ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" лютого 2014 р.Справа № 916/3327/13

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді
Зайцева Ю.О.

При секретарі судового засідання
Шалапській М.О.

За участю представників сторін:

Від прокурора: Уразовський В.І.
(довіреність №05/2-2615 вих.13 від 10.07.2013 р.)

Від позивача МОУ: Добров Ю.І.
(довіреність № 220/14/д від 11.01.2014 р.)

Від позивача КЕЧ: Добров Ю.І.
(довіреність від 08.01.2014 р.)

Від відповідача: Чернокульський С.С.
(довіреність № 35/3532 від 02.12.2013 р.)

Від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Білгород-Дністровського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України,
Білгород-Дністровської
квартирно-експлуатаційної частини
(КЕЧ) району до відповідача
Білгород-Дністровської міської ради,
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору -
відділу Держземагенства у м.
Білгород-Дністровський Одеській
області, про визнання незаконним та
скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 28.11.2013 р.
Білгород-Дністровський прокурор з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері звернувся в інтересах
держави в особі Міністерства оборони
України, Білгород-Дністровської
квартирно-експлуатаційної частини
(КЕЧ) району до господарського суду
Одеської області з позовом до
Білгород-Дністровської міської ради
про визнання незаконним та скасування
рішення.

Ухвалою суду від 02.12.2013р. було порушено
провадження у справі №916/3327/13 із
призначенням її до розгляду в судовому
засіданні.

14.01.2014 р. прокуратурою південного
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
надані додаткові пояснення по справі.

15.01.2014 р. відповідачем по справі подано
відзив на позовну заяву, відповідно до
змісту якого Білгород-Дністровська
міська рада не визнає заявлених вимог в
повному обсязі.

Ухвалою суду від 15.01.2014 р. до участі у
розгляду справи залучено в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору -
відділ Держземагенства у м.
Білгород-Дністровський Одеській
області.

За клопотанням представника
відповідача до матеріалів справи
залучено додаткові документи по справі
(вх. ГСОО №2979/14).

10.02.2014 р. третьою особою по справі
надано пояснення по суті позовних
вимог (вх.ГСОО №3318/14).

10.02.2014 р. у судовому засіданні після
повернення з нарадчої кімнати було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду в порядку статті
85 ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, заслухавши
пояснення, суд встановив:

Рішенням виконкому
Білгород-Дністровської міської ради
депутатів трудящих від 21.09.1945 № 3/7 для
потреб військових частин
Білгород-Дністровського гарнізону
була відведена земельна ділянка за
адресою: м. Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська, 10 (обліковане військове
містечко №31).

На підставі вказаного рішення
міськвиконкому за обліковими даними
(форма 405) Білгород-Дністровської КЕЧ
району та відділу Держземагенства
Білгород-Дністровського (форма 6-ЗЕМ) за
Міністерством оборони України
рахується земельна ділянка площею 0,1813
га, розташована за зазначеною вище
адресою. На цій земельній ділянці на
даний час знаходиться вивільнене
військове містечко №31.

Рішенням Білгород-Дністровської
міської ради від 31.10.2013 № 722-VI Про
встановлення факту відсутності права
постійного користування», встановлено
факт відсутності права постійного
користування у Міністерства оборони
України в особі Білгород-Дністровської
КЕЧ району на земельну ділянку за
адресою м. Білгород-Дністровський вул.
Кишинівська, 10 та 10-а.

Зазначена земельна ділянка
відноситься до земель оборони та
перебуває на обліку в
Білгород-Дністровській КЕЧ району.

Позивач вказує, що рішенням від 31.10.2013 р.
№722-VI року Білгород-Дністровська
міська рада безпідставно та незаконно
розпорядилась землями державної
власності - землями оборони, з огляду на
що просить суд визнати незаконним та
скасувати вказане рішення.

Проаналізувавши наявні у справі докази
та надавши їм правову оцінку, суд
дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 121
Конституції України, у випадках,
визначених законом, на прокуратуру
покладено представництво інтересів
держави в суді.

Ці повноваження прокурора закріплені
також статтею 29 Господарського
процесуального кодексу України та
статтями 20, 36-1 Закону України «Про
прокуратуру», відповідно до яких
підставою для представництва
прокурором інтересів держави в суді є
наявність порушень або загрози
порушень інтересів держави.

Згідно з резолютивною частиною рішення
Конституційного Суду України від 8
квітня 1999 року прокурори вправі
звертатись до господарського суду з
позовами в інтересах держави в особі
органів державної влади.

Приписами ст. 1 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» визначено, що управління
об'єктами державної власності - це
здійснення Кабінетом Міністрів
України та уповноваженими ним
органами, іншими суб'єктами,
визначеними цим Законом, повноважень
щодо реалізації прав держави як
власника таких об'єктів, пов'язаних з
володінням, користуванням і
розпоряджанням ними у межах,
визначених законодавством України.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України
«Про Збройні Сили України», ст.ст. З, 4, 6
Закону України «Про управління
об'єктами державної власності» та п.п. 1,
4 «Положення про Міністерство оборони
України», затвердженого Указом
Президента України від 6 квітня 2011 року
№ 406/2011, Міністерство Оборони України є
центральним органом виконавчої влади,
яке зокрема, здійснює в установленому
порядку відчуження військового майна,
передачу його до сфери управління
центральних чи місцевих органів
виконавчої влади, інших органів,
уповноважених управляти державним
майном, самоврядним установам та
організаціям, які провадять діяльність
в інтересах національної безпеки і
оборони, та в комунальну власність,
готує пропозиції щодо зміни сітьового
призначення земельних ділянок
Збройних Сил, надає згоду на вилучення
земельних ділянок, які не
використовуються Збройними Силами
України.

Як центральний орган виконавчої влади
Міністерство оборони України є
органом, уповноваженим державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах.

З огляду на викладене,
Білгород-Дністровською прокуратурою з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері здійснює представництво
в суді інтересів держави в особі
Міністерства Оборони України у формі
звернення до суду з цим позовом та
участі в його розгляді.

Правовідносини, що виникли з
відведення земельної ділянки за
адресою: м. Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська, 10, мають приватноправовий
характер, оскільки місцевий орган
виконавчої влади, здійснюючи
право розпорядження земельною
ділянкою є рівноправним суб'єктом
земельних відносин з громадянами та
юридичними особами відповідно до
статті 5 ЗК України ( п. п.1.2.2. Пленуму
Вищого господарського суду України №6
"Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин" від 17 травня 2011
року, п.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №10 "Про
деякі питання підвідомчості і
підсудності справ господарським судам"
від 24 жовтня 2011року, постанова
Верховного Суду України від 01 жовтня 2013
року ( № в реєстрі судових рішень
35669789).

З врахуванням викладеного, спір, що
виник із земельних правовідносин
підвідомчий господарському суду.

Згідно ст. 11 ЦК України, акти органів
державної влади, є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків
стосовно об'єктів цивільних прав, якими
є, зокрема, земельні ділянки.

Акти органів державної влади
індивідуальної дії встановлюють,
змінюють чи припиняють
цивільно-правові відносини фізичних і
юридичних осіб - суб'єктів
господарювання з державою в особі
її органів стосовно певних об'єктів
цивільних прав.

У земельних правовідносинах права та
обов'язки суб'єктів господарювання
щодо володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками
виникають , зокрема, з актів
органів державної влади.

Вимога про визнання протиправним та
скасування правового акту
індивідуальної дії передбачена у КАС
України.

Згідно ст. 12 ГПК України
правовий акт індивідуальної дії,
виданий органом виконавчої влади,
визнається недійсним. Відповідно до
частини 2 статті 152 Земельного кодексу
України також визнається недійсними
рішення органів виконавчої влади.

Згідно ст. ст. 16 та 21 Цивільного кодексу
України правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом виконавчої влади
визнається незаконним та скасовується.

Основним актом цивільного
законодавства України є Цивільний
кодекс України ( абз. 2 п.3.3 мотив.
частини Рішення КСУ 10 грудня 2009 року
у справі 1-46/2009 (справа про
переважне право наймача на придбання
військового майна).

За змістом ст. 4 цього Кодексу
земельні відносини є цивільними.
Тому господарський суд виходить з того,
що вимоги про визнання
протиправним (недійсним, незаконним,
неправомірним) індивідуальних актів не
містять різних способів захисту, а є
одним і тим же способом, сформульованим
у різних словесних формах.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що
суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії,
виданий, зокрема, органом державної
влади, якщо він прийнятий з
перевищенням повноважень, суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси
позивача у справі.

Отже, при вирішенні спору по
суті суд встановлює наступне
:

чи перевищила свої повноваження
Білгород-Дністровська міська рада,
приймаючи оскаржуване розпорядження;

чи суперечить воно актам чинного
законодавства;

чи порушує права позивача у справі.

На необхідності встановлення цих
обставин наголошується також в
частині 1 пункту 2 Роз'яснення
президії Вищого арбітражного суду
України від 26 січня 2000 року № 02-5/35 "Про
деякі питання практики вирішення
спорів, пов'язаних з визнанням
недійсними актів державних чи інших
органів".

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України та ч.3 ст.24 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі та в межах повноважень, у
спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу
України, до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить, зокрема,
розпорядження землями територіальних
громад, надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу.

Приписами п.34 ст.26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради, вирішуються, зокрема,
питання регулювання земельних
відносин.

Статтею 123 Земельного кодексу України
передбачено порядок надання в постійне
користування земельних ділянок
юридичним особам, а ст.124 Земельного
кодексу України - порядок передачі
земельних ділянок в оренду.

Відповідно до вимог Земельного кодексу
УРСР 1922 року (який регулював земельні
відносини на час прийняття рішення про
надання земельної ділянки в/м №31 у 1945
році) усі землі перебували у державній
власності. Чіткого поділу земель за
цільовим призначенням земельне
законодавство того часу не знало
взагалі, та відокремлення з-поміж усіх
земель держави земель оборони -
зокрема.

Поряд із цим, відповідно до положень,
закріплених у ст. 157 Земельного кодексу
1922 року, допускалось існування т.з.
земель для спеціальних цілей або
земель спеціального призначення, на
яких розміщувались фортеці та інші
військові споруди та які знаходились в
управлінні відповідних відомств.
Відвід зазначених земель здійснювався
за загальними правилами
«землевпорядного провадження».

Так, главою III ЗК УРСР 1922 року
передбачено порядок провадження справ
із землеустрою. Серед правових норм, що
містяться у зазначеній главі, відсутні
положення про необхідність видачі
державних актів та реєстрації.

Таким чином, оскільки чинне на той час
законодавство не визначало момент, з
якого особа набувала прав
землекористування у зв'язку із
поновленням раніше наданих прав, слід
вважати, що вищезазначене рішення
виконкому Білгород-Дністровської
міської ради депутатів трудящих від
21.09.1945 року №3/7 було достатньою
підставою для виникнення права
постійного землекористування у
військових установ
Білгород-Дністровського гарнізону.

Відповідно до п. 6 Постанови Верховної
Ради УРСР від 18 грудня 1990 року
громадяни, підприємства, установи й
організації, які мають у користуванні
земельні ділянки, надані їм до введення
у дію Земельного кодексу Української
РСР, повинні до 15 березня 1994 року
оформити право власності або право
користування землею. Після закінчення
вказаного строку раніше надане їм
право користування земельною ділянкою
втрачається.

Проте рішенням Конституційного Суду
України у справі № 1-17/2005 від 22 вересня
2005 року (справа про постійне
користування земельними ділянками)
положення п. 6 вищезазначеної Постанови
Верховної Ради УРСР було визнано
неконституційним. У мотивувальній
частині рішення Конституційним Судом
України було зазначено, що громадяни та
юридичні особи не можуть втрачати
раніше наданого їм права користування
земельною ділянкою.

Поряд із цим, Земельний кодекс 1990 року
закріпив визначення поняття земель
оборони як земель, наданих для
розміщення та постійної діяльності
військових частин, установ,
військово-навчальних закладів,
підприємств і організацій Збройних Сил
України, Інших військових формувань та
внутрішніх військ. Порядок надання
земель для потреб оборони визначається
законодавством України.

Таким чином, оскільки вищезазначеним
рішенням виконкому
Білгород-Дністровської міської ради
депутатів від 21.09.1945 року № 3/7 було
встановлено право землекористування
військових частин
Білгород-Дністровського гарнізону на
ті земельні ділянки, які були надані
для розміщення та постійної діяльності
військових формувань, у період чинного
на той час законодавства, то
обґрунтованим є твердження про
віднесення цих земель за цільовим
призначенням до земель оборони.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 78, ч. 1 ст. 84 ЗК
України земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та
державній власності, при цьому в
державній власності перебувають усі
землі України, крім земель комунальної
та приватної власності.

Крім того, статтею 14 Закону України
«Про Збройні Сили України» унормовано,
що земля, закріплена за військовими
частинами, військовими навчальними
закладами, установами та організаціями
Збройних Сил України, є державною
власністю.

Поряд із цим, ч. 1 ст. 19 ЗК України
містить положення щодо поділу земель
України за цільовим призначенням на
відповідні категорії, серед яких,
зокрема, і землі оборони.

Форма власності на землю та її цільове
призначення відповідно до ст. 18 ЗК
України визначають правовий режим
земель, суб'єктний склад земельних
правовідносин, а відтак і особливості
їх правового регулювання.

Відповідно до вимог ст. 77 ЗК України, ст.
1 Закону України «Про використання
земель оборони» землями оборони
визнаються землі надані для розміщення
і постійної діяльності військових
частин, установ, військово-навчальних
закладів, підприємств та організацій
Збройних Сил України, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законодавства України.

Згідно з правовими нормами, що
містяться у ст. 5 Закону України «Про
розмежування земель державної та
комунальної власності», чинного на час
прийняття оспорюваного рішення,
суб'єктом права власності на землі
державної власності є держава, яка
реалізує це право через відповідні
органи державної влади. Крім цього, ст. 6
вказаного Закону визначено, що при
розмежуванні земель державної та
комунальної власності не можуть
передаватися до земель комунальної
власності землі оборони.

Таким чином, згідно з рішенням
виконкому Білгород-Дністровської
міської ради депутатів трудящих від
21.09.1945 № 3/7 земельна ділянка,
розташована за адресою: м.
Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська, 10, та діючого на
теперішній час земельного
законодавства України спірна земельна
ділянка віднесена за цільовим
призначенням до земель оборони, за
формою власності - до державної
власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України
підставою набуття права власності або
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності є рішення
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування за умови, що
такі рішення прийняті у межах їх
повноважень в відповідно до закону.

При прийнятті рішення від 31.10.2013 № 722-Уі
Білгород-Дністровською міською радою
було встановлено факт відсутності
права постійного користування у
Міністерства оборони України за
адресою: м. Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська, 10 та 10-а.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 05.02.2013 (по
справі № 1570/6771/2012) було скасовано п. 1.1.
рішення Білгород-Дністровської
міської ради від 11.08.2011 року № 183-УІ «Про
надання дозволу на розробку проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок громадянам України в м.
Білгород-Дністровському» яким надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки у
власність громадянину Горщак С.І.
площею 0,0992 га за адресою: м.
Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська, 10.

Суд зазначив, що приймаючи рішення від
11.08.2011 № 183-VІ року
Білгород-Дністровська міська рада
діяла без врахування усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення, а
саме перевищила межі наданих їй
повноважень, що полягає у незаконному ::
впорядженні вказаною земельною
ділянкою, наданою для потреб оборони,
чим порушила право постійного
користування Міністерства оборони
України на зазначену земельну ділянку.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 30 квітня 2013
року (по справі №1570/6771/2012) рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

Згідно зі ст. 326 Цивільного кодексу
України у державній власності є майно,
у тому числі грошові кошти, яке
належить державі Україна. Від імені та
в інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами. Отже,
держава є власником земель оборони за
законом.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу
України право володіння, користування
та розпорядження своїм майном належить
власнику цього майна.

Статтею 319 цього Кодексу визначено, що
лише власник має право вчиняти
стосовно свого майна будь-які дії, які
не суперечать закону, а ст. 321
Цивільного Кодексу України визначено
непорушність права власності.

Крім того, згідно зі ст. 141 Земельного
кодексу України підставами припинення
права користування земельною ділянкою:
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою;
вилучення земельної ділянки у
наладках, передбачених цим Кодексом,
припинення діяльності державних чи
комунальних підприємств, установ та
організацій; використання земельної
ділянки способами, які суперечать
екологічним вимогам; використання
земельної ділянки не за цільовим
призначенням; систематична несплата
земельного податку або орендної плати.

Перелік підстав для припинення права
постійного користування, визначений
ст. 141 Земельного кодексу України, є
вичерпним і не підлягає розширеному
тлумаченню (таку правову позицію
висловлено в п. 2.8 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 № 6).

Тому однією з підстав припинення права
користування земельною :ілянкою є
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою.

Припинення права постійного,
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача
здійснюється за його заявою до
власника земельної ділянки (ч. З ст. 142
Земельного кодексу України).

Поряд з цим статтею 20 Земельного
кодексу передбачено, що зміна
цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Більш того, згідно з п. 5.6 Інструкції з
обліку земельних ділянок в органах
квартирно-експлуатаційної служби
Збройних Сил України, затвердженої
наказом Міністра оборони України від 22
грудня 2011 року № 795, за відсутності
потреби з подальшому використанні
земельної ділянки, наданої для
розміщення військових частин установ
та організацій Збройних Сил України,
припинення права користування
проводиться лише за згодою Міністра
оборони України.

Водночас, правову позицію щодо
необхідності надання згоди Міністра
оборони України на вилучення земель
викладено у п. 4.2 «Узагальнення судової
практики розгляду господарськими
судами справ у спорах, пов'язаних із
земельними правовідносинами»,
прийнятого Вищим господарським судом
України від 1 січня 2010 року, де
зазначено, що «з аналізу судової
практики вбачається, що Верховним
Судом України та господарськими судами
переважно підтримується правова
позиція, згідно з якою необхідною
умовою передачі земель оборони є згода
на це Міністра оборони України.

Відповідно до ст. 373 Цивільного кодексу
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю (земельну ділянку) набувається і
здійснюється відповідно до закону.
Власник земельної ділянки має право
використовувати її на :вій розсуд
відповідно до її цільового
призначення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Такі ж положення
закріплені у статті 4 Європейської
хартії місцевого самоврядування
(ратифікована Україною 15.07.1997), яка
встановлює, що головні повноваження і
функції органів місцевого
самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу.

Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні» (стаття 26) не
передбачено повноважень міської ради
встановлювати власними актами
наявність або відсутність юридичних
фактів, у тому числі щодо відсутності
права постійного користування
земельними ділянками.

За приписами ст. 21 Земельного кодексу
України порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель є підставою для
визнання недійсними рішень органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування.

Статтею 152 Земельного кодексу України
передбачено, що держава забезпечує
громадянам та юридичним особам рівні
умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Одним
із способів захисту прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки є
визнання незаконними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Згідно з п. 10 ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування» акти органів
та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку

Таким чином, проаналізувавши всі
викладені обставини, наявні в
матеріалах справи докази, суд дійшов
висновку, що Білгород-Дністровська
міська рада, приймаючи оскаржуване
рішення, не мала повноважень на
володіння, користування і
розпорядження земельною ділянкою
площею 0,1813 га, що розташована за
адресою: м. Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська, 10 (військове містечко № 31),
а тому розпорядилась самовільно і
незаконно землями оборони всупереч
вимогам чинного законодавства України
(ст. 84 ЗК України, п. 5 ст. 116 Конституції
України), в силу яких лише власник має
право володіння, користування та
розпорядження об'єктом права власності
(в даному випадку право розпоряджатися
земельною ділянкою, що перебуває в
державній власності, має Кабінет
Міністрів України).

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті
обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ст.44, 49 ГПК України
витрати позивача по сплаті судового
збору покладаються на відповідача у
справі пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги
Білгород-Дністровського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України,
Білгород-Дністровської
квартирно-експлуатаційної частини
(КЕЧ) району до відповідача
Білгород-Дністровської міської ради
про визнання незаконним та скасування
рішення - задовольнити.

Визнати незаконним рішення
Білгород-Дністровської міської ради
від 31.10.2013 № 722-VI «Про встановлення
факту відсутності права постійного
користування».

Скасувати рішення
Білгород-Дністровської міської ради
від 31.10.2013 № 722-VI «Про встановлення
факту відсутності права постійного
користування».

Стягнути з Білгород-Дністровської
міської ради (67700, Одеська обл., м.
Білгород-Дністровський, вул. Леніна 56,
) на користь Державного
бюджету України (отримувач: ГУДКСУ в
Одеській області р/р 0008, МФО 828011,
, банк отримувач: ГУ ДКСУ
в Одеській області) судові витрати в
розмірі 1218 (одна тисяча двісті
вісімнадцять) грн.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

Повний текст складено та
підписано 17.02.2013 року.

Суддя
Зайцев
Ю.О.