ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.
Справа № 918/2030/13

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом дочірнього підприємства
"Ексімп-Рівне" (далі - Підприємство) до
товариства з обмеженою
відповідальністю-фірми "БНН" (далі -
Фірма) про стягнення заборгованості в
сумі 50 100 грн. 03 коп.,

за участі представників:

позивача: Надієвця О.М. за дов. від 27
грудня 2013 року,

відповідача: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2013 року Підприємство
звернулося до господарського суду
Рівненської області з вказаним
позовом, посилаючись на те, що на
виконання умов договору № ЕР-БНН/0909,
укладеного 9 вересня 2009 року між
позивачем та Фірмою, останній були
надані послуги з митного оформлення
товарів. Оскільки відповідач взяте на
себе за вказаним договором
зобов'язання по оплаті вартості
наданих йому послуг виконав лише
частково, заборгувавши таким чином
позивачу 47 137 грн. 21 коп., останній,
посилаючись на статті 525, 526, 629
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) та статтю 193 Господарського
кодексу України (далі - ГК України),
просив суд стягнути з Підприємця
вищезазначену суму боргу, а також 2 962
грн. 82 коп. пені, нарахованої за
несвоєчасне проведення розрахунків.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 30 грудня 2013
року порушено провадження у справі №
918/2030/13, розгляд якої було призначено на
10 січня 2014 року.

Ухвалою суду від 10 січня 2014 року
розгляд справи відкладено на 28 січня 2014
року.

Ухвалою суду від 28 січня 2014 року
розгляд справи відкладено на 11 лютого
2014 року.

До початку призначеного судового
засідання через канцелярію суду
надійшли додаткові пояснення позивача
від 10 лютого 2014 року № 39-/ЮВРЗ (а.с. 124-126),
в яких останній уточнив свої позовні
вимоги та просив суд стягнути з Фірми 47
821 грн. 41 коп. основного боргу та 684 грн. 20
коп. пені. Зазначена заява про
уточнення позовних вимог прийнята
судом до розгляду.

Представник позивача у судовому
засіданні 11 лютого 2014 року підтримав
позовні вимоги з підстав, викладених у
позовній заяві, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог від 10 лютого
2014 року, та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач не забезпечив явку свого
повноважного представника у
призначені судові засідання,
витребуваних судом документів не
надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи
клопотань про відкладення розгляду
справи не направив.

Відповідно до статті 64 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) ухвала про
порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала про відкриття провадження у
справі надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

Пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
визначено, що за змістом цієї норми,
зокрема, у разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Ухвали суду про порушення провадження
у даній справі та про відкладення
розгляду справи були надіслані
відповідачу за адресою, вказаною у
позовній заяві та у Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, а саме: 33028, місто
Рівне, вулиця Пушкіна, будинок 3,
квартира 2. Факт отримання Фірмою
вищезазначених судових документів
підтверджується наявними у матеріалах
справи повідомленнями про вручення
відповідних поштових відправлень з
підписом уповноваженої особи
відповідача (а.с. 59, 65, 122).

Отже, за змістом вищезазначеної норми
відповідач завчасно та належним чином
був повідомлений про місце, дату та час
судового засідання. Крім того,
останньому надавалося достатньо часу
для подання відзиву на позовну заяву,
письмових пояснень та додаткових
документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав
для відкладення розгляду справи та
відповідно до статті 75 ГПК України
здійснює її розгляд за наявними
матеріалами без участі представника
Фірми.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

9 вересня 2009 року між позивачем та
Фірмою був укладений договір №
ЕР-БНН/0909, за умовами якого, з
урахуванням додатків до цього договору
№ 1-№ 8, Підприємство за рахунок
відповідача зобов'язалося надати
останньому послуги з митного
оформлення товарів (а.с. 9-19).

Даний договір, а також додатки до нього
підписані уповноваженими
представниками сторін та скріплені
печатками цих суб'єктів
господарювання.

Пунктами 1.1-1.4 спірного договору
передбачено, що предметом цієї угоди є
надання виконавцем самостійно від
свого імені, за дорученням та за
рахунок довірителя послуг, пов'язаних з
розміщенням і зберіганням вантажів
довірителя на митному ліцензійному
складі виконавця, перелік, вартість та
базис постачання яких вказуються в
додатках до цього договору;
проведенням
навантажувально-розвантажувальних
робіт; декларуванням і митним
оформленням товарів довірителя, що
переміщуються через митний кордон
України; отриманням дозволів та
експертних висновків, які впливають на
декларування товарів, та мають
відношення до зовнішньоекономічної
діяльності замовника.

Відповідно до пункту 3.1 цієї угоди
довіритель сплачує всі послуги
виконавця відповідно до встановлених
тарифів.

Відповідно до пункту 12.1 цього договору,
з урахуванням додатку до цієї угоди від
31 грудня 2009 року № 4, останній
набирає чинності з дня його підписання
та у випадку відсутності претензій між
сторонами діє до 31 грудня 2014 року.

Судом встановлено, що на виконання умов
вищезазначеного договору від 9 вересня
2009 року № ЕР-БНН/0909 позивач надав
відповідачу послуги по митному
оформленню його товарів, що
підтверджується актами надання послуг,
копії яких наявні у матеріалах справи
(а.с. 20-46), а саме: від 21 жовтня 2013
року № 286 на суму 819 грн. 84 коп., від 30
вересня 2013 року № 265 на суму 1 171
грн. 20 коп., від 30 серпня 2013 року № 240 на
суму 1 210 грн. 24 коп., від 30 липня 2013 року
№ 212 на суму 1 210 грн. 24 коп., від 27 червня
2013 року № 182 на суму 1 171 грн. 20 коп., від
31 травня 2013 року № 155 на суму 1 210 грн. 24
коп., від 29 квітня 2013 року № 113 на
суму 1 171 грн. 20 коп., від 31 березня 2013
року № 74 на суму 1 210 грн. 24 коп., від
28 лютого 2013 року № 47 на суму 1 093 грн. 12
коп., від 31 січня 2013 року № 31 на
суму 1 210 грн. 24 коп., від 31 грудня 2012
року № 449 на суму 1 210 грн. 24 коп.,
від 30 листопада 2012 року № 419 на суму 1 171
грн. 20 коп., від 31 жовтня 2012 року № 381 на
суму 1 210 грн. 24 коп., від 30 вересня 2012
року № 360 на суму 1 884 грн. 48 коп., від 31
серпня 2012 року № 306 на суму 1 947 грн. 30
коп., від 31 липня 2012 року № 264 на суму
1 947 грн. 30 коп., від 30 червня 2012 року №
221 на суму 2 416 грн. 20 коп., від 30 травня
2012 року № 173 на суму 2 145 грн. 70 коп., від
30 березня 2012 року № 93 на суму 2 145 грн.
70 коп., від 29 лютого 2012 року № 62 на
суму 2 559 грн. 82 коп., від 31 січня 2012 року
№ 10 на суму 2 542 грн. 50 коп., від 30 грудня
2011 року № 241 на суму 2 598 грн. 26 коп., від
30 листопада 2011 року № 195 на
суму 2 556 грн. 48 коп., від 31 серпня 2011 року
№ 136 на суму 2 641 грн. 70 коп., від 30 липня
2011 року № 124 на суму 2 970 грн. 02 коп., від 28
липня 2011 року № 119 на суму 533 грн. 00 коп.,
від 30 квітня 2011 року № 72 на суму 3 905
грн. 12 коп., а також відповідними
рахунками на оплату вказаних послуг
(а.с. 79-104).

Крім того, з матеріалів справи та усних
пояснень представника позивача,
наданих у судовому засіданні 11 лютого
2014 року, вбачається, що частково
сплачені Фірмою кошти в розмірі 725 грн.
81 коп. були зараховані Підприємством в
рахунок погашення відповідачем
заборгованості за послуги, надані
останньому по акту від 30 квітня 2011 року
№ 71 на суму 3 905 грн. 12 коп.
згідно рахунку від тієї ж дати № 71 (а.с.
46, 78). Відтак, заборгованість Фірми за
вказаним актом, з урахуванням цієї
часткової оплати, становить 3 179 грн. 31
коп.

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за договором від 9 вересня
2009 року № ЕР-БНН/0909 також свідчить
відсутність з боку відповідача
претензій та повідомлень про порушення
Підприємством умов даної угоди.

У пункті 3.2 договору сторони погодили,
що рахунки, виставлені виконавцем,
підлягають сплаті довірителем
протягом 3-х банківських днів з моменту
їх отримання.

Відповідно до пункту 3.5 договору
остаточні взаєморозрахунки
проводяться після закінчення надання
послуг з урахуванням раніше
виставлених рахунків та актів
виконаних робіт. Оплата здійснюється
протягом 3-х банківських днів.

Проте всупереч умовам вищенаведеної
угоди Фірма взятий на себе обов'язок по
оплаті вартості наданих їй послуг у
встановлений строк виконала лише
частково, заборгувавши таким чином
Підприємству 47 137 грн. 21 коп., що
додатково підтверджується наявною у
матеріалах справи довідкою позивача
про суму боргу відповідача (а.с. 148).

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що однією з підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
встановлено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Враховуючи те, що загальна сума
основного боргу відповідача за
договором від 9 вересня 2009 року №
ЕР-БНН/0909, яка складає 47 137 грн. 21 коп.,
підтверджена належними доказами,
наявними у матеріалах справи, і Фірма
на момент прийняття рішення не надала
документи, які свідчать про погашення
вказаної заборгованості перед
позивачем, суд дійшов висновку про
законність та обґрунтованість вимог
Підприємства до відповідача про
стягнення вказаної суми основного
боргу, у зв'язку з чим даний позов у цій
частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем покладеного
на нього обов'язку щодо своєчасної
оплати наданих йому послуг, позивач, з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог від 10 лютого 2014 року,
також просив суд стягнути з Фірми 684
грн. 20 коп. пені, нарахованої у період з 4
лютого 2013 року по 27 грудня 2013 року в
зв'язку з неоплатою послуг, наданих
Фірмі з січня 2013 року по жовтень 2013
року.

Приписами статті 230 ГК України
встановлено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК
України виконання зобов'язання,
зокрема, може забезпечуватися
неустойкою.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі (частина 1 статті 547 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної
статті пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

У своїй позовній заяві та додаткових
поясненнях Підприємство,
обґрунтовуючи нарахування пені,
посилалося на пункт 3.5 укладеного між
сторонами спірного договору.

Водночас даним пунктом договору
передбачено, що у разі затримки
відповідачем оплати наданих послуг,
останній сплачує штрафні санкції у
розмірі 1% від не сплаченої по рахункам
суми.

Проте з аналізу приписів частини 3
статті 549 ЦК України вбачається, що пеня
за порушення грошового зобов'язання
обчислюється лише у відсотках до суми
простроченого платежу. Установлення
розміру пені у твердій грошовій сумі,
як це визначено сторонами у цьому
пункті договору, законом не
передбачено і суперечить змістові
цього поняття. Отже, позовні вимоги,
пов'язані із стягненням пені,
обчисленої виходячи з такого розміру,
не можуть бути задоволені.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 2.8 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Суд також не бере до уваги приписи
пункту 3.4 спірного договору, яким
передбачено, що за кожен день
прострочки платежів сплачуються
штрафні санкції - 1% від загальної
вартості товару, оскільки чинним
законодавством України передбачена
можливість стягнення пені, що
обчислюється у відсотках лише від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання, а не від загальної суми
зобов'язання.

З огляду на вищевикладене суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
Підприємства про стягнення з Фірми 684
грн. 20 коп. пені, у зв'язку з чим даний
позов у цій частині не підлягає
задоволенню.

Відтак даний позов підлягає частковому
задоволенню.

За частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального Кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю-фірми "БНН" (33028, місто
Рівне, вулиця Пушкіна, будинок 3,
квартира 2, ідентифікаційний код: 21090125)
на користь дочірнього підприємства
"Ексімп-Рівне" (35342, Рівненська область,
Рівненський район, село Біла Криниця,
вулиця Рівненська, будинок 114,
ідентифікаційний код: 34401748) 47 137 (сорок
сім тисяч сто тридцять сім) грн. 21 коп.
основного боргу, а також 1 618 (одну
тисячу шістсот вісімнадцять) грн. 75 коп.
судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17 лютого 2014 року

Суддя
Є.В.
Павленко