК України, судове
рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи. При цьому, в силу ст.43
ГПК України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
позивач не довів належними та
допустимими доказами тих обставин, на
яких ґрунтуються заявлені ним вимоги, у
суду відсутні підстави для задоволення
позову, у зв'язку з чим в задоволенні
позову слід відмовити.

Відповідно до приписів ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати у справі покладаються
на позивача.

Керуючись ст. 193 Господарського кодексу
України, ст.ст. 267 525, 526, 527, 530, Цивільного
кодексу України, ст.ст. 32, 33, 34,36, 38, 43, 49,
82-87 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати у справі покласти на
позивача.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя Н.Г. Назаренко

Дата підписання рішення, оформленого
відповідно до вимог ст. 84 ГПК України, -
26.02.2014р.