ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2014 року Справа №
18/5005/8903/2012

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Березкіна О.В., Іванов О.Г.

при секретарі судового засідання:
Погорєловій Ю.А.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача -1 - не з'явився;

від відповідача -2 - не з'явився;

від відповідача -3 не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "Приватбанк" на
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 03.12.2013р.
у справі №18/5005/8903/2012

за позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
"Приватбанк", м.Дніпропетровськ

до відповідача-1: Державної
казначейської служби України, м. Київ

відповідача-2: Центрально - міського
відділу Державної виконавчої служби
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області, м.
Кривий Ріг

відповідача-3: Південної міжрайонної
державної податкової інспекції у м.
Кривому Розі Дніпропетровської
області, м. Кривий Ріг

про стягнення збитків

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2012 року ПАТ Комерційний банк
"Приватбанк" звернулося до
господарського суду Дніпропетровської
області з позовом до Державної
казначейської служби України
(відповідача-1), до Центрально-Міського
відділу державної виконавчої служби
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області
(відповідача-2) та до Південної
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області
(відповідача-3, в якому, з урахуванням
уточнень від 05.11.2013р., просило: стягнути
з Центрально-міського відділу
державної виконавчої служби
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області на
користь позивача вартість
конфіскованих у дохід держави
автомобіля "Део Ланос", реєстраційний
номер НОМЕР_1, і автомобіля "Хюндай
Туксон", реєстраційний номер НОМЕР_2;
зобов'язати Державну казначейську
службу України (шляхом зобов'язання)
повернути (перерахувати) позивачу
вартість конфіскованих в дохід держави
автомобіля "Део Ланос", реєстраційний
номер НОМЕР_1, і автомобіля "Хюндай
Туксон", реєстраційний номер НОМЕР_2, в
сумі 75398,60 грн.; стягнути з Південної
міжрайонної державної податкової
інспекції у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області на користь
позивача судовий збір у сумі 804,75 грн.,
стягнути з Центрально-міського відділу
державної виконавчої служби
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області на
користь позивача судовий збір у сумі
804,75 грн.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 03.12.2013р.
у справі №18/5005/8903/2012 (колегія суддів у
складі: головуючий суддя - Петрова В.І.,
судді: Коваленко О.О., Назаренко Н.Г.) у
задоволенні позовних вимог ПАТ
Комерційний банк "Приватбанк"
відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду
мотивовано тим, що позивач не надав
належного підтвердження про звернення
стягнення на заставлене майно та не
довів, що у діях відповідача є
наявність складу цивільного
правопорушення, що є передчасним
твердженням про те, що у позивача є
право на відшкодування шкоди за
реалізоване майно - транспортні засоби
"Део Ланос", реєстраційний номер НОМЕР_1,
та "Хюндай Туксон", реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Не погодившись з рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 03.12.2013 року у справі
№18/5005/8903/2012 ПАТ Комерційний банк
"Приватбанк" подало до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати згадане
рішення та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач вказує на те, що при прийнятті
оскаржуваного рішення місцевим
господарським судом допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права, а висновки суду
першої інстанції ґрунтуються на
матеріалах справи, які належним чином
не перевірено судом.

Зокрема, позивач звертає увагу суду, що
дії Центрально - Міського відділу
державної виконавчої служби
Криворізького міського управління
юстиції про перерахування грошових
коштів від реалізації заставного майна
(двох автомобілів), є прямим порушенням
ч. 6 ст. 54 Закону України "Про виконавче
провадження". Так, як встановлено
рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 03.12.2013р.
у справі №18/5005/8903/2012, грошові кошти,
отримані від реалізації автомобіля
марки "Хюндай Туксон", у розмірі 58676,45
грн. та грошові кошти, отримані від
реалізації автомобіля марки "Део
Ланос", у розмірі 16723,15 грн. було
перераховано на користь державного
бюджету 11.12.2012 року, проте рішення, на
підставі якого було припинено право
застави на зазначені авто, було
скасовано ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 17.10.2012 року. Тобто, у
відповідача-2 не було законних підстав
для перерахування зазначених грошових
коштів до державного бюджету, такі
підстави відпали разом із скасуванням
рішення про припинення застави.
Фактично, після скасування зазначеного
рішення, банк знову набув/повернув
статус заставодержателя. Скаржник
вважає, що за даних обставин,
відповідач-2 зобов'язаний був зазначені
кошти перерахувати на користь
позивача, як заставодержателя,
відповідно до ч. 6 ст. 54 "Про виконавче
провадження".

Відповідач-2 (Центрально - Міський
відділ державної виконавчої служби
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області)
надав до суду заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просить
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 03.12.2013р.
у справі №18/5005/8903/2012 залиши без змін, а
апеляційну скаргу ПАТ Комерційний банк
"Приватбанк" без задоволення. Також
просив розглядати апеляційну скаргу
ПАТ Комерційний банк "Приватбанк" без
участі представника Центрально -
Міського відділу державної виконавчої
служби Криворізького міського
управління юстиції.

Державна казначейська служба України
(відповідач-1) та Південна міжрайонна
державна податкова інспекція у м.
Кривому Розі Дніпропетровської
області (відповідач-3) письмових
відзивів на апеляційну скаргу не
надали.

Сторони участі своїх уповноважених
представників у судовому засіданні
19.02.2014р. не забезпечили, про причини
неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що докази у справі
дозволяють визначитися відносно
законності оскаржуваного рішення,
колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про можливість розгляду справи за
відсутності зазначених вище учасників
судового процесу за наявними у справі
матеріалами, згідно вимог ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні 19.02.2014р.
Дніпропетровським апеляційним
господарським судом прийнято вступну
та резолютивну частини постанови у
даній справі.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, який був присутнім в
попередніх судових засіданнях,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту встановлених
місцевим господарським судом обставин
справи та правильність їх юридичної
оцінки, колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про те, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Як неодноразово вказував позивач у
своїх поясненнях на підтвердження
позовних вимог, відповідач-2 порушив
вимоги ч.ч. 3, 4 і 6 Закону України "Про
виконавче провадження", а саме
добровільно не перерахував банку, як
заставодержателю, кошти від реалізації
заставного майна на суму 75398,60 грн., що
спричинило збитки банку. Вказує, що ці
кошти належать банку -
заставодержателю, оскільки повинні
бути враховані при сплаті кредиту.
Вважає, що протиправність дій
відповідача-2 призвела до того, що банк
втратив це майно (гроші), а відтак має
право на їх відшкодування за рахунок
держави.

Як правильно встановлено місцевим
господарським судом та підтверджено
матеріалами справи, 10.08.2006р. між
Закритим акціонерним товариством
комерційний банк "Приватбанк" (банк) та
ОСОБА_1 (Боржник) був укладений
кредитний договір №KRT0AK03530004,
відповідно до якого банк надав
боржнику кредит у сумі 19762,38 доларів
США, строком до 09.08.2013р.

У якості забезпечення зобов'язань за
кредитним договором №KRT0AK03530004 від
10.08.2006р. між Закритим акціонерним
товариством Комерційний банк
"Приватбанк" (Банк, Заставодержатель) та
ОСОБА_1 (Боржник, Заставодавець) було
укладено договір застави №KRT0AK03530004 від
10.08.2006р. Предметом цього договору є
надання в заставу автомобіля марки
"Хюндай Туксон", реєстраційний номер
НОМЕР_2, заставною вартістю 125800,00 грн.

24.04.2008р. між Закритим акціонерним
товариством Комерційний банк
"Приватбанк" (Банк) та ОСОБА_1 (Боржник)
також був укладений кредитно-заставний
договір №KRT0AK01140925, відповідно до якого
Банк надав Боржнику кредит у сумі 35900,20
грн., строком до 23.04.2013р. У забезпечення
зобов'язань за цим договором Банк
отримав у заставу автомобіль "Део
Ланос", реєстраційний номер НОМЕР_1.

Однак на підставі вироку Апеляційного
суду Дніпропетровської області у
кримінальній справі №1-5/2010 за
обвинуваченням ОСОБА_1 та інших (вирок
набрав законної сили 02.11.2010 року)
вищевказані заставні автомобілі були
конфісковані в дохід держави.

Видані Апеляційним судом
Дніпропетровської області 16.03.2010р.
виконавчі листи щодо конфіскації
автомобілів були направлені до
Центрально-Міського відділу державної
виконавчої служби Криворізького
міського управління юстиції
Дніпропетровської області (ДВС) для
виконання.

Відповідно до ст. 354 Цивільного кодексу
України, до особи може бути застосовано
позбавлення права власності на майно
за рішенням суду, як санкція за
вчинення правопорушення (конфіскація)
у випадках, встановлених законом.
Конфісковане майно переходить у
власність держави безоплатно. Обсяг та
порядок конфіскації майна
встановлюються законом.

Відповідно до п. 7 ст. 51, ч. 2 ст. 52 та ч.1
ст. 59 Кримінального кодексу України,
конфіскація майна віднесена до виду
покарань, яке є додатковим покаранням і
вважається виконаним з моменту
вилучення майна та його передачі
відповідним фінансовим органам
держави. Конфіскації підлягає тільки
те майно або частина майна, яке є
власністю засудженого.

У відповідності до ч.1 ст. 64 Закону
України "Про виконавче провадження",
майно, що підлягає конфіскації,
вилучається.

Реалізація конфіскованого майна
здійснюється у порядку, встановленому
цим Законом (ч.2 ст. 64 Закону України "Про
виконавче провадження").

Закон України "Про виконавче
провадження" не містить заборони щодо
вчинення виконавчих дій по реалізації
заставного майна, яке підлягає
конфіскації, однак особливості порядку
реалізації заставного майна
врегульовані, зокрема, положеннями ст.
54 цього Закону.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону
України "Про виконавче провадження",
для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателя.

Про звернення стягнення на заставлене
майно для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателя не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна (ч. 4 ст. 54 Закону України "Про
виконавче провадження").

Згідно ч. 5 ст. 54 Закону України "Про
виконавче провадження", реалізація
заставленого майна здійснюється в
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 54 Закону України
"Про виконавче провадження", за рахунок
коштів, що надійшли від реалізації
заставленого майна, здійснюються
утримання, передбачені статтею 43 цього
Закону, після чого кошти
використовуються для задоволення
вимог заставодержателя. У разі якщо
заставодержатель не є стягувачем у
виконавчому провадженні, йому
виплачуються кошти після належного
підтвердження права на заставлене
майно. У разі задоволення в повному
обсязі вимог заставодержателя залишок
коштів використовується для
задоволення вимог інших стягувачів у
порядку, встановленому цим законом.

Правонаступником Закритого
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приватбанк" на цей час є Публічне
акціонерне товариство Комерційний
банк "Приватбанк" - позивач у даній
справі.

Як підтверджено матеріалами справи,
відповідач-2 повідомив позивача, як
заставодержателя, про арешт вказаних
автотранспортних засобів, але останній
свої згоди на їх реалізацію не надав.

У зв'язку з тим, що позивачем не надано
згоди на реалізацію заставленого майна
- автомобілів марки "Део Ланос",
реєстраційний номер НОМЕР_1, та марки
"Хюндай Туксон", реєстраційний номер
НОМЕР_2, що належать боржнику за
кредитними договорами - ОСОБА_1,
державна виконавча служба у травні 2011
року звернулась до суду із позовом про
припинення права застави на
вищезазначені транспортні засоби.

08.12.2011р. рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області позов
Центрально-міського відділу державної
виконавчої служби Криворізького
міського управління юстиції до ОСОБА_1
про припинення права застави на
транспортні засоби марки "Део Ланос",
реєстраційний номер НОМЕР_1, та марки
"Хюндай Туксон", реєстраційний номер
НОМЕР_2, задоволено у повному обсязі.
Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15.03.2012р.
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 08.12.2011р. залишено без змін,
тому вважалось таким, що набрало
законної сили.

У зв'язку з припиненням права застави
на вищезазначені транспортні засоби
державна виконавча служба 21.05.2012 року
реалізувала вказані автомобілі з
прилюдних торгів, а отримані кошти в
подальшому перерахувала до державного
бюджету.

Так грошові кошти, отримані від
реалізації автомобіля марки "Хюндай
Туксон", у розмірі 58676,45 грн. платіжним
дорученням №1353 від 11.12.2012р.
перераховані на користь державного
бюджету, а саме отримувач УДКСУ у
Центрально-Міському районі м.Кривого
Рогу Дніпропетровської області, 24010200,
код 38032222, код банку 805012, кредитний
рахунок №0026; грошові кошти,
отримані від реалізації автомобіля
марки "Део Ланос", у розмірі 16723,15 грн.
платіжним дорученням №1353 від 11.12.2012р.
перераховані на користь державного
бюджету, а саме: отримувач УДКСУ у
Центрально-Міському районі м.Кривого
Рогу Дніпропетровської області, 24010200,
Код 38032222, код банку 805012, кредитний
рахунок №0026.

Відповідач-1 - Державна казначейська
служба України підтвердила факт
перерахування коштів до державного
бюджету в загальному розмірі 75398,60 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17.10.2012р. рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 08.12.2011р. та ухвалу
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 15.03.2012р. скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Таким чином, реалізація вказаних
транспортних засобів відбулась у той
час, коли були чинними судові рішення,
які припиняли право позивача, як
заставодержателя, на це майно, а
перерахування грошових коштів,
отриманих від реалізації цього майна, в
доход держави було здійснено вже після
скасування означених судових рішень.

У жовтні 2012 року позивач звернувся до
господарського суду з вимогою
повернути йому кошти з державного
бюджету у розмірі 75398,60 грн. від
реалізованого (заставленого) майна,
вважаючи, що вищевказаними діями
державної виконавчої служби йому
спричинено збитки у цьому ж розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України
"Про заставу", у разі вжиття державою
заходів до примусового вилучення
заставленого майна або майнових прав
(націоналізація, реквізиція,
конфіскація, накладення секвестру, а
також інших заходів, аналогічних за
своїми наслідками), держава
відшкодовує збитки, заподіяні
заставодержателю внаслідок здійснення
цих заходів.

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу
України, особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Як правильно відзначив суд першої
інстанції, для застосування такої міри
відповідальності як стягнення збитків
необхідною є наявність усіх елементів
складу цивільного правопорушення, а
саме: протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками, вини.
За відсутності хоча б одного із цих
елементів цивільного правопорушення
відповідальність не настає.

Відмовляючи в позові місцевий
господарський суд вказав, що позивач не
надав належного підтвердження на
заставлене майно та не довів, що у діях
відповідача є наявність складу
цивільного правопорушення, що є
передчасним твердженням про те, що у
позивача є право на відшкодування
шкоди за реалізоване майно - вказані
транспортні засоби.

Як стверджує у своїй апеляційній
скарзі позивач, такі висновки суду є
необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що слід
частково погодитися із висновком
місцевого господарського суду, а
доводи позивача у апеляційній скарзі
відхилити, зважаючи на таке.

За вказаних спірних обставин місцевий
господарський суд правильно керувався
ч. 6 ст.54 Закону України "Про виконавче
провадження", яка встановлює, що у разі,
якщо заставодержатель не є стягувачем
у виконавчому провадженні, йому
виплачуються кошти після належного
підтвердження права на заставлене
майно.

Позивач у виконавчому провадженні на
виконання вироку у кримінальній справі
щодо конфіскації належних ОСОБА_1
автотранспортних засобів стягувачем
не виступав, тому мав підтвердити
державному виконавцю належним чином
наявність у банка права на заставлене
майно.

Як встановлює ст. 16 Закону України "Про
заставу", право застави виникає з
моменту укладення договору застави, а в
разі, коли договір підлягає
нотаріальному посвідченню - з моменту
нотаріального посвідчення цього
договору. Якщо предмет застави
відповідно до закону чи договору
повинен знаходитись у
заставодержателя, право застави
виникає в момент передачі йому
предмета застави. Якщо таку передачу
було здійснено до укладення договору, -
то з моменту його укладення. Реєстрація
застави не пов'язується з моментом
виникнення права застави та не впливає
на чинність договору застави.

Таким чином, належним підтвердженням
права на заставлене майно, у розумінні
положень Закону України "Про заставу",
може бути договір застави.

Як свідчать спірні обставини, державна
виконавча служба була обізнана про
укладені між позивачем та ОСОБА_1
договори застави вказаного майна, що й
спричинила між цими особами спір щодо
припинення права цієї застави та
звільнення майна з-під арешту.

За приписами, встановленими ст. 14
Цивільного процесуального кодексу
України, судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч.4 ст.35 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення суду з цивільної справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим
для господарського суду щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору.

Так згаданим вище рішенням
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 10.04.2013р. у справі №444/9307/12, на
підставі даних з витягу з Державного
реєстру обтяжень рухомого майна
встановлено той факт, що вищевказані
транспортні засоби обтяжені
приватними обтяженнями: - на підставі
кредитно - заставного договору,
укладеного 24.04.2008р. між ПАТ Комерційний
банк "Приватбанк" та ОСОБА_1., а
автомобіль марки "Хюндай Туксон" - на
підставі договору застави, укладеного
10 серпня 2006 року між ПАТ "Комерційний
банк "Приватбанк" та ОСОБА_1, згідно з
яким обтяжувача в подальшому змінено
на компанію "Юкрейн Мортгейдж Лоун
Файненс №1 Пі-Ел-сі".

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 01.10.2013
року рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 10.04.2013р.
залишено без змін.

Отже у позивача у даній справі виникло
право на заставлене майно, зокрема
автомобіль марки "Деу Ланос", щодо якого
в подальшому державою були вжиті
заходи по його конфіскації.

Про цей факт вже безперечно було відомо
державній виконавчій службі за станом
на 11.12.2012р. - дату, коли було здійснено
перерахування грошових коштів на
користь державного бюджету.

Отже, висновок місцевого
господарського суду про те, що позивач
не надав належного підтвердження на
заставлене майно, на думку колегії
суддів апеляційного господарського
суду, є хибним.

Щодо відсутності у діях відповідача-2
усіх складових цивільного
правопорушення, то з цим висновком
місцевого господарського суду слід
погодитись, оскільки колегія суддів
апеляційного господарського суду
також вважає, що твердження
відповідача про спричинення йому
збитку саме у розмірі 75398,60 грн. та
вимога про стягнення цієї суми - є
передчасними, оскільки позивач ще не
звертався до ОСОБА_1 із вимогою про
звернення стягнення на заставлене
майно ані в судовому, ані в
позасудовому порядку.

Так, згідно ч. 6 ст.20 Закону України "Про
заставу" звернення стягнення на
заставлене майно здійснюється за
рішенням суду або третейського суду, на
підставі виконавчого напису нотаріуса,
якщо інше не передбачене законом або
договором застави.

Так 19.07.2012р. Індустріальний районний
суд м. Дніпропетровська прийняв заочне
рішення у цивільній справі №2/0417/5169/2012
за позовом ПАТ Комерційний банк
"Приватбанк" до ОСОБА_1 та до Публічного
акціонерного товариства "Акцент-Банк"
про стягнення заборгованості, за яким
стягнув із ОСОБА_1 солідарно на користь
ПАТ Комерційний банк "Приватбанк" 104760,76
грн. (заборгованість за кредитним
договором №KRT0AK01140925 від 24.04.2008р.) та
судовий збір у розмірі 1147,61 грн., а
всього 105908,37 грн., а також стягнув з
ОСОБА_1, Публічного акціонерного
товариства "Акцент-Банк" солідарно на
користь Публічного акціонерного
товариства "Приватбанк" 10000,00 грн. Це
судове рішення набрало чинності
31.07.2012р. На виконання цього судового
рішенні був виданий відповідний
виконавчий лист №2/0417/5169/2012 від 19.07.2012р.,
який також перебував з 08.08.2012р. по
28.12.2012р. на примусовому виконанні у
Центрально-Міського відділу державної
виконавчої служби, але цей виконавчий
лист був повернутий стягувачу без
виконання з підстав, встановлених п. 10
ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче
провадження", оскільки вжитими
державним виконавцем заходами було
встановлено, що боржник мешкає:
АДРЕСА_1.

Таким чином, у ході розгляду даної
справи підтверджено, що позивач
звертався до заставодавця вказаних
автотранспортних засобів (ОСОБА_1) із
вимогами про стягнення заборгованості,
але свого права на звернення стягнення
на заставлене майно із зазначенням при
цьому конкретного розміру
заборгованості, в погашення якої має
відбуватися реалізація заставного
майна, - до цього часу не реалізував.

Відтак вимоги позивача до усіх
відповідачів слід визнати
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного колегія суддів
апеляційного господарського суду
доходить висновку, що господарський
суд першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно з'ясував всі обставини
справи, дав належну правову оцінку
наданим сторонам доказам, доводам та
запереченням, і ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, що, у
відповідності до ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України, є
підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення, а
оскаржуваного рішення суду - без змін.

Водночас, розглянувши наявне у
матеріалах справи клопотання
Криворізької південної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області,
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд встановив, що на
підставі Постанови Кабінету Міністрів
України від 20.03.2013 року №229 "Про
утворення територіальних органів
Міністерства доходів і зборів" та
Додатку 2 до постанови Кабінету
Міністрів України від 20 березня 2013 року
№ 229 Криворізька центральна міжрайонна
державна податкова інспекція ДПС
реорганізована та приєднана до
Криворізької південної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, а остання є
правонаступником Криворізької
центральної міжрайонної державної
податкової інспекції ДПС.

Відповідно до статті 25 Господарського
процесуального кодексу України, у разі
припинення діяльності суб'єкта
господарювання шляхом реорганізації
(злиття, приєднання, поділу,
перетворення), заміни кредитора чи
боржника в зобов'язанні, а також в інших
випадках заміни особи у відносинах,
щодо яких виник спір, господарський суд
залучає до участі у справі
правонаступника відповідної сторони
або третьої особи на будь-якій стадії
судового процесу.

За встановлених вище обставин, колегія
суддів апеляційного господарського
суду вважає за необхідне задовольнити
клопотання Криворізької південної
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про заміну сторони
(відповідача-3) її правонаступником, про
що зазначити безпосередньо у постанові
суду за результатами розгляду
апеляційної скарги.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, витрати зі сплати
судового збору за розгляд апеляційної
скарги, згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на заявника у скарзі,
тобто позивача, а тому відшкодуванню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 25, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити клопотання Криворізької
південної об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про заміну
сторони її правонаступником.

Замінити відповідача-3 у даній справі -
Південну міжрайонну державної
податкову інспекцію у м. Кривому Розі
Дніпропетровської області на його
правонаступника - Криворізьку південну
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (5006,
Дніпропетровська область, м. Кривий
Ріг, проспект Металургів, буд. 16,
ідентифікаційний код юридичної особи
38658807).

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приватбанк" на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 03.12.2013р. у справі №18/5005/8903/2012
- залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 03.12.2013р.
у справі №18/5005/8903/2012 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у двадцятиденний
строк.

Повний текст постанови підписано -
24.02.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Подобєд

Суддя
О.В. Березкіна

Суддя
О.Г. Іванов