СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року Справа № 901/3976/13

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді
Проценко О.І.,

суддів
Латиніна О.А.,

Заплава Л.М.,

за участю представників сторін:

прокурор, Алісов Олег Володимирович,
посвідчення № 005827 від 25.09.12, старший
прокурор відділу прокуратури міста
Севастополя;

представник позивача, Кадуха Павло
Валерійович, довіреність № 52 від
19.02.14, Державне підприємство
Міністерства оборони України
"Центральний військовий санаторій
"Ялтинський";

представник позивача, не з'явився,
Кабінет Міністрів України;

представник відповідача, Войцеховська
Юлія Володимирівна, довіреність №
114/10-02 від 10.12.13, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дворцово-парковий
ансамбль";

представник відповідача, не з'явився,
Ялтинська міська рада;

представник третьої особи, Болгар
Надія Сергіївна, довіреність № 220/553/д
від 08.11.13, Міністерство оборони
України;

представник третьої особи, не з'явився,
Державна інспекція сільського
господарства в Автономній Республіці
Крим;

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Дворцово-парковий
ансамбль" на рішення господарського
суду Автономної Республіки Крим (суддя
Потопальський С.С.) від 14 січня 2014 року у
справі № 901/3976/13

за позовом заступника прокурора
Автономної Республіки Крим в
інтересах держави в особі Кабінету
Міністрів України та Державного
підприємства Міністерства оборони
України "Центральний військовий
санаторій "Ялтинський"

до Ялтинської міської ради

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дворцово-парковий
ансамбль"

треті особи :

Державна інспекція сільського
господарства в Автономній Республіці
Крим

Міністерство оборони України

про визнання недійсними та скасування
рішень і договору оренди земельної
ділянки

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Автономної
Республіки Крим в інтересах держави в
особі Кабінету Міністрів України та
Державного підприємства Міністерства
оборони України "Центральний
військовий санаторій "Ялтинський"
звернувся до Господарського суду
Автономної Республіки Крим з позовом
до Ялтинської міської ради та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дворцово-парковий
ансамбль" про визнання недійсним та
скасування рішення 14 сесії 5 скликання
Ялтинської міської ради від 14.12.2007 № 173
щодо припинення ДП МОУ "ЦВС "Ялтинський"
права постійного користування
земельною ділянкою площею 16,5709 га
земель оздоровчого призначення,
визнання недійсним та скасування
рішення 29 сесії 5 скликання Ялтинської
міської ради від 22.12.2009 № 208 щодо
затвердження проекту землеустрою та
передачі в оренду ТОВ
"Дворцово-парковий ансамбль" земельної
ділянки площею 12,9212 га (кадастровий
номер :01:003:0184); визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки
площею 12,9212 га (кадастровий номер:
:01:003:0184), укладеного 26.03.2010
зареєстрований 27.05.2010.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим (суддя
Потопальський С.С.) від 14 січня 2014 року у
справі №901/3976/13 позов задоволений.

Визнано недійсним та скасовано рішення
14 сесії 5 скликання Ялтинської міської
ради від 14.12.2007 №173 щодо припинення
Державним підприємством Міністерства
оборони України "Центральний
військовий санаторій "Ялтинський"
права постійного користування
земельною ділянкою площею 16,5709 га
земель оздоровчого призначення.

Визнано недійсним та скасовано рішення
29 сесії 5 скликання Ялтинської міської
ради від 22.12.2009 № 208 щодо затвердження
проекту землеустрою та передачі в
оренду Товариству з обмеженою
відповідальністю "Дворцово-парковий
ансамбль" земельної ділянки площею 12,9212
га (кадастровий номер :01:003:0184).

Визнаний недійсним договір оренди
земельної ділянки площею 12,9212 га
(кадастровий номер: :01:003:0184),
укладений 26.03.2010 між Ялтинською міською
радою та товариством з обмеженою
відповідальнстю "Дворцово - парковий
ансамбль", зареєстрований 27.05.2010.

Стягнуто з Ялтинської міської ради на
користь Державного бюджету України
2294,00 грн. судового збору.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю "Дворцово - парковий
ансамбль" на користь Державного
бюджету України 1147,00 грн. судового
збору.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції з посиланням на норми
земельного та цивільного
законодавства дійшов висновку, що
оскаржувані рішення Ялтинської
міської ради прийняти з перевищенням
повноважень ради та з порушенням норм
земельного законодавства, що порушує
права та законні інтереси позивачів у
справі, а тому підлягають визнанню
недійсними та, як наслідок, підлягає
визнанню недійсним і договір оренди
земельної ділянки площею 12,9212 га від
26.03.2010р.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції товариство з обмеженою
відповідальністю „Дворцово - парковий
ансамбль" звернулось до
Севастопольського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Автономної
Республіки Крим скасувати, в
задоволені позову заступника
прокурора Автономної Республіки Крим
відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
прийняте судом першої інстанції
рішення, суперечить нормам
процесуального та матеріального права.

Зокрема заявник апеляційної скарги
звертає увагу на те, що під час
прийняття оскаржуваного рішення, судом
першої інстанції не було звернуто
уваги на те, що форма актів перевірок не
відповідає формі на яку посилається
законодавець та вони складені за
формою, яка втратила чинність.

Крім того, скаржник зазначає, що судом
першої інстанції не застосовано до
спірних правовідносин строк позовної
давності, сплив якого було підставою
для відмови в задоволенні позовних
вимог.

Разом з тим, скаржник звертає увагу
суду апеляційної інстанції на те, що
правомірність відчуження землі
Міністерством оборони України без
погодження з Кабінетом Міністрів
України регламентується Наказом МОУ
№570 від 03.10.2006, в якому зазначається, що
з метою прискорення вирішення питань
передачі до складу земель запасу
органів місцевого самоврядування
земельних ділянок, що знаходиться у
користуванні Міністерства оборони
України, які для потреб Збройних Сил
України не використовуються, згода на
припинення права користування землями,
які не використовуються Збройними
Силами України, вилучення, зміну
цільового призначення цих земельних
ділянок надається Міністром оборони
України за поданням заступника
Міністра оборони України (згідно з
розподілом функціональних
повноважень).

Ухвалою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 04
лютого 2014 року, прийнято апеляційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю „Дворцово - парковий
ансамбль" до провадження
Cевастопольського апеляційного
господарського суду та призначено
справу до розгляду на 24 лютого 2014
року.

В судовому засіданні, яке відбулося 24
лютого 2014 року, представник товариства
з обмеженою відповідальністю
"Дворцово-парковий ансамбль" підтримав
доводи апеляційної скарги та просив
скасувати рішення суду першої
інстанції, прокурор, представник
Державного підприємства Міністерства
оборони України "Центральний
військовий санаторій "Ялтинський" та
представник Міністерства оборони
України заперечували проти доводів
апеляційної скарги та просили залишити
її без задоволення, інші представники
сторін та третьої особи у судове
засідання не з'явилися.

Відповідно до статті 98 Господарського
процесуального кодексу України
учасники судового процесу були
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи.

Відповідно до статті 22 Господарського
процесуального кодексу України явка у
судове засідання - це право, а не
обов'язок сторін, справа може
розглядатися без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору. Тому, з
урахуванням наявних у справі доказів,
судова колегія визнала можливим
розглянути справу у відсутність осіб,
що не з'явились.

Розглянувши справу повторно в порядку
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України судова
колегія встановила наступне.

Наказом Міністра оборони України від
11.07.2000 № 209 на фондах ліквідованого
Ялтинського військового санаторію
створено Державне підприємство
Міністерства оборони України
"Центральний військовий санаторій
"Ялтинський" (м. Ялта, вул. Свердлова, 32),
далі по тексту - ДП МОУ "ЦВС "Ялтинський"
- який підпорядковується Міністерству
оборони України, при цьому останній є
органом управління майном санаторію.

Згідно статуту ДП МОУ "ЦВС "Ялтинський",
затвердженого Міністром оборони
України 11.07.2000 та зареєстрованого в
реєстрі суб'єктів підприємницької
діяльності 07.11.2000, підприємство
створене для лікування та оздоровлення
військовослужбовців та інших осіб;
одним з основних напрямків діяльності
є організація та проведення
санаторно-курортного лікування хворих
згідно з медичними показаннями.

Рішенням Ялтинської міської ради від
29.11.2001 №34 надано у постійне
користування ДП МОУ "ЦВС "Ялтинський"
для експлуатації та обслуговування
санаторію земельну ділянку площею 18,024
га та 28.12.2001, видано державний акт,
зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право постійного
користування землею за №172.

Рішенням Ялтинської міської ради від
14.12.2007 №173 з посиланням на статті 141-142, 149
ЗК України ДП МОУ "ЦВС "Ялтинський"
припинено право постійного
користування земельною ділянкою
площею 16,5709 га із загальної площі 18,024
га, наданої для обслуговування
санаторію - "землі оздоровчого
призначення" - та включено їх до земель
Ялтинської міської ради на підставі
листа Міністерства оборони України від
31.10.2007 № 197/18.

Рішенням 29 сесії 5 скликання Ялтинської
міської ради від 22.12.2009 №208 затверджено
проект землеустрою, а ділянку передано
в оренду.

Вказане рішення стало підставою для
укладення 26.03.2010 договору оренди
земельної ділянки між Ялтинською
міською радою (Орендодавець) та TOB
"Дворцово - парковий ансамбль"
(Орендатор).

Відповідно до пункту 1.1. договору,
Орендодавець передає, а Орендатор
приймає в оренду земельну ділянку
„Рекреаційного призначення", код-1.17,
яка розташована за адресою: АР Крим,
м.Ялта, вул.Свердлова,34 кадастровий
номер: :01:003:0184.

За умовами пункту 2.1. договору, в оренду
передається земельна ділянка
загальною площею 12,9212га.

Вказаними договором та рішенням
передбачено, що земельна ділянка
надається в оренду для реконструкції,
будівництва та обслуговування
будівель і споруд, (п. 5.1 договору).

Проведеною органами прокуратури АР
Крим перевіркою були встановлені
порушення вимог законодавства при
вилученні Ялтинською міською радою
земель державної власності
оздоровчого призначення, що перебували
в користуванні Державного
підприємства "Центральний військовий
санаторій "Ялтинський" та подальшій
передачі їх в користування, що і стало
підставою для звернення прокурора до
суду із відповідним позовом.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права та відповідність
висновків суду обставинам справи,
судова колегія не вбачає підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції та вважає апеляційну скаргу
такою, що не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

За умовами частини 2 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно умов статті 20 Господарського
кодексу України кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом: визнання повністю або
частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів.

Згідно статті 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку (частина 10 статті 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні").

Акт державного чи іншого
органу - це юридична форма рішень цих
органів, тобто офіційний письмовий
документ, який породжує певні правові
наслідки, спрямований на регулювання
тих чи інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Підставами для визнання акту недійсним
є невідповідність його вимогам
чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції
органу, який видав цей акт.
Обов'язковою умовою визнання акту
недійсним є також порушення, у зв'язку з
прийняттям відповідного акту прав та
охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації. Якщо за
результатами розгляду справи, факту
такого порушення не встановлено, у
господарського суду немає правових
підстав для задоволення позову (пункт 2
Роз'яснення Президії Вищого
арбітражного суду України "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів"02-5/35
від 26.01.2000).

Згідно статті 29 Господарського
процесуального кодексу України та
статті 36-1 Закону України „Про
прокуратуру" прокурор бере участь у
розгляді справ за його позовами, а
також може вступити за своєю
ініціативою у справу, порушену за
заявою інших осіб, на будь-якій стадії
її розгляду для представництва
інтересів держави.

Статтею 2 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що прокурор самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, обґрунтовує
необхідність їх захисту.

У рішенні Конституційного Суду України
№3-рп/99 від 08 квітня 1999 року про
офіційне тлумачення статті 2
Господарського процесуального кодексу
України зазначено, що інтереси держави
можуть збігатися повністю або частково
з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій.

Також, вказаним рішенням
Конституційного Суду України
встановлено, що прокурор чи його
заступник у кожному конкретному
випадку самостійно визначає, у чому
саме полягає порушення матеріальних
або інших інтересів держави,
обґрунтовує в позовній заяві
необхідність їх захисту та визначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Як вбачається зі змісту частини 2
статті 21 та частини 2 статті 29
Господарського процесуального кодексу
України, позивачами є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.
Функції держави, які складають права та
законні інтереси позивача, повинні
виконуватися та/або порушуватися саме
у спірних правовідносинах, тобто в
межах предмету та підстав позову.

Таким чином, у разі прийняття
господарським судом позовної заяви,
поданої прокурором в інтересах
Кабінету Міністрів України та
Державного підприємства Міністерства
оборони України "Центральний
військовий санаторій "Ялтинський",
останні набувають статусу позивачів у
справі, отже на них розповсюджуються
положення частини 2 статті 21
Господарського процесуального кодексу
України, які встановлюють необхідність
наявності у таких осіб порушеного чи
оспорюваного права або охоронюваного
законом інтересу.

Поняття "охоронюваний законом інтерес",
що вживається в частині першій
статті 1 Господарського процесуального
кодексу України та інших законах
України у логічно-смисловому зв'язку з
поняттям "права", треба розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової
охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб,
які не суперечать Конституції і
законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності та іншим загальноправовим
засадам. Аналогічні висновки наведені
в Рішення Конституційного суду України
1 грудня 2004 року N18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес).

Отже, предметом доказування у справі
про визнання недійсним актів
Ялтинської міської ради є факти, що
свідчать про відповідність вказаного
акту вимогам законодавства та про
порушення вказаним актом прав та
охоронюваних законом інтересів
позивачів у справі.

Земельні відносини в Україні
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом України, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно - правовими актами.

Відповідно до частини 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно статті 24 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
органи місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Відповідно до статті 14 Конституції
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Згідно зі статтею 19 Земельного кодексу
України, землі України за основним
цільовим призначенням поділяються на
такі категорії:

а) землі сільськогосподарського
призначення;

б) землі житлової та громадської
забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого
природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного
призначення;

е) землі лісогосподарського
призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення.

Земельні ділянки кожної категорії
земель, які не надані у власність або
користування громадян чи юридичних
осіб, можуть перебувати у запасі.

Як вбачається зі змісту листа
управління Держземагенства у місті
Ялті від 05.11.2013 №8798-2/ю-25-4 спірна
земельна ділянка згідно Державної
статистичної звітності "Облік земель"
(форма 6-зем) станом на 2007 рік рахувалась
на обліку: рядок 7.2 (шифр 85) "Землі
оздоровчого призначення" (категорія
земель), в тому числі по окремих видах
використання в межах категорії земель:
графи 34, 43, 79 "забудовані землі", "землі
суспільного призначення", "землі
оздоровчого призначення".

Інструкція із заповнення державної
статистичної звітності з кількісного
обліку земель (форми №№ 6-зем, ба-зем,
6б-зем, 2-зем), затверджена наказом
Державного комітету статистики
України від 05.11.1998 №377, передбачає, що у
рядку 85 зазначаються дані про
землекористувачів земель оздоровчого
призначення, а у графах відображається
класифікація земель згідно зі
"Стандартною статистичною
класифікацією землекористування ЄЕК",
як змішана: за видами земельних угідь
та видами економічної діяльності.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що земельна ділянка площею
18,024 га, що перебувала в користуванні ДП
МОУ "ЦВС "Ялтинський" відносилась до
земель оздоровчого призначення, що
згідно зі статтею 19 Земельного кодексу
України, є окремою категорією земель.

Земельний кодекс України та Закон
України "Про охорону навколишнього
природного середовища" (ст. 62) визначає
землі оздоровчого призначення як
курортні і лікувально-оздоровчі зони,
території яких мають природні
лікувальні фактори (кліматичні та інші
умови), сприятливі для лікування і
оздоровлення людей. Закон України "Про
курорти" від 05.10.2000 під поняттям "курорт"
вважає освоєну природну територію на
землях оздоровчого призначення, що має
природні лікувальні ресурси, необхідні
для їх експлуатації будівлі та споруди,
використовується з метою лікування,
медичної реабілітації, профілактики
захворювань та для рекреації і
підлягає особливій охороні.
Загальнодержавною програмою
формування національної екологічної
мережі України на 2000 - 2015 роки курортні
і лікувально-оздоровчі території
віднесені до об'єктів, що підлягають
особливій охороні.

Місто Ялта включене до Переліку
населених пунктів, віднесених до
курортних, що затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 28.12.1996
року № 1576 (з відповідними змінами).

Згідно статті 24 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
органи місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Відповідно до статті 393 Цивільного
Кодексу України, правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується. Власник майна, права
якого порушені внаслідок видання
правового акта органом державної
влади, органом влади Автономної
Республіки Крим або органом місцевого
самоврядування, має право вимагати
відновлення того становища, яке
існувало до видання цього акта. У разі
неможливості відновлення попереднього
становища власник має право на
відшкодування майнової та моральної
шкоди.

Отже, умовою для подання такого позову
є невідповідність актів, прийнятих
зазначеними органами, вимогам закону,
порушення, у зв'язку з прийняттям
відповідних актів прав та охоронюваних
законом інтересів підприємства чи
організації, а також порушення цими
актами права власності.

Незаконність може полягати, як у
невідповідності акта компетенції
органу, який його прийняв, так і в
безпосередньому порушенні права
власності виданням такого акту.

Виходячи з правового аналізу наведеної
норми, позивачем за таким позовом може
бути власник або титульний володілець,
право власності (або інше титульне
право) якого порушене виданням
перелічених органами актів, і таке
право має вже існувати, тобто
безперечно передувати зверненню до
суду, адже відсутність права виключає
його судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 84
ЗК України у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

Крім того, відповідно до пункту "ж"
частини третьої статті 84 ЗК України (в
редакції, чинній на час прийняття
оскаржуваних рішень) до земель
державної власності, які не можуть
передаватись у комунальну власність,
належать земельні ділянки, на яких
розташовані державні, у тому числі
казенні, підприємства, господарські
товариства, у статутних фондах яких
державі належать частки (акції, паї),
об'єкти незавершеного будівництва та
законсервовані об'єкти. Аналогічна
норма міститься в Законі України "Про
розмежування земель державної та
комунальної власності" від 05.02.2004.

У справі, що переглядається в
апеляційному порядку, судова колегія
встановила, що Державне підприємство
Міністерства оборони України
"Центральний військовий санаторій
"Ялтинський" відповідно до свого
Статуту засновано на державній
власності та підпорядковано
Міністерству оборони України, яке є
його органом управління.

Відповідно до статті 141 ЗК України
підставами припинення права
користування земельною ділянкою є,
зокрема, добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою.

Згідно з частинами третьою, четвертою
статті 142 ЗК України припинення права
постійного користування земельною
ділянкою у разі добровільної відмови
землекористувача здійснюється за його
заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі
заяви землекористувача приймає
рішення про припинення права
користування земельною ділянкою, про
що повідомляє органи державної
реєстрації.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК
України (в редакції, чинній на час
прийняття оскаржуваних рішень)
передбачалося, що до розмежування
земель державної і комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, на яких розташовані державні, в
тому числі казенні, підприємства,
господарські товариства, у статутних
фондах яких державі належать частки
(акції, паї), здійснюють відповідні
сільські, селищні, міські ради, а за
межами населених пунктів - відповідні
органи виконавчої влади.

Частиною другою статті 84 ЗК України (в
редакції, чинній на час прийняття
оскаржуваних рішень) визначено органи,
через які держава набуває і реалізовує
свої права на ці землі. Такими органами
було визначено Кабінет Міністрів
України, Раду міністрів Автономної
Республіки Крим, обласні, Київську та
Севастопольську міські, районні
державні адміністрації, державні
органи приватизації відповідно до
закону.

Згідно з пунктом "а" статті 16 та
частиною восьмою статті 149 ЗК України (в
редакції, чинній на час прийняття
оскаржуваних рішень) до повноважень
Ради міністрів Автономної Республіки
Крим у галузі земельних відносин
належало розпорядження землями
державної власності в межах,
визначених цим Кодексом. Рада
міністрів Автономної Республіки Крим
вилучала земельні ділянки державної
власності, які перебували у постійному
користуванні, в межах міст
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами п'ятою
та дев'ятою цієї статті.

Отже, виходячи із аналізу змісту
положень статті 16, частин другої,
третьої статті 84, частин третьої,
четвертої статті 142, частини восьмої
статті 149 та пункту 12 перехідних
положень ЗК України (в редакції, чинній
на час прийняття оскаржуваних рішень)
судова колегія приходить до висновку,
що Ялтинська міська рада не мала
повноважень щодо розпорядження
спірною земельною ділянкою державної
форми власності, а тому не могла
вилучати її з користування ДП МОУ "ЦВС
"Ялтинський".

Частиною 9 ст. 149 ЗК України передбачено,
що вилучення земель державної
власності (зокрема, оздоровчого
призначення), які перебувають у
постійному користуванні, здійснюється
виключно Кабінетом Міністрів України.

Проте, рішенням Ялтинської міської
ради від 14.12.2007 №173 з посиланням на
статті 141-142, 149 ЗК України ДП МОУ "ЦВС
"Ялтинський" припинено право
постійного користування земельною
ділянкою площею 16,5709 га із загальної
площі 18,024 га, наданої для
обслуговування санаторію - "землі
оздоровчого призначення" - та включено
їх до земель Ялтинської міської ради на
підставі листа Міністерства оборони
України від 31.10.2007 № 197/18.

За таких обставин, рішення Ялтинської
міської ради від 14.12.2007 № 173 прийнято з
перевищенням Ялтинською міською радою
власних повноважень та всупереч волі
користувача земель.

Згідно статті 155 Земельного кодексу
України, у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Відповідно до п. 12 розділу 10 ЗК України,
до розмежування земель державної та
комунальної власності розпорядження
землями в межах населених пунктів
здійснюють відповідні міські ради. При
цьому, п "г" ч. 1 ст. 12 ЗК України, до
компетенції місцевих рад віднесено
право вилучення земельних ділянок лише
із земель комунальної власності, а
згідно з п. "а" ч. 1 ст. 13 та п "а" ч. 1 ст. 16 ЗК
України, розпорядження землями
державної власності відноситься до
повноважень Кабінету Міністрів
України та Ради Міністрів АР Крим.

Проаналізувавши наведені норми
законодавства, судова колегія дійшла
висновку, що до розмежування земель
державної та комунальної власності
розпорядження землями, на яких
розташовані державні підприємства є
неможливим.

Водночас, землі оздоровчого
призначення є об'єктами особливої
охорони, тому їх правовий режим
базується на певних обмеженнях і
заборонах. Законодавство (ст. 62 Закону
України "Про охорону навколишнього
природного середовища" і п. 1 ст. 48 ЗК
України) забороняє на землях
оздоровчого призначення діяльність,
яка суперечить їх цільовому
призначенню або може негативно
впливати на лікувальні властивості і
санітарний стан території, що підлягає
особливій охороні.

Порушення при вилученні з
користування ДП МОУ "ЦВС "Ялтинський"
земель та їх передачі в оренду
зафіксовані також в Актах перевірок
Держсільгоспінспекції від 17.04.2013 та
14.11.2013, які є дійсними та у
встановленому Законом порядку не
оскаржені.

Отже, Ялтинською міською радою вказане
рішення прийнято з порушенням
виключної компетенції Кабінету
Міністрів України щодо вилучення
земельних ділянок державної власності
оздоровчого призначення, які
перебувають у постійному користуванні.

Припинення права постійного
землекористування ДП МОУ "ЦВС
"Ялтинський" могло бути здійснено
власником земельної ділянки, тобто
державним органом виконавчої влади, а
не органом місцевого самоврядування,
при цьому не мало значення, чи
знаходилась спірна земельна ділянка в
межах міста або за його межами.

Аналогічну правову позицію висловлює
Верховний суд України, зокрема у
постанові від 26 березня 2012 року у
справі №5002-24/216-2011.

Правова позиція, якого відповідно до
статті 11128 ГПК є обов'язковою для всіх
судів України, які зобов'язані привести
свою судову практику у відповідність
із рішеннями Верховного Суду України.

Отже, суд попередньої інстанції дійшов
вірного висновку, щодо неправомірності
дій Ялтинської міської ради щодо
розпорядження спірною земельною
ділянкою.

Щодо визнання недійсним рішення та
скасування рішення 29 сесії 5 скликання
Ялтинської міської ради від 22.12.2009 № 208
щодо затвердження проекту землеустрою
та передачі в оренду ТОВ
"Дворцово-парковий ансамбль" земельної
ділянки площею 12,9212 га (кадастровий
номер :01:003:0184), судова колегія
також погоджується з висновками суду
першої інстанції та вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно частини 5 статті 116 Земельного
кодексу України, надання у
користування земельної ділянки, що
знаходиться у власності або в
користуванні, проводиться тільки після
вилучення (викупу) його в порядку,
передбаченому Земельним кодексом.

Таким чином, приписами вищенаведених
правових норми встановлено, що надання
земельних ділянок у користування
здійснюється після її вилучення у
передбаченому Земельним кодексом
порядку.

Проте, як встановлено судом
апеляційної інстанції земельна
ділянка, яка передана ТОВ
"Дворцово-парковий ансамбль", у
встановленому Земельним кодексом
України порядку не вилучалася та її
цільове призначення не змінювалося, що
в свою чергу свідчить про
невідповідність рішення 29 сесії 5
скликання Ялтинської міської ради від
22.12.2009 № 208 Законові.

Наслідки порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель визначені статтею 21
Земельного кодексу України порушення
порядку встановлення та зміни
цільового призначення земель є
підставою для:

а) визнання недійсними рішень органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам;

б) визнання недійсними угод щодо
земельних ділянок;

в) відмови в державній реєстрації
земельних ділянок або визнання
реєстрації недійсною;

г) притягнення до відповідальності
відповідно до закону громадян та
юридичних осіб, винних у порушенні
порядку встановлення та зміни
цільового призначення земель.

Земельні ділянки в таких випадках
можуть вилучатися для суспільних та
інших потреб за рішенням органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
компетенції, за згодою
землекористувачів (частини 1 та 2 статті
149 ЗК України).

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що у Ялтинської міської
ради відсутні будь - які підстави для
розпорядження вказаною земельною
ділянкою ДП МОУ "ЦВС "Ялтинський".

Незважаючи на допущені порушення при
вилученні зазначеної земельної
ділянки рішенням Ялтинської міської
ради від 22.12.2009 № 208 затверджено проект
землеустрою, а ділянку передано в
оренду.

У листі заступника начальника
Головного управління містобудування,
архітектури та регіонального розвитку
Ялтинської міської ради від 5.11.2013 за
№01.2-11/5727 зазначено, що містобудівні
обґрунтування розміщення об'єктів TOB
"Дворцово - парковий ансамбль" в
управління не надходили.

Зважаючи на порушення, допущені при
розробленні проекту землеустрою щодо
передачі земельної ділянки площею 12,9212
га в оренду OB "Дворцово -парковий
ансамбль", Головним управлінням
містобудування, архітектури та
регіонального розвитку Ялтинської
міської ради 23.04.2013 відкликано висновок
№ 05/4170 від 25.05.2009 щодо можливості
цільового використання земельної
ділянки TOB "Дворцово - парковий
ансамбль" площею 12,912 га для
реконструкції, будівництва та
обслуговування будівель та споруд.

Як вказувалось вище, згідно статті 21
Земельного кодексу України, порушення
порядку встановлення та зміни
цільового призначення земель є
підставою для визнання недійсними
рішень органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок юридичним особам та
визнання недійсними угод щодо них.

Водночас, Ялтинською міською радою
передано в оренду TOB "Дворцово -
парковий ансамбль" земельну ділянку,
яка у відповідності до ст.ст. 80, 84
Земельного кодексу України,
відноситься до земель державної
власності та до комунальної власності
повноважним органом (Кабінетом
Міністрів України) ніколи не
передавалася.

Так, згідно ст. 13 Земельного кодексу
України, розпорядження землями
державної власності у межах,
визначених цим Кодексом, покладено на
Кабінет Міністрів України. Частиною 7
ст. 122 ЗК передбачено, що Кабінет
Міністрів України передає земельні
ділянки із земель державної власності
у власність або у користування у
випадках, визначених статтями 149 цього
Кодексу. Частиною 9 ст. 150 ЗК України
врегульовано питання вилучення з
постійного користування земельних
ділянок оздоровчого призначення
Кабінетом Міністрів України.

Щодо вимог прокурора про визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки площею 12,9212 га, укладеного
26.03.2010 між Ялтинською міською радою та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Дворцово - парковий
ансамбль", судова колегія вважає їх
такими, що також підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
визначено підстави визнання правочину
недійсним, зокрема, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписи статті 207 Цивільного кодексу
України надають суду право визнати
недійсним повністю або частково
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
травня 2011 року "Про деякі питання
практики розгляду справ у спорах, що
виникають із земельних відносин",
розглядаючи справи у спорах про
визнання недійсними договорів оренди,
суди повинні з'ясовувати питання
чинності рішень (розпоряджень), на
підставі яких було укладено такі
договори.

Як вбачається з матеріалів справи
укладений між Ялтинською міською радою
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Дворцово - парковий
ансамбль" договір оренди земельної
ділянки, укладений на підставі рішення
Ялтинської міської ради від 22.12.2009 № 208
щодо затвердження проекту землеустрою
та передачі в оренду ТОВ
"Дворцово-парковий ансамбль" земельної
ділянки площею 12,9212 га (кадастровий
номер :01:003:0184), а тому позовні
вимоги про визнання недійсним
вказаного договору є похідними від
позовної вимоги про визнання недійсним
зазначеного рішення.

Оскільки, заявлені у даній справі
позовні вимоги зв'язані між собою
підставою та поданими доказами, отже
визнання судом апеляційної інстанції
недійсним рішення Ялтинської міської
ради від 22.12.2009 № 208 щодо затвердження
проекту землеустрою та передачі в
оренду ТОВ "Дворцово-парковий ансамбль"
земельної ділянки площею 12,9212 га
(кадастровий номер :01:003:0184), тягне
за собою визнання договору оренди, який
був укладений між Ялтинською міською
радою та товариством з обмеженою
відповідальнстю "Дворцово - парковий
ансамбль".

За таких обставин, судова колегія
погоджується із висновками суду першої
інстанції, що договір оренди укладений
з порушенням законодавства, а саме при
укладенні договору оренди земельної
ділянки не були дотримані вимоги,
передбачені ст. 203 ЦК, у відповідності
до ст. 215 ЦК, тому такий правочин
підлягає визнанню судом недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги про те,
що під час прийняття оскаржуваного
рішення, судом першої інстанції не було
звернуто уваги на те, що форма актів
перевірок не відповідає формі на яку
посилається законодавець та складені
за формою, яка втратила чинність не
може бути прийнято до уваги суду
апеляційної інстанції, оскільки
відповідність або невідповідність
зазначених актів перевірки не є
предметом розгляду даної справи,
судова колегія оцінює ці акти, як
належні та допустимі докази наявності
фактів порушення товариством з
обмеженою відповідальнстю "Дворцово -
парковий ансамбль" вимог земельного
законодавства, які мали місце у даному
випадку. Крім того, у разі наявності
таких порушень, скаржник не був
позбавлений можливості оскаржити
відповідні акти у встановленому
Законом порядку.

Судова колегія звертає увагу заявника
апеляційної скарги на те, що предметом
розгляду даної справи є наявність чи
відсутність повноважень у Ялтинської
міської ради, щодо розпорядження
спірною земельною ділянкою.

Стосовно доводів апеляційної
скарги про те, що судом першої
інстанції не застосовано до спірних
правовідносин строку позовної
давності, сплив якого було підставою
для відмови в задоволенні позовних
вимог, судова колегія вважає за
необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України
передбачено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалість у
три роки.

За змістом статті 260 цього Кодексу
позовна давність обчислюється за
загальним правилами визначення
строків, встановлених статтями 253-255
Цивільного кодексу України та не може
бути змінена за домовленістю сторін.

Згідно з частиною п'ятою статті 261
Цивільного кодексу України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебігу позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання.

Відповідно до пунктів 2-4 статті 267
Цивільного кодексу України заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Статтею 267 Цивільного кодексу
України передбачено, що за умови
дослідження у судовому засіданні
доказів, судом буде установлено, що
право позивача, про захист якого він
просить, відповідачем не порушено,
ухвалюється рішення про відмову в
задоволенні позову саме з цих підстав,
а не через пропуск строку давності.
Якщо ж буде встановлено, що таке право
позивача порушено і строк позовної
давності пропущено без поважних
причин, ухвалюється рішення про
відмову в позові у зв'язку із
закінченням строку давності, а при
визнанні причини пропуску цього строку
поважною порушене право має бути
захищене.

Як свідчать матеріали справи, про
зазначені факти порушень вимог
земельного законодавства органам
прокуратури стало відомо у квітні 2013
року за результатами перевірки,
проведеної Державною інспекцією
сільського господарства в АР Крим.
Отже, суд апеляційної інстанції
погоджується із висновками суду
попередньої інстанції та вважає, що
строк позовної давності не є
пропущеним.

Разом з тим, скаржник звертає увагу
суду апеляційної інстанції на те, що
правомірність відчуження землі
Міністерством оборони України без
погодження з Кабінетом Міністрів
України регламентується Наказом МОУ
№570 від 03.10.2006, в якому зазначається, що
з метою прискорення вирішення питань
передачі до складу земель запасу
органів місцевого самоврядування
земельних ділянок, що знаходиться у
користуванні Міністерства оборони
України, які для потреб Збройних Сил
України не використовуються, згода на
припинення права користування землями,
які не використовуються Збройними
Силами України, вилучення, зміну
цільового призначення цих земельних
ділянок надається Міністром оборони
України за поданням заступника
Міністра оборони України (згідно з
розподілом функціональних
повноважень). Проте з такими
твердженнями погодитись не можна, у
зв'язку з наступним.

Як було встановлено в ході розгляду
справи, вилучення земельних ділянок
державної власності оздоровчого
призначення, які перебувають у
постійному користуванні відноситься
до виключної компетенції Кабінету
Міністрів України, а тому вони не
можуть передаватись третім особам за
рішенням органів місцевого
самоврядування.

Крім того, відповідач не враховує, що
Міністерство оборони може приймати
рішення стосовно земель оборони лише в
межах прав, наданих користувачу
земельної ділянки, стаття 95 Земельного
кодексу України. Це закріплено і у
Положенні про Міністерство оборони,
затверджене постановою Кабміну від
03.08,2006 № 1080. Отже, виходячи з того, що
землі оборони знаходяться в
Міністерстві оборони лише в
користуванні, а розпоряджається ними
Кабінет Міністрів України, то
відповідно до статті 142 Земельного
кодексу України виключно Кабінет
Міністрів України має право припиняти
право користування земельною ділянкою,
що входить до складу земель оборони, і
інформувати про це місцеві органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування.

Наказом Міністра оборони України від
11,07.2000 року "Про створення державного
підприємства Міністерства оборони '
України "Центральний військовий
санаторій "Ялтинський" на підставі
Декрету Кабінету Міністрів України від
15.12.1992 року № 8-92 "Про управління майном,
що є у загальнодержавній власності" та
Закону України "Про підприємства в
Україні" на фондах розформованого
(ліквідованого) військового санаторію
"Ялтинський" створено його
правонаступника - державне
підприємство Міністерства оборони
України "Центральний військовий
санаторій "Ялтинський", якому передано
все майно військового санаторію з
правом повного господарського відання.

Відповідно до Статуту Державного
підприємства Міністерства оборони
України "Центральний військовий
санаторій "Ялтинський", затвердженого
11.07,2000 Міністром оборони України,
підприємство засноване на державні
власності і підпорядковане
Міністерству оборони України, та є
правонаступником Військового
санаторію "Ялтинський".

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про правовий режим майна у Збройних
Силах України" військове майно це
державне майно, закріплене за
військовими частинами, закладами,
установами та організаціями Збройних
Сил України.

Отже, спірне майно є військовим майном.

Відповідач вказує, що Державне
підприємство Міністерства оборони
України ''Центральний військовий
санаторій "Ялтинський" є
землекористувачем. Тобто, ототожнює
поняття землекористувач та
правонаступник, якому передано все
майно військового санаторію з правом
повного господарського відання.

До того ж, слід звернути увагу на те, що
відчуження державного майна
здійснювалось без проведення конкурсу
та за відсутністю рішення Кабінету
Міністрів України щодо відчуження
спірних об'єктів нерухомого
військового майна.

Крім того, слід зазначити, що згідно
листа Міністра оборони України №220/4610
від 11.12.2007, зазначено, що лист від 31.10.2007
про згоду на відчудження спірної
земельної ділянки, на який посилається
скаржник, як на добровільну відмову від
земельної ділянки реєстрації у
структурному підрозділі Міністерства
не проходив, та містить підпис, який не
належить Міністру оборони України.
Вказано, що підстави для вилучення
земельної ділянки з користування ДП
МОУ "ЦВС "Ялтинський" відсутні.

Згідно статті 43 Господарського кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до діючого законодавства
обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно вимог статті 32 Господарського
кодексу України, доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Ці
дані встановлюються такими засобами:
письмовими і речовими доказами,
висновками судових експертів;
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

А в силу статті 33 Господарського
кодексу України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського
кодексу України, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Щодо викладених в апеляційній скарзі
інших доводів, то вони вже були
обґрунтовано спростовані судом першої
інстанції і колегія суддів апеляційної
інстанції погоджується з викладеними в
оскаржуваному рішенні мотивами
відхилення доводів скаржника.

Суд попередньої інстанції навів
правове обґрунтування своїх висновків,
щодо наявності правових підстав для
задоволення позову, відповідачами у
процесі розгляду справи не було
доведено та надано відповідних доказів
в обґрунтування своїх заперечень, а
отже судова колегія вважає рішення
суду відповідним нормам матеріального
та процесуального права, тому
зазначене рішення не підлягає
скасуванню.

На підставі викладеного, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що судом першої інстанції було повно та
всебічно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, надано їм належну
правову оцінку та прийнято рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
підстави для скасування рішення
господарського суду Автономної
Республіки Крим від 14 січня 2014 року у
справі №901/3976/13 відсутні.

Керуючись статтями 101, 103 (пунктом 1), 105
Господарського процесуального кодексу
України суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Дворцово-парковий
ансамбль" залишити без задоволення.

2.Рішення господарського
суду Автономної Республіки Крим від 14
січня 2014 року у справі № 901/3976/13
залишити без змін.

Головуючий суддя
О.І. Проценко

Судді
О.А.Латинін

Л.М. Заплава

Розсилка:

1.Заступник прокурора Автономної
Республіки Крим (вул. Севастопольська,
21,Сімферополь,95015)

2.Кабінет Міністрів України (вул.
Грушевського, 12/2,Київ 8,01008)

3.Державне підприємство Міністерства
оборони України "Центральний
військовий санаторій "Ялтинський" (вул.
Свєрдлова, 32,Ялта,98600)

4.Ялтинська міська рада (пл. Радянська,
1,Ялта,98600)

5.Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дворцово-парковий
ансамбль" (вул. Плотинна,
9,Сімферополь,95007)

6..Державна інспекція сільського
господарства в Автономній Республіці
Крим (вул. Кечкеметська,
198,Сімферополь,Автономна Республіка
Крим,95022)

7.Міністерство оборони України
(Повітрофлотський пр-т, 6,Київ 1,03168)