КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2014 р. Справа№ 5011-51/4685-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Новікова М.М.

Мартюк А.І.

секретар:
Шевченко Я.А.

представники:

позивача: не з'явились;

відповідача-1: не з'явились;

відповідача-2: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Хмельницької
обласної державної адміністрації

на рішення Господарського суду
міста Києва

від 07.08.2013р.

у справі №5011-51/4685-2012
(головуючий суддя Пригунова А.Б.,

судді Гулевець О.В.,
Любченко М.О.)

за позовом Закритого
акціонерного товариства "Октант"

до 1) Хмельницької
обласної державної адміністрації

2)
Хмельницької районної державної
адміністрації

про скасування
розпоряджень

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство "Октант"
(далі - позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Хмельницької обласної
державної адміністрації (далі -
відповідач-1) та Хмельницької районної
державної адміністрації (далі -
відповідач-2) про скасування
розпорядження відповідача-1 від 12.02.2008р.
№60/2008-р "Про скасування розпорядження
голови Хмельницької районної
державної адміністрації від 13.12.2007р.
№1422/07-р" та розпорядження відповідача-2
від 03.05.2006р. №456/06-р "Про визнання таким,
що втратило чинність розпорядження
голови райдержадміністрації від
09.08.2004р. №905/04-р".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржувані розпорядження були
винесені відповідачами з порушенням
вимог законодавства, зокрема,
Конституції України, Земельного
кодексу України та Закону України „Про
місцеве самоврядування".

Відповідач-1 проти позову заперечував,
зазначаючи наступне:

- розпорядження відповідача-2 від
13.12.2007р. №1422/07-р суперечило нормам ст.
ст. 20, 122-124, 149 п.12 Перехідних положень
Земельного кодексу України;

- на момент скасування розпорядження
відповідача-1 від 13.12.2007р. №1422/07-р
позивачем не було сплачено втрати
сільськогосподарського виробництва.
Відповідні кошти були перераховані вже
після скасування розпорядження;

- посилання позивача на висновок
державної землевпорядної експертизи є
безпідставним, оскільки названий
висновок не є позитивним, він містить 9
зауважень та пропозицій;

- посилаючись на оскаржуване
розпорядження відповідача-1 від 12.02.2008р.
№60/2008-р позивач звернувся до
управління Держкомзему в
Хмельницькому районі з проханням
повернути кошти у сумі 226 478 грн.,
сплачені ним на підставі розпорядження
відповідача-2 від 13.12.2007р №1422/07-р. як
втрати сільськогосподарського
виробництва. Управління Держкомзему в
Хмельницькому районі направило
начальнику фінансового управління
Хмельницької районної державної
адміністрації подання про повернення
коштів;

- позивачем було пропущено строк
позовної давності та невірно визначено
підвідомчість справи, оскільки спір є
публічно-правовим та підсудний
адміністративним судам.

Відповідач-2 заперечував проти позову,
посилаючись на наступні обставини:

- оспорювані розпорядження прийняті в
межах наданих повноважень та є
законними;

- позивачем було пропущено строк
позовної давності;

- позивачем не надано доказів виконання
ним своїх зобов'язань за угодою про
співробітництво та організацію
взаємовідносин від 12.03.2003р., натомість
відповідач-1 виконав свої зобов'язання
за вказаною угодою, про що свідчить
договір оренди земельної ділянки №73
від 31.03.2004р., укладений між позивачем та
відповідачем-2.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 07.08.2013р. у справі №5011-51/4685-2012
позовні вимоги було задоволено, а саме:

- скасовано розпорядження відповідача-1
від 12.02.2008р. №60/2008-р "Про скасування
розпорядження голови Хмельницької
районної державної адміністрації від
13.12.2007р. №1422/07-р";

- скасовано розпорядження відповідача-2
від 03.05.2006р. №456/06-р "Про визнання таким,
що втратило чинність розпорядження
голови райдержадміністрації від
09.08.2004р. №905/04-р";

- присуджено до стягнення з
відповідачів на користь позивача по
547,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, відповідач-1 звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 07.08.2013р. у справі №5011-51/4685-2012 в
частині вимог до відповідача-1 та
прийняти нове рішення, яким відмовити
позивачу в цій частині позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Загалом, доводи апеляційної
скарги відповідача-1 ідентичні тим, які
наводились ним під час розгляду справи
Господарським судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.12.2013р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 16.01.2014р.

В судове засідання 16.01.2014р. з'явились
лише представники позивача та
відповідача-1. Представник
відповідача-2 не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив, будь-яких заяв або клопотань
з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.01.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
13.02.2014р.

Через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду надійшли: 03.02.2014р. -
письмові пояснення від відповідача-1;
13.02.2014р. - додаткові пояснення до
відзиву на апеляційну скаргу від
позивача.

В судове засідання 13.02.2014р. з'явились
лише представники позивача та
відповідача-1. Представник
відповідача-2 не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив, будь-яких заяв або клопотань
з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 13.02.2014р.
представник відповідача-1 підтримав
апеляційну скаргу з урахуванням
додаткових пояснень до неї, просив суд
скаргу задовольнити, скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
07.08.2013р. у справі №5011-51/4685-2012 в частині
вимог до відповідача-1 та прийняти нове
рішення, яким відмовити позивачу в цій
частині позовних вимог.

В судовому засіданні 13.02.2014р.
представник позивача заперечував
проти доводів апеляційної скарги з
підстав, наведених у письмовому
відзиві на апеляційну скаргу та
додаткових поясненнях по справі,
просив суд залишити скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду - без
змін як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 13.02.2014р.
представник позивача подав клопотання
про продовження строку розгляду
апеляційної скарги на підставі ст. ст.
69, 102 Господарського процесуального
кодексу України.

Вказане клопотання було задоволено
судом.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.02.2014р., на
підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського
процесуального кодексу України, строк
розгляду апеляційної скарги було
продовжено на 15 днів, розгляд справи
відкладено на 20.02.2014р.

Представники сторін в судове засідання
20.02.2014р. не з'явилися, про поважність
причин нез'явлення суд не повідомили,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у
судові засідання не була визнана судом
обов'язковою, а також зважаючи на
наявні в матеріалах справи докази
належного повідомлення сторін про
місце, дату і час судового розгляду,
колегія суддів визнала за можливе
розглядати справу у відсутність
представників сторін за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні 20.02.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача-1, дослідивши
докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції
України земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

В п.12 перехідних положень Земельного
кодексу України вказано, що до
розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, на яких розташовані державні, в
тому числі казенні підприємства,
господарські товариства, у статутних
фондах яких державі належать частки
(акції, паї), об'єкти незавершеного
будівництва та законсервовані об'єкти,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України
„Про місцеве самоврядування в Україні"
від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону. Набуття права
на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

В ст. 123 Земельного кодексу України
передбачено, що надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування здійснюється
на підставі рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування. Рішення зазначених
органів приймається на підставі
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у разі: зміни
цільового призначення земельних
ділянок відповідно до закону; надання у
користування земельних ділянок, межі
яких не встановлені в натурі (на
місцевості). Надання у користування
земельної ділянки, межі якої
встановлені в натурі (на місцевості),
без зміни її цільового призначення
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
складання документа, що посвідчує
право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного
кодексу України передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного
кодексу України).

З наведених правових норм випливає, що
за відсутності рішення органу
виконавчої влади або місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки у власність або в користування
юридична особа або фізична особа не має
права використовувати земельну
ділянку державної або комунальної
форми власності.

На підставі розпорядження
відповідача-2 від 09.08.2004р. №905/04-р "Про
передачу в оренду Закритому
акціонерному товариству "Октант"
земельної ділянки для розміщення
готельного комплексу на території
Давидковецької сільської ради"
відповідно до проекту відведення
позивачу було передано в оренду
земельну ділянку площею 8,0 га із земель
державної власності для розміщення
готельного комплексу за межами с.
Давидківці Давидковецької сільської
ради на 25 років.

03.05.2006р. відповідачем-2 було прийнято
розпорядження №451/06-р, яким визнано
таким, що втратило чинність
розпорядження відповідача-2 №905/04-р від
09.08.2004р. "Про передачу в оренду
Закритому акціонерному товариству
"Октант" земельної ділянки для
розміщення готельного комплексу на
території Давидковецької сільської
ради".

Розпорядженням відповідача-2 від
29.09.2006р. №968/06-р позивачу було надано
дозвіл на розробку проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок площею 8,0 га для будівництва
готельного комплексу та ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва із земель державної
власності за межами с. Давидківці
Давидковецької сільської ради.

Розпорядженням відповідача-2 від
13.12.2007р. №1422/07-р було затверджено проект
землеустрою щодо відведення позивачу
земельної ділянки на території
Давидковецької сільської ради та
надано йому в користування на умовах
оренди терміном на 25 років земельну
ділянку площею 3,0 га зі зміною
цільового призначення із земель
державної власності (землі
сільськогосподарського призначення
(рілля) в землі промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення,
розташованої за межами населених
пунктів на території Давидковецької
сільської ради для будівництва
готельного комплексу для
обслуговування територіальних громад
району.

12.02.2008р. відповідачем-1 було прийнято
розпорядження №60/2008-р, яким скасовано
розпорядження відповідача-2 від 13.12.2007р.
№1422/07-р "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу в оренду Закритому
акціонерному товариству "Октант"
земельної ділянки на території
Давидковецької сільської ради".

Позивач просив суд скасувати
розпорядження відповідача-1 від 12.02.2008р.
№60/2008-р „Про скасування розпорядження
голови Хмельницької районної
державної адміністрації від 13.12.2007р.
№1422/07-р" та розпорядження відповідача-2
від 03.05.2006р. №456/06-р "Про визнання таким,
що втратило чинність розпорядження
голови райдержадміністрації від
09.08.2004р. №905/04-р", наголошуючи на тому, що
при прийнятті вищезгаданих
розпоряджень відповідачами було
порушено вимоги діючого законодавства,
зокрема, Конституції України,
Земельного кодексу України та Закону
України «Про місцеве саморядування».

Місцевий господарський суд
задовольнив позов повністю, визнавши
позовні вимоги нормативно
обґрунтованими та документально
підтвердженими. Зокрема, суд у своєму
рішенні зазначив наступне:

- норми чинного законодавства України,
що визначають повноваження, порядок
діяльності та компетенцію місцевих
державних адміністрацій не
передбачають можливості місцевих
органів виконавчої влади визнавати
такими, що втратили чинність власні
акти ненормативного характеру;

- розпорядження відповідача-2 від
03.05.2006р. №456/06-р "Про визнання таким, що
втратило чинність розпорядження
голови райдержадміністрації від
09.08.2004р. №905/04-р" прийнято з перевищенням
визначених законом повноважень та в
супереч норм чинного на той час
законодавства України;

- скасовуючи розпорядження від 13.12.2007р.
№1422/07-р, відповідач-1 посилався на
невідповідність його положенням ч.2 ст.
20, ст. ст. 122-124, 149, п.12 Перехідних
положень Земельного кодексу України,
ст. ст. 6, 43 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації". Однак норми
ст. ст. 122, 123 Земельного кодексу України
визначають порядок передачі земельних
ділянок у постійне користування, а ст.
149 Земельного кодексу України - порядок
та підстави їх вилучення, тоді як
спірна земельна ділянка була передана
в оренду позивачу на 25 років, що
виключає можливість застосування до
спірних відносин вищевказаних
положень Земельного кодексу України;

- розпорядження відповідача-2 №1422/07 від
13.12.2007р. "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу в оренду Закритому
акціонерному товариству "Октант"
земельної ділянки на території
Давидковецької сільської ради"
прийнято у відповідності до положень
чинного законодавства України, що
регулює земельні відносини, зокрема,
ст. ст. 124, 125, 126, 186 та п. 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України;

- розпорядження від 12.02.2008р. №60/2008-р "Про
скасування розпорядження голови
Хмельницької районної державної
адміністрації від 13.12.2007р. №1422/07-р"
прийнято відповідачем-1 з перевищенням
повноважень щодо скасування
розпоряджень органів нижчого рівня,
наданих ст. 43 Законом України "Про
місцеві державні адміністрації";

- визначений в ст. 257 Цивільного кодексу
України трирічний термін звернення до
суду за захистом порушених прав станом
на момент звернення позивача до
Господарського суду міста Києва сплив,
але відповідно до ч.5 ст. 267 Цивільного
кодексу України у разі, якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту. Приймаючи до уваги, що
позивачем вчинялись дії щодо судового
захисту його цивільних прав на спірну
земельну ділянку шляхом подання
відповідного позову до Господарського
суду Хмельницької області, суд дійшов
висновку про поважність пропуску
позовної давності та необхідності
розгляду даного спору по суті.

Київський апеляційний господарський
суд не погоджується з висновками
місцевого господарського суду, вважає
їх такими, що не відповідають фактичним
обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу
України земельні відносини, що
виникають при використанні надр, лісів,
вод, а також рослинного і тваринного
світу, атмосферного повітря,
регулюються цим Кодексом,
нормативно-правовими актами про надра,
ліси, води, рослинний і тваринний світ,
атмосферне повітря, якщо вони не
суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу
України держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

В ст. 84 Земельного кодексу України
передбачено, що право державної
власності на землю набувається і
реалізується державою в особі Кабінету
Міністрів України, обласних, районних
державних адміністраціях відповідно
до закону.

Згідно з ч.ч.8, 10 ст. 59 Закону України
„Про місцеве самоврядування" (в
редакції, чинній на дату прийняття
оспорюваного розпорядження
відповідача-1) сільський, селищний,
міський голова, голова районної у
місті, районної, обласної ради в межах
своїх повноважень видає розпорядження.
Акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

В ст. 17 Земельного кодексу України (в
редакції, чинній на дату прийняття
оспорюваного розпорядження
відповідача-1) передбачено, що до
повноважень місцевих державних
адміністрацій у галузі земельних
відносин, зокрема, належить:
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом; координація здійснення
землеустрою та державного контролю за
використанням та охороною земель;
підготовка висновків щодо надання або
вилучення (викупу) земельних ділянок;
вирішення інших питань у галузі
земельних відносин відповідно до
закону.

Відповідно до положень Земельного
кодексу України як в редакції, що діяла
на час прийняття оспорюваного
розпорядження відповідача-1, так і на
теперішній час надання в користування
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування.

Орендарі набувають права оренди
земельної ділянки на підставах і в
порядку, передбачених Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим та іншими законами України
і договором оренди землі (ч.1 ст. 6 Закону
України „Про оренду землі").

В процесі судового розгляду було
встановлено, що розпорядженням
відповідача-1 від 12.02.2008р. №60/2008-р було
скасоване розпорядження відповідача-2
від 13.12.2007р. №1422/2007-р "Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу в оренду ЗАТ "Октант"
земельної ділянки на території
Давидковецької сільської ради", яким
позивачу надавалась в користування на
умовах оренди земельна ділянка площею
3,0 га зі зміною цільового призначення
із земель державної власності (землі
сільськогосподарського призначення
(рілля)) у землі промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення,
розташовану за межами населених
пунктів на території Давидковецької
сільської ради.

Розпорядження відповідача-2 від 13.12.2007р.
№1422/2007-р "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу в оренду ЗАТ "Октант"
земельної ділянки на території
Давидковецької сільської ради" було
прийнято всупереч вимог ч.2 ст. 20
Земельного кодексу України, згідно з
якою зміна цільового призначення
земель провадиться органами
виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель.

Як вірно зазначає відповідач-1,
відповідно до ст. ст. 122-124, 149, п.12
Перехідних положень Земельного
кодексу України прийняття рішення у
випадку вилучення земельної ділянки
щодо зміни цільового призна чення
земельної ділянки та передачі її в
оренду не належить до компетенції
голови районної державної
адміністрації.

Натомість згідно зі ст. 149 Земельного
кодексу України Кабінет Міністрів
України вилучає земельні ділянки
державної власності, які перебувають у
постійному користуванні, - ріллю,
багаторічні насадження для
несільськогосподарських потреб, ліси
площею понад 1,0 га для
несільськогосподарських потреб (до
08.02.2006р. цей розмір складав 10 га).

Чинне законодавство не містить
положень, які б передбачали в подібних
випадках наявність у районних
державних адміністрацій повноважень
щодо зміни цільового призначення
земель.

Окрім того, позивачем не було здійснено
оплату втрат сільськогосподарського
виробництва відповідно до
розпорядження відповідача-2 від 13.12.2007р.
№1422/2007-р "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу в оренду ЗАТ "Октант"
земельної ділянки на території
Давидковецької сільської ради". Кошти
були сплачені вже після скасування
цього розпорядження.

Законом України "Про державну
експертизу землевпорядної
документації" визначено правові,
організаційні і фінансові основи
здійснення державної експертизи
землевпорядної документації та
порядок її проведення.

В ст. ст. 1, 9 названого Закону
передбачено, що державна експертиза
землевпорядної документації - це
діяльність, метою якої є дослідження,
перевірка, аналіз та оцінка об'єктів
експертизи на предмет їх відповідності
вимогам законодавства, встановленим
стандартам, нормам і правилам, а також
підготовка обґрунтованих висновків
для прийняття рішень щодо об'єктів
експертизи. Обов'язковій експертизі
підлягають проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок особливо
цінних земель, земель
лісогосподарського призначення, а
також земель водного фонду,
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про
державну експертизу землевпорядної
документації" результатом проведення
державної експертизи є висновок
державної експертизи. Висновки
державної експертизи повинні містити
оцінку допустимості та можливості
прийняття рішення щодо об'єкта
державної експертизи і враховувати
соціально-економічні наслідки. Якщо
об'єкт державної експертизи
підготовлений згідно з вимогами
законодавства, встановленими
стандартами, нормами і правилами, то
він позитивно оцінюється та
погоджується. У разі необхідності
погодження може обумовлюватися
певними умовами щодо додаткового
опрацювання окремих питань та внесення
коректив, виконання яких не потребує
суттєвих доробок. Позитивні висновки
державної експертизи щодо об'єктів
обов'язкової державної експертизи є
підставою для прийняття відповідного
рішення органами виконавчої влади чи
органами місцевого самоврядування,
відкриття фінансування робіт з
реалізації заходів, передбачених
відповідною документацією. Реалізація
заходів, передбачених документацією із
землеустрою та документацією з оцінки
земель, види яких визначені законом, а
також матеріалами і документацією
державного земельного кадастру щодо
об'єктів обов'язкової державної
експертизи, без позитивних висновків
державної експертизи забороняється.

В обґрунтування своїх вимог, позивач
посилався на те, що проект землеустрою
по відведенню йому земельної ділянки
отримав позитивний висновок державної
землевпорядної експертизи, який наразі
є дійсним. З урахуванням наведеного
позивач вважає, що розпорядження
відповідача-2 від 13.12.2007р. №1422/07-р,
видане на підставі вказаного висновку
експертизи, є свідченням відповідності
цього розпорядження вимогам діючого
законодавства.

Проте, як вірно зазначали відповідачі,
наявний в матеріалах справи висновок
державної експертизи землевпорядної
документації №958 від 19.04.2007р. не є
позитивним, оскільки він містить 9
зауважень та пропозицій до
землевпорядної документації (зокрема,
умови відведення не зареєстровані в
установленому порядку; відсутня
вихідна земельно-кадастрова
інформація; відсутній акт вибору
земельної ділянки тощо).

Підсумковою оцінкою результатів
державної експертизи є те, що
землевпорядна документація не в повній
мірі відповідає вимогам чинного
законодавства України, встановленим
нормам і правилам і повертається на
доопрацювання.

Організація, повноваження та порядок
діяльності місцевих державних
адміністрацій визначаються Законом
України "Про місцеві державні
адміністрації", відповідно до ст. 1
якого виконавчу владу в областях,
районах, районах Автономної Республіки
Крим, у містах Києві та Севастополі
здійснюють обласні, районні, Київська
та Севастопольська міські державні
адміністрації. Місцева державна
адміністрація є місцевим органом
виконавчої влади і входить до системи
органів виконавчої влади. Місцева
державна адміністрація в межах своїх
повноважень здійснює виконавчу владу
на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Згідно зі ст. ст. 6, 13, 21 Закону України
"Про місцеві державні адміністрації" (в
редакції, чинній на момент передачі
позивачу спірної земельної ділянки) на
виконання Конституції України, законів
України, актів Президента України,
Кабінету Міністрів України,
міністерств та інших центральних
органів виконавчої влади, власних і
делегованих повноважень голова
місцевої державної адміністрації в
межах своїх повноважень видає
розпорядження, а керівники управлінь,
відділів та інших структурних
підрозділів - накази. Розпорядження
голів місцевих державних
адміністрацій, прийняті в межах їх
компетенції, є обов'язковими для
виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами. До
відання місцевих державних
адміністрацій у межах і формах,
визначених Конституцією і законами
України, належить, зокрема, вирішення
питань використання землі, природних
ресурсів, охорони довкілля. Місцева
державна адміністрація
розпоряджається землями державної
власності відповідно до закону.

В ст. ст. 33, 41 названого Закону
передбачено, що обласні державні
адміністрації в межах своїх
повноважень спрямовують діяльність
районних державних адміністрацій та
здійснюють контроль за їх діяльністю.
Голови обласних державних
адміністрацій мають право скасовувати
розпорядження голів районних
державних адміністрацій, що суперечать
Конституції України та законам
України, рішенням Конституційного Суду
України, актам Президента України,
Кабінету Міністрів України, голів
обласних державних адміністрацій, а
також міністерств, інших центральних
органів виконавчої влади. Акти
місцевих державних адміністрацій
ненормативного характеру, прийняті в
межах їх повноважень, набирають
чинності з моменту їх прийняття, якщо
самими актами не встановлено пізніший
термін введення їх у дію.

Рішення голів місцевих державних
адміністрацій, що суперечать
Конституції та законам України, іншим
актам законодавства України, можуть
бути відповідно до закону скасовані
Президентом України або головою
місцевої державної адміністрації
вищого рівня (ч.8 ст. 118 Конституції
України).

Враховуючи, що відповідачем-1 було
виявлено прийняття відповідачем-2
розпорядження від 13.12.2007р. №1422/2007-р "Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу в оренду ЗАТ
"Октант" земельної ділянки на території
Давидковецької сільської ради" з
перевищенням наданих йому повноважень
та з порушенням вимог діючого
законодавства, у відповідача-1 були
наявні достатні правові підстави для
скасування вищевказаного
розпорядження відповідача-2 шляхом
прийняття розпорядження від 12.02.2008р.
№60/2008-р „Про скасування розпорядження
голови Хмельницької районної
державної адміністрації від 13.12.2007р.
№1422/07-р".

Натомість вищевказані обставини
залишились поза увагою місцевого
господарського суду.

Відносно розпорядження відповідача-2
від 03.05.2006р. №456/06-р "Про визнання таким,
що втратило чинність розпорядження
голови райдержадміністрації від
09.08.2004р. №905/04-р", судом було встановлено
наступне.

Як уже зазначалось вище,
розпорядженням відповідача-2 від
09.08.2004р. №905/04-р "Про передачу в оренду
Закритому акціонерному товариству
"Октант" земельної ділянки для
розміщення готельного комплексу на
території Давидковецької сільської
ради" (з урахуванням змін, внесених
розпорядженням від 30.08.2004р. №978/04-р)
позивачу було передано в оренду
земельну ділянку площею 8,0 га із земель
державної власності для розміщення
готельного комплексу за межами с.
Давидківці Давидковецької сільської
ради на 25 років. При цьому, відповідно
до вказаного розпорядження
відповідача-2 позивач міг приступити до
використання земельної ділянки лише
після повної сплати втрат
сільськогосподарського виробництва в
сумі 520 924 грн. згідно з постановою
Кабінету Міністрів України від 17.11.1997р.
№1279 „Про розміри та порядок
визначення втрат
сільськогосподарського і
лісогосподарського виробництва, які
підлягають відшкодуванню" та укладення
договору оренди земельної ділянки.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 17.11.1997р. №1279 „Про розміри
та Порядок визначення втрат
сільськогосподарського і
лісогосподарського виробництва, які
підлягають відшкодуванню"
відшкодування втрат
сільськогосподарського і
лісогосподарського виробництва,
спричинених вилученням
сільськогосподарських і лісових угідь
для цілей, не пов'язаних із веденням
сільського і лісового господарства,
провадиться юридичними і фізичними
особами в двомісячний термін після
затвердження в установленому порядку
проекту відведення їм земельних
ділянок.

Однак протягом тривалого часу (майже
два роки) розпорядження відповідача-2
від 09.08.2004р. №905/04-р не виконувалось
позивачем.

Внаслідок несплати позивачем втрат
сільськогосподарського виробництва та
не укладення договору оренди, у
відповідні бюджети не надходили кошти
від оренди спірної земельної ділянки.

Враховуючи недостатнє фінансування
місцевих рад щодо виконання заходів по
освоєнню земель для
сільськогосподарських потреб,
поліпшення відповідних угідь, охорони
земель відповідно до розроблених
програм та проектів землеустрою,
відповідачем-1 було прийнято оспрюване
позивачем розпорядження від 03.05.2006р.
№456/06-р "Про визнання таким, що втратило
чинність розпорядження голови
райдержадміністрації від 09.08.2004р.
№905/04-р".

Доводи позивача про те, що ним було
сплачено 226 478 грн. втрат
сільськогосподарського виробництва
враховані колегією суддів, однак
вказані кошти були перераховані
позивачем на виконання іншого
розпорядження відповідача-1, а саме від
13.12.2007р. №1422/07-р „Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу в оренду ЗАТ „Октант"
земельної ділянки на території
Давидковецької сільської ради", та вже
після прийняття відповідачем-1
розпорядження від 03.05.2006р. №456/06-р "Про
визнання таким, що втратило чинність
розпорядження голови
райдержадміністрації від 09.08.2004р.
№905/04-р".

Окрім того, судом було з'ясовано, що
позивач звернувся до управління
Держкомзему в Хмельницькому районі з
проханням повернути кошти у сумі 226 478
грн., сплачені ним як втрати
сільськогосподарського виробництва, у
зв'язку з прийняттям відповідачем-1
розпорядження від 12.02.2008р. №60/2008-р „Про
скасування розпорядження голови
Хмельницької районної державної
адміністрації від 13.12.2007р. №1422/07-р".

Листом №4-1-3/1198 від 10.05.2012р. управління
Держкомзему в Хмельницькому районі
направило начальнику фінансового
управління Хмельницької районної
державної адміністрації подання про
повернення коштів.

Вказані обставини сторонами не
заперечувались та не були спростовані.

Посилання місцевого господарського
суду на положення ст. 43 Закону України
"Про місцеві державні адміністрації" (в
редакції, чинній на момент передачі
позивачу спірної земельної ділянки),
відповідно до якої акти місцевих
державних адміністрацій, що суперечать
Конституції України, законам України,
рішенням Конституційного Суду України,
актам Президента України та Кабінету
Міністрів України або інтересам
територіальних громад чи окремих
громадян, можуть бути оскаржені до
органу виконавчої влади вищого рівня
або до суду. Розпорядження голови
державної адміністрації, що суперечать
Конституції України, законам України,
рішенням Конституційного Суду України,
іншим актам законодавства або є
недоцільними, неекономними,
неефективними за очікуваними чи
фактичними результатами, скасовуються
Президентом України, Кабінетом
Міністрів України, головою місцевої
державної адміністрації вищого рівня
або в судовому порядку, не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки
відповідач-2 не скасовував своє
розпорядження, а визнав його таким, що
втратило чинність внаслідок
невиконання цього розпорядження
особою, в інтересах якої воно було
прийнято, тобто позивачем.

Посилання позивача на угоду про
співробітництво та організацію
взаємовідносин від 12.03.2003р., укладену
між позивачем та відповідачем-2, не
приймається судом до уваги, оскільки за
умовами цієї угоди відповідач-2
зобов'язався сприяти виділенню
позивачу земельних ділянок на
території Давидковецької сільської
ради під забудову готельного
комплексу, виділення земель для
будівництва цегельного заводу, сприяти
в передачі в оренду згідно Земельного
кодексу України ставка за межами с.
Давидківці.

З наведеного вбачається, що виконуючи
свої зобов'язання відповідач-2 повинен
був дотримуватись вимог чинного
законодавства України та діяти в межах
повноважень, визначених Земельним
кодексом України, що й було ним
зроблено.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.10 ч.2 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу держаної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

У відповідності до ст. 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Наведене свідчить про те, що
передумовою для визнання недійсним
акта (рішення) є невідповідність його
вимогам законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт, порушення у зв'язку
з прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

В процесі судового розгляду колегія
суддів дійшла висновку про те, що,
приймаючи оскаржувані розпорядження,
відповідачі діяли в межах наданих їм
повноважень та згідно з вимогами
чинного на час прийняття розпоряджень
законодавства.

Доказів на підтвердження протилежного
ані місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції не надано.

Окрім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. ст. 1, 5, 17, 18 Закону України
„Про оренду землі" оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності. Орендарями земельних
ділянок є юридичні або фізичні особи,
яким на підставі договору оренди
належить право володіння і
користування земельною ділянкою.
Передача об'єкта оренди орендарю
здійснюється орендодавцем у строки та
на умовах, що визначені у договорі
оренди землі, за актом
приймання-передачі. Договір оренди
землі набирає чинності після його
державної реєстрації.

Позивачем не надано суду доказів,
які б свідчили про те, що позивач у
встановленому порядку набув права
користування спірною земельною
ділянкою, зокрема, договору оренди
землі, укладеного та зареєстрованого
відповідно до вимог законодавства.

Тобто, на час звернення з позовом до
суду позивач не був ані власником, ані
користувачем спірної земельної
ділянки, у зв'язку з чим розпорядження
відповідачів, які оскаржуються у даній
справі, не порушують прав та/або
обов'язків позивача.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Позивачем не було надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, які б зумовлювали
скасування розпорядження відповідача-1
від 12.02.2008р. №60/2008-р „Про скасування
розпорядження голови Хмельницької РДА
від 13.12.2007р. №1422/07-р" та розпорядження
відповідача-2 від 03.05.2006р. №456/06-р "Про
визнання таким, що втратило чинність
розпорядження голови
райдержадміністрації від 09.08.2004р.
№905/04-р", у зв'язку з чим позов
задоволенню не підлягає.

Колегією суддів враховано, що
відповідач-1 оскаржує рішення
Господарського суду міста Києва від
07.08.2013р. у справі №5011-51/4685-2012 лише в
частині вимог про скасування
розпорядження відповідача-1 від 12.02.2008р.
№60/2008-р „Про скасування розпорядження
голови Хмельницької РДА від 13.12.2007р.
№1422/07-р". Однак відповідно до ч.2
ст. 101 Господарського процесуального
кодексу України апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про
відсутність правових підстав для
скасування розпорядження як
відповідача-1, так і відповідача-2.

Відносно пропуску позивачем
трирічного строку позовної давності
для звернення до суду за захистом
порушених прав, встановленого в ст. 257
Цивільного кодексу України, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Місцевий господарський суд в своєму
рішенні зазначив про поважність
пропуску позовної давності та
необхідність розгляду даного спору по
суті, пославшись на ч.5 ст. 267 Цивільного
кодексу України та врахувавши, що
позивачем вчинялись дії щодо судового
захисту його цивільних прав на спірну
земельну ділянку шляхом подання
відповідного позову до Господарського
суду Хмельницької області.

Однак в своїй заяві від 25.06.2013р. (том
справи - 2, аркуш справи - 152) позивач
чітко вказує на те, що він вважає строк
позовної давності не пропущеним і,
відповідно, не звертається до суду з
клопотанням про його поновлення.

Відповідно до ч.5 ст. 267 Цивільного
кодексу України у разі, якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Обґрунтування позивача відносно заяви
відповідача-1 про застосування строків
позовної давності стосується лише
того, яким чином позивач обраховує
перебіг позовної давності, а не
наявності поважності причин його
пропуску.

Окрім того, поза увагою місцевого
господарського суду залишилось те, що
ухвала Львівського апеляційного
адміністративного суду про закриття
провадження у справі №22-а-10224/08/9104 була
винесена ще 22.04.2009р., натомість з
позовом до Господарського суду міста
Києва, який розглядається у справі
№5011-51/4685-2012, позивач звернувся лише у
квітні 2012 року. При цьому позивачем не
наведено жодних пояснень про наявність
обставин, які унеможливлювали
звернення позивача з вказаним позовом
у більш короткі строки.

Однак, місцевий господарський суд не
надав належної оцінки вищенаведеним
обставинам.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
викладеного в позові.

Натоміть доводи апеляційної скарги
повністю підтвердились під час
розгляду даної справи, що свідчить про
неповне з'ясування місцевим
господарським судом обставин, які
мають значення для справи, а також
невірне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського
суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що апеляційна скарга відповідача-1
підлягає задоволенню, а рішення
Господарського суду міста Києва від
07.08.2013р. у справі №5011-51/4685-2012 -
скасуванню з прийняттям нового рішення
про відмову в позові у повному обсязі.

Зважаючи на відмову в задоволенні
позову, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за звернення з позовом до суду
покладаються на позивача.

У зв'язку із задоволенням апеляційної
скарги, витрати по сплаті судового
збору за її подання підлягають
відшкодуванню відповідачу-1 (апелянту)
за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99,
101-105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Хмельницької
обласної державної адміністрації
задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 07.08.2013р. у справі №5011-51/4685-2012
скасувати та прийняти нове рішення,
яким в позові відмовити повністю.

3. Стягнути з Закритого акціонерного
товариства „Октант" на користь
Хмельницької обласної державної
адміністрації 573,50 грн. (п'ятсот
сімдесят три гривні 50 копійок) витрат
по сплаті судового збору за подання
апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста
Києва видати наказ із зазначенням
необхідних реквізитів сторін.

5. Матеріали справи №5011-51/4685-2012
повернути до Господарського суду міста
Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
М.М. Новіков

А.І. Мартюк