ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2014 р.
справа №
911/4822/13

Господарський суд Київської області у
складі судді Яреми В.А., розглянувши
матеріали справи

за позовом Закритого акціонерного
товариства «Макарово», Київська обл., с.
Калинівка

до 1. Державної виконавчої служби
України, м. Київ

2. Товариства з обмеженою
відповідальності «ТД Еліт сервіс», м.
Київ

3. Товариства з обмеженою
відповідальності «Рейкон», м. Київ

про визнання недійсними результатів
прилюдних торгів

за участю представників:

від позивача: Ігнатенко С.Б. (голова
ліквідаційної комісії)

Філіпенко О.В. (довіреність
б/н від 24.02.2014р.)

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Утіралов Т.Л.
(довіреність б/н від 16.12.2013р.)

від відповідача 3: Герасімов А.Й.
(довіреність б/н від 01.01.2014р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.12.2013р. Закрите акціонерне товариство
«Макарово» (далі-ЗАТ
«Макарово»/позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Державної виконавчої
служби України (далі-ДВС
України/відповідач 1), Товариства з
обмеженою відповідальності «ТД Еліт
сервіс» (далі-ТОВ «ТД Еліт
сервіс»/відповідач 2) та Товариства з
обмеженою відповідальності «Рейкон»
(далі-ТОВ «Рейкон»/відповідач 3) про, з
урахуванням наданих суду уточнень,
визнання недійсними результатів
прилюдних торгів/аукціону з реалізації
належного позивачу майна, що відбулись
04.02.2013р., а саме: визнання недійсними та
скасування актів державного виконавця
про реалізацію предмета іпотеки
№32766964-1/9, №32766964-2/9 від 08.02.2013р. та акта
державного виконавця про проведений
аукціон №32766964-3/9 від 08.02.2013р. з підстав
ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу
України та п.п. 1.2, 3.6, 3.7, 4.6 Тимчасового
положення про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 27.10.1999 №68/5
(далі-Тимчасове положення).

Відповідач 1 позов не визнав з підстав,
викладених у відзиві на позовну заяву,
та просив суд здійснювати розгляд
даної справи без участі представника
останнього.

Крім того, відповідачі 2, 3 позов не
визнали з підстав, викладених у
відзивах на позовну заяву, а також
просили суд застосувати наслідки
спливу строків позовної давності для
захисту порушеного права, передбачених
ст. 267 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 27.12.2013р. порушено
провадження у справі №911/4822/13 та
призначено справу до розгляду на
21.01.2014р.

Разом з позовною заявою позивачем було
подано заяву про вжиття заходів до
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на грошові кошти або належне
відповідачу 3 майно, придбане останнім
на прилюдних торгах/аукціоні з
реалізації належного позивачу майна,
що відбулись 04.02.2013р., а саме:
цілісно-майновий комплекс, що
знаходиться за адресою: Київська обл.,
с. Калинівка, вул. Київська, 43, 12
будівель, земельна ділянка площею 4,9293
га, комплект обладнання для переробки.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №16 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» передбачено, що умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового характеру
є достатньо обґрунтоване припущення,
що майно (в тому числі грошові суми,
цінні папери тощо), яке є у відповідача
на момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути, зменшитись за кількістю
або погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на
потенційну можливість ухилення
відповідача від виконання судового
рішення без наведення відповідного
обґрунтування не є достатньою
підставою для задоволення відповідної
заяви.

Оскільки позивачем не надано доказів,
які підтверджували б наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування заявленого
заходу до забезпечення позову у даній
справі, судом, у відповідності до ст. 66
ГПК України, у задоволенні зазначеної
заяви про вжиття заходів до
забезпечення позову відмовлено з
огляду на її необґрунтованість.

20.01.2014р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача 1 надійшло клопотання
про відкладення розгляду даної справи.
Зазначене клопотання судом задоволено.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 21.01.2014р. розгляд даної
справи було відкладено на 04.02.2014р.

23.01.2014р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача 2 надійшло клопотання
про зупинення провадження у даній
справі до розгляду Київським
апеляційним господарським судом
справи №911/2405/13 за позовом ЗАТ
«Макарово» до Державної виконавчої
служби України, ТОВ «ТД Еліт Сервіс», за
участю третьої особи яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача ПАТ «КБ «Надра» про
визнання прилюдних торгів такими, що не
відбулись.

Відповідно до ст. 79 ГПК України
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.

Положеннями п. 3.16. постанови пленуму
Вищого господарського суду Київської
області №18 від 26.12.2011р. встановлено, що
господарський суд зупиняє провадження
у справі, зокрема, в разі неможливості
розгляду даної справи до вирішення
пов'язаної з нею іншої справи, що
розглядалися іншим судом. При цьому
пов'язаною з даною справою є така інша
справа, у якій інший суд встановлює
обставини, що впливають чи можуть
вплинути на подання і оцінку доказів у
даній справі; в тому числі йдеться про
факти, які мають преюдиціальне
значення (частини друга - четверта
статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи
слід розуміти неможливість для даного
господарського суду самостійно
встановити обставини, які
встановлюються іншим судом в іншій
справі, - у зв'язку з непідвідомчістю
або непідсудністю іншої справи даному
господарському суду, одночасністю
розгляду двох пов'язаних між собою
справ різними судами або з інших
причин.

Водночас, оскільки відповідачем 2
необґрунтовано в чому саме полягає
неможливість розгляду даної справи до
розгляду Київським апеляційним
господарським судом справи №911/2405/13,
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для зупинення провадження у
даній справі у розумінні ст. 79 ГПК
України, у зв'язку з чим зазначене
клопотання відповідача 2 задоволенню
не підлягає.

24.01.2014р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від позивача надійшла аналогічна заява
про вжиття заходів до забезпечення
позову, у задоволенні якої судом
відмовлено з огляду на її
необґрунтованість.

18.02.2014р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від позивача надійшли пояснення,
відповідно до яких в обґрунтування
недійсності результатів прилюдних
торгів/аукціону з реалізації належного
позивачу майна, що відбулись 04.02.2013р.
позивач додатково посилався на
порушення при проведенні вказаних
торгів вимог п. 3.5 Тимчасового
положення.

Аналогічна підстава позову, що
первісно не була заявлена позивачем,
міститься також у заяві про уточнення
позовних вимог, яка надійшла 25.02.2014р.
через канцелярію господарського суду
Київської області.

Водночас, частиною 4 ст. 22 ГПК України
встановлено, що позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви до
початку розгляду господарським судом
справи по суті.

Відповідно до п. 3 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» статтею 22 ГПК
України не передбачено права позивача
на подання заяв (клопотань) про
"доповнення" або "уточнення" позовних
вимог, або заявлення "додаткових"
позовних вимог і т.п. Тому в разі
надходження до господарського суду
однієї із зазначених заяв (клопотань)
останній, виходячи з її змісту, а також
змісту раніше поданої позовної заяви
та конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові.

Право позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із статтею 54 ГПК України з доданням до
неї документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу.

Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак, зміна підстав позову - це зміна
обставин, на яких ґрунтується вимога
позивача. Одночасна зміна і предмета, і
підстав позову не допускається.

Так, розгляд даної справи по суті було
розпочато в судовому засіданні 21.01.2014р.,
що підтверджується протоколом
судового засідання від 21.01.2014р.

Водночас, у поданих позивачем
поясненнях від 18.02.2014р. та заяві про
уточнення позовних вимог від 25.02.2014р. у
якості підстави позову зазначено
порушення вимог п. 3.5 Тимчасового
положення, у той час, як первісними
підставами позову позивачем були
заявлені лише пункти 1.2, 3.6, 3.7, 4.6
Тимчасового положення. Таким чином,
позивачем, в порушення наведених
законодавчих положень, після початку
розгляду даної справи по суті було
змінено підставу даного позову шляхом
зміни (збільшення) норм, недотримання
яких зумовило звернення позивача до
суду з даним позовом.

З огляду наведеного, суд дійшов
висновку, що пояснення позивача від
18.02.2014р., як і зава про уточнення
позовних вимог від 25.02.2014р. в частині
визначення у якості підстави позову
вимоги п. 3.5 Тимчасових положень судом
не приймаються в силу їх
невідповідності вимогам ст. 22 ГПК
України.

Ухвалами господарського суду
Київської області від 04.02.2014р. та
18.02.2014р. розгляд даної справи
відкладався на 18.02.2014р. та 25.02.2014р.
відповідно.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні у ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

06.01.2012р. між ДВС України та ТОВ «ТД Еліт
сервіс» (далі-організація) було
укладено генеральний договір про
реалізацію арештованого майна, на яке
звернено стягнення державними
виконавцями при примусовому виконанні
рішень №2 (далі-генеральний договір №2),
відповідно до якого ДВС України
доручив, а організація зобов'язалась
приймати від органів державної
виконавчої служби та реалізовувати
арештоване майно, на яке звернено
стягнення державними виконавцями при
примусовому виконанні рішень, шляхом
його продажу на прилюдних торгах,
аукціонах та на комісійних умовах, а
також забезпечити належне зберігання
арештованого майна та його
перевезення.

Крім того, 28.12.2012р. між ДВС України та
ТОВ «ТД Еліт сервіс»
(далі-спеціалізована організація) було
укладено договір про надання послуг по
організації і проведенню прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна (предмета іпотеки),
аукціону з реалізації арештованого
рухомого майна №00-0026/12, предметом якого
є здійснення сторонами дій, пов'язаних
з виконанням умов генерального
договору про реалізацію арештованого
майна, на яке звернено стягнення
державними виконавцями при
примусовому виконання рішень №2 від
06.01.2012р., з надання послуг з реалізації
арештованого нерухомого та рухомого
майна шляхом його продажу на прилюдних
торгах/аукціоні, на яке звернено
стягнення державним виконавцем при
примусовому виконанні рішень судів та
інших органів (посадових осіб).

Рішенням господарського суду
Київської області від 18.04.2012р. у справі
№26/058-11 позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра»
до ЗАТ «Макарово» про стягнення 27 170 947,01
грн. задоволено. З відповідача на
користь позивача стягнуто 17 510 726,27 грн.
заборгованості за кредитом, 7 150 925,89 грн.
заборгованості за процентами, 173 802,66
грн. пені за порушення строку сплати
кредиту, 109 249,12 грн. пені за порушення
сплати процентів, 1 629 141,94 грн.
інфляційних витрат за порушення сплати
кредиту, 597 101,13 грн. інфляційних витрат
за порушення сплати процентів, 25 500,00
грн. державного мита та 236,00 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

03.05.2012р. господарським судом Київської
області було видано наказ про
примусове виконання вищезазначеного
рішення.

На виконанні у відділі примусового
виконання рішень ДВС України перебуває
зведене виконавче провадження №33719968 з
примусового виконання наказів №26/058-11,
№26/054-11, виданих господарським судом
Київської області про стягнення з ЗАТ
«Макарово» на користь ПАТ «КБ «Надра»
грошових коштів.

В ході здійснення вказаного
виконавчого провадження, 05.07.2012р.
державним виконавцем проведено опис та
арешт майна боржника (ЗАТ «Макарово»),
яке знаходиться за адресою: Київська
обл., с. Калинівка, вул. Київська, 43, про
що складено відповідний акт.

У відповідності до протоколу засідання
тендерної (конкурсної комісії) ДВС
України з визначення спеціалізованих
організації для реалізації
арештованого державними виконавцями
майна від 27.12.2012р., було прийнято
рішення про передачу арештованого
державним виконавцем майна ЗАТ
«Макарово» - ТОВ «ТД Еліт сервіс».

Листами №105 та №106 від 08.01.2013р.
відповідач 2 повідомив ДВС України про
те, що прилюдні торги з реалізації
арештованого нерухомого майна ЗАТ
«Макарово» призначено на 04.02.2013р. та
відбудуться об 11:00 за адресою: Київська
обл., Макарівський р-н., с. Калинівка,
вул. Київська, 43. Вказане оголошення
також було опубліковано на сайті ДП
«Інформайній центр» в «Системі
реалізації арештованого та
конфіскованого майна».

04.02.2013р., у відповідності до протоколів
№00-0026/12-1, №00-0026/12-2, №00-0026/12 від 04.02.2013р.,
відповідачем 2 було проведено прилюдні
торги/аукціон з реалізації майна ЗАТ
«Макарово», переможцем яких було
визнано ТОВ «Рейкон». Кошти від
реалізації вказаного майна були
перераховані на спеціальний рахунок
ДВС України.

08.02.2013р. головним державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби були
складені акти про реалізацію предмета
іпотеки №32766964-1/9, №32766964-2/9 та акт про
проведений аукціон №32766964-3/9. Копії
зазначених документів містяться в
матеріалах справи.

Посилаючись на те, що станом на момент
проведення прилюдних торгів з
реалізації майна 04.02.2013р. у відповідача
2 були відсутні повноваження на
прийняття та реалізацію майна ЗАТ
«Макарово», оскільки наказом ДВС
України №7/2 від 28.01.2013р. ТОВ «ТД Еліт
сервіс» було виключено з переліку
спеціалізованих організації, з якими
органами ДВС можуть укладатися
договори про реалізацію арештованого
майна, а також розірвано в
односторонньому порядку генеральний
договір №2, позивач просить суд визнати
результати прилюдних торгів/аукціону з
реалізації належного позивачу майна,
що відбулись 04.02.2013р. недійсними, а саме:
визнати недійсними та скасувати акти
державного виконавця про реалізацію
предмета іпотеки №32766964-1/9, №32766964-2/9 від
08.02.2013р. та акт державного виконавця про
проведений аукціон №32766964-3/9 від
08.02.2013р., з підстав ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України та п.п. 1.2, 3.6,
3.7, 4.6 Тимчасового положення.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив, що
заявлена позовна вимога задоволенню не
підлягає виходячи з наступного.

Приписами статей 202, 215 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

У відповідності до пунктів 3.13, 2.1
постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29.05.2013р. №11, за змістом положень
Закону України «Про виконавче
провадження» та Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженої Міністерством юстиції
України від 15.12.1999р. №74/5, державний
виконавець здійснює підготовчі дії з
метою проведення прилюдних торгів, а
самі прилюдні торги з реалізації майна
проводяться спеціалізованими
організаціями, з якими Державною
виконавчою службою укладається
відповідний договір (пункт 5.11 названої
Інструкції). З урахуванням правової
процедури реалізації майна на
прилюдних торгах, яка полягає в продажу
майна, тобто в забезпеченні переходу
права власності на майно боржника, на
яке звернуто стягнення, до покупця -
учасника прилюдних торгів, та
особливостей, передбачених
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів, у тому числі
складання за результатами їх
проведення акта про проведення
прилюдних торгів, слід мати на увазі, що
складання такого акта є оформленням
договірних відносин купівлі-продажу
майна на прилюдних торгах, а відтак є
правочином, який може визнаватися
недійсним у судовому порядку.
Предметом спору може бути як протокол
відповідних торгів із зазначенням
сторін та істотних умов, так і договір
купівлі-продажу, якщо він укладався.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Умови та порядок виконання рішень
судів та інших органів (посадових осіб),
що підлягають примусовому виконанню в
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначаються Законом України
«Про виконавче провадження»,
Інструкцією про проведення виконавчих
дій, затвердженою наказом Міністерства
юстиції України від 15.12.1999р. № 74/5.

Приписами статей 1, 32, 52 Закону України
«Про виконавче провадження»
унормовано, що виконавче провадження
як завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Заходами примусового виконання рішень
є, зокрема, звернення стягнення на
кошти та інше майно (майнові права)
боржника, у тому числі якщо вони
перебувають в інших осіб або належать
боржникові від інших осіб.

Звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Правила ж проведення прилюдних торгів
визначені Тимчасовим положенням про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затверджено наказом
Міністерства юстиції України від 27.10.1999
№ 68/5 (далі-Тимчасове положення).

Тимчасовим положенням визначено, що
прилюдні торги є спеціальною
процедурою продажу майна, за
результатами якої власником майна стає
покупець, який у ході торгів
запропонував за нього найвищу ціну (п.
2.2 Тимчасового положення), та
передбачені певні правила проведення
цих торгів, а саме: по-перше, правила,
які визначають процедуру підготовки,
проведення торгів (опублікування
інформаційного повідомлення певного
змісту про реалізацію нерухомого
майна; направлення письмового
повідомлення державному виконавцю,
стягувачу та боржнику про дату, час,
місце проведення прилюдних торгів, а
також стартову ціну реалізації майна)
(розд. 3); по-друге, правила, які
регулюють сам порядок проведення
торгів (розд. 4) і, по-третє, ті правила,
які стосуються оформлення кінцевих
результатів торгів (розд. 6).

Організація та проведення прилюдних
торгів з реалізації предмета іпотеки
здійснюються з урахуванням вимог
Закону України «Про іпотеку».

Орган державної виконавчої служби
укладає із спеціалізованою
організацією договір, яким доручає
реалізацію майна спеціалізованій
організації за визначену винагороду за
надані послуги з реалізації
арештованого майна, яка встановлюється
у відсотковому відношенні до продажної
ціни лота.

Водночас, статтею 35 ГПК України
встановлено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Факти, які відповідно до закону
вважаються встановленими, не
доводяться при розгляді справи. Таке
припущення може бути спростовано в
загальному порядку.

Відповідно до п. 2.6 постанови пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» не потребують
доказування преюдиціальні факти, тобто
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) у процесі розгляду
іншої справи, в якій беруть участь ті
самі сторони, в тому числі і в тих
випадках, коли в іншому спорі сторони
мали інший процесуальний статус.

Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

Так, ухвалою господарського суду
Київської області від 07.03.2013р. у справі
№26/058-11 у задоволені скарги ЗАТ
«Макарово» на дії ДВС України при
проведенні 04.02.2013р. прилюдних
торгів/аукціону з реалізації належного
скаржнику майна, яка обґрунтована
порушенням ТОВ «ТД Еліт сервіс» умов
генерального договору №2 та наказу ДВС
України №7/2 від 28.01.2013р., відмовлено.

При прийнятті зазначеної ухвали
господарським судом Київської області
було встановлено, що у відповідності до
отриманого Державною виконавчою
службою України листа ТОВ «ТД «Еліт
Сервіс» №77 від 08.01.2013р., останній дію
генерального договору №2 вважає
припиненою.

Наказом ДВС України №7/2 від 28.01.2013р. ТОВ
«ТД «Еліт Сервіс» виключено з переліку
спеціалізованих організацій, з якими
органами Державної виконавчої служби
можуть укладатися договори про
реалізацію арештованого майна,
розірвано в односторонньому порядку
генеральний договір №2 про реалізацію
арештованого майна від 06.01.2012р. та
договори про реалізацію арештованого
державними виконавцями майна, укладені
органами державної виконавчої служби з
цією організацією та філіями.

Водночас, оскільки в силу положень п.
3.18. генерального договору №2
організація (ТОВ «ТД «Еліт Сервіс»)
зобов'язана у разі розірвання договору
Державною виконавчою службою України,
у строк не пізніше десяти днів з
моменту його розірвання повернути
майно, передане на реалізацію, органами
ДВС, останнім днем повернення
організацією майна, переданого на
реалізацію є 07.02.2013р.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
спірні прилюдні торги/аукціон з
реалізації належного скаржнику майна
від 04.02.2013р. відбулись у межах строку
дії генерального договору №2.

Крім того, судом було встановлено, що з
метою недопущення порушень прав та
законних інтересів сторін виконавчого
провадження та юридичних осіб,
керуючись ст.ст. 6, 83 Закону України «Про
виконавче провадження», 07.02.2013р.
начальником відділу примусового
виконання рішень ДВС України
Черноволовим В.А. було винесено
постанову, якою:

- дії державного виконавця щодо
повторної передачі майна на засідання
тендерної (конкурсної) комісії ДВС
України з визначення спеціалізованих
організацій для реалізації
арештованого державними виконавцями
майна визнано такими, що вчинені
передчасно з об'єктивних обставин;

- заборонено головному державному
виконавцю Гречуху О.Я. направляти
заявку про передачу на реалізацію ТОВ
«Укрспецторг групп» арештованого
майна, що належить «Макарово»;

- зобов'язано головного державного
виконавця Гречуха О.Я. здійснити заходи
щодо видачі ТОВ «ТД Еліт Сервіс» та
переможцю аукціону відповідних актів
про реалізацію майна боржника.

З огляду наведеного, суд дійшов
висновку, що начальником відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Черноволовим В.А. забезпечено
контроль за правильністю і повнотою
виконання рішень державним виконавцем.

Доказів скасування вказаної постанови
суду не надано.

Аналогічного висновку про проведення
спірних прилюдних торгів у
відповідності до положень та строків
генерального договору №2 дійшов
господарський суд Київської області у
рішенні від 02.09.2013р., залишеному без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
05.02.2014р. у справі №911/2405/13 за позовом ЗАТ
«Макарово» до ДВС України та ТОВ «ТД
«Еліт Сервіс», за участю третьої особи
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача ПАТ
«КБ «Надра», про визнання прилюдних
торгів такими, що не відбулись.

З огляду на набрання ухвалою
господарського суду Київської області
від 07.03.2013р. у справі №26/058-11 та рішенням
господарського суду Київської області
від 02.09.2013р. у справі №911/2405/13 законної
сили в порядку ст. 85, 86, 105 ГПК України,
суд дійшов висновку, що факти,
встановлені зазначеними судовими
рішеннями, а саме: правильність і
повнота виконання державним
виконавцем судових рішень в рамках
зведеного виконавчого провадження
№33719968 з примусового виконання наказів
№26/058-11, №26/054-11, виданих господарським
судом Київської області про стягнення
з ЗАТ «Макарово» на користь ПАТ «КБ
«Надра» грошових коштів, а також
проведення 04.02.2013р. прилюдних
торгів/аукціону з реалізації належного
позивачу майна з дотриманням
законодавчо встановленої процедури та
у відповідності до вимог генерального
договору №2, мають преюдиційне
значення у розумінні ст. 35 ГПК України,
і не потребують доказування.

На підставі статті 124 Конституції
України, частини першої статті 45,
частини першої статті 84 ГПК судові
рішення ухвалюються іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій її
території.

Відтак, беручи до уваги наведені
нормативні приписи, враховуючи
преюдиційність фактів належного
виконання відповідачем 2 своїх
договірних зобов'язань, передбачених
генеральним договором №2 при
проведенні 04.02.2013р. прилюдних
торгів/аукціону з реалізації належного
позивачу майна, як і відсутності у діях
органів ДВС України порушень при
проведенні вказаних торгів, суд дійшов
висновку, що вимога позивача про
визнання недійсними результатів
прилюдних торгів/аукціону з реалізації
належного позивачу майна, що відбулись
04.02.2013р., а саме: визнання недійсними та
скасування актів державного виконавця
про реалізацію предмета іпотеки
№32766964-1/9, №32766964-2/9 від 08.02.2013р. та акта
державного виконавця про проведений
аукціон №32766964-3/9 від 08.02.2013р. є
необґрунтованою, а тому задоволенню не
підлягає.

Що ж до клопотання відповідачів 2, 3 про
застосування наслідків спливу строків
позовної давності для захисту
порушеного права, передбачених ст. 267 ЦК
України слід зазначити наступне.

Приписами статей 256, 257, 267 ЦК України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з системного аналізу вказаних
норм суд дійшов висновку, що положення
закону про правові наслідки спливу
позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного права і факт його
порушення або оспорювання. У випадках
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а в зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
12.06.2007р. у справі П-9/161-16/165.

З огляду наведеного, а також враховуючи
необґрунтованість заявленої позовної
вимоги у даній справі у зв'язку з
недоведеністю позивачем наявності
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
недійсними, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для застосування
наслідків спливу позовної давності,
передбачених ст. 267 ЦК України.

Витрати про сплаті судового збору, у
відповідності до ст. 49 ГПК України, у
разі відмови у задоволенні позову,
покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. ст. 22, 32-35, 49, 66, 69
Господарського процесуального кодексу
України, ст. ст. 98, 202, 203, 215, 256, 257, 267
Цивільного кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 26.02.2014р.

Суддя

В.А. Ярема