ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року справа № 919/1445/13

Господарський суд міста Севастополя у
складі судді Єфременко О.О.,
розглянувши матеріали справи

за позовом Малого приватного
підприємства "Ажур"

(пр. Гер.Сталінграду, буд. 36 кв. 31, м.
Севастополь, 99059)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

(АДРЕСА_2, 99011)

ОСОБА_2

(АДРЕСА_5;

АДРЕСА_3, 99006)

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідача (Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1)- ОСОБА_3, довіреність №17279 від
19.07.2013;

відповідач (ОСОБА_2) - не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Мале приватне підприємство "Ажур"
звернулось до господарського суду
міста Севастополя із позовом до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про
визнання договору про дольову участь в
будівництві об'єкту нерухомості від
14.04.2006 недійсним.

Позовні вимоги, з посиланням на
положення статей 251, 252 Цивільного
кодексу України та статтю 180
Господарського кодексу України
обґрунтовані тим, що при укладенні
цього договору були порушені норми
діючого законодавства України,
зокрема, у договорі не визначено строк
його дії, що є істотною умовою
господарського договору, тому він є
неукладеним.

Ухвалою від 20.12.2013 позовна заява
прийнята до розгляду та порушено
провадження у справі.

Цією ж ухвалою в порядку статті 27
Господарського процесуального кодексу
України судом до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача залучено ОСОБА_2.

Оскільки судом встановлено, що
учасниками оспорюваного правочину є
декілька осіб, а позов поданий однією з
них, ухвалою суду від 09.01.2014 згідно
положень статті 24 Господарського
процесуального кодексу України до
участі у справі залучено іншого
відповідача, ОСОБА_2, виключивши її зі
складу третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача; розгляд справи
розпочато заново.

Розгляд справи відкладався в порядку
статті 77 Господарського
процесуального кодексу України.

Позивач та інший відповідач, ОСОБА_2,
явку уповноважених представників у
судове засідання не забезпечили, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, про
причини неявки суд не повідомили.

При цьому слід зазначити, що відповідно
до витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцезнаходженням
юридичної особи позивача, Мале
приватне підприємство «Ажур» є
пр.Героїв Сталінграду, 36 кв.31,
м.Севастополь, 99059.

У абзаці третьому пункту 3.9.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.2011
передбачено, що у разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Копії ухвал були надіслані судом
позивачу за вищевказаною адресою.
Таким чином про час та місце розгляду
справи він був повідомлений належним
чином та своєчасно.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням викладеного, оскільки
явка учасників процесу обов'язковою не
визнавалась, а матеріали справи
достатньо характеризують спірні
правовідносини, підстави для
відкладення розгляду справи відсутні.

Інший відповідач, ОСОБА_2, не
скористався правом, наданим йому
статтею 59 Господарського кодексу
України: не надав суду відзив на
позовну заяву та документи, що
підтверджують заперечення проти
позову.

У зв'язку з викладеним, суд розглядає
справу відповідно до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України, за наявними у справі
матеріалами.

Представник відповідача, Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1, в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував з підстав,
викладених у відзиві на позов, зокрема
вважає, що позивачем не зазначено які
саме вимоги, встановлені статтею 203
Цивільного кодексу України, не були
додержані сторонами в момент вчинення
правочину.

При цьому, відповідач зазначає, що
договір про дольову участь в
будівництві об'єкту нерухомості від
14.04.2006 є укладеним, оскільки спірний
договір є договором про спільну
діяльність, а строк його дії не є
істотною умовою для даного виду
договорів, оскільки сторони
домовилися, що договір діє до моменту
його повного виконання усіма сторонами
(арк.с.17).

Представнику відповідача в судовому
засіданні роз'яснені його процесуальні
права і обов'язки, передбачені статтями
20, 22 Господарського процесуального
кодексу України.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши надані докази,
перевіривши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

14.04.2006 між Малим приватним
підприємством "Ажур" ("Сторона - 1"),
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
("Сторона - 2") та громадянкою ОСОБА_2
("Сторона - 3") було укладено договір про
дольову участь в будівництві об'єкту
нерухомості (далі - Договір), відповідно
до умов якого сторони зобов'язались
сумісно діяти без утворення юридичної
особи з метою здійснення дольового
будівництва об'єкту нерухомості -
суспільно-торгівельного центру із
вбудовано-прибудованими приміщеннями
нежитлового призначення орієнтовною
площею 3642 кв.м (далі - Об'єкт) на
земельній ділянці орієнтовною площею
0,3 га, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_6, наданій в оренду Стороні-1
згідно договору оренди земельної
ділянки №101 від 05.11.2003, укладеного між
Малим приватним підприємством "Ажур" та
Севастопольською міською Радою
відповідно до рішення
Севастопольської міської Ради від
04.07.2003 №1112, та подальшої його
експлуатації (а. с. 6-11).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що по
закінченню будівництва Об'єкт буде
являтися спільною дольовою власністю
сторін цього Договору у наступних
розмірах:

- Сторона - 1 отримує 20,6% загальної площі
Об'єкту, а саме: 50% площі другого поверху
(ліве крило), які складають 498 кв.м і 50%
від половини площі третього поверху
(ліве крило), які складають 216 кв.м;

- Сторона - 2 отримує 73,5% загальної площі
Об'єкту, а саме: усі приміщення
цокольного поверху загальною площею 894
кв.м, всі приміщення першого поверху
загальною площею 852 кв.м, 50% загальної
площі другого поверху (праве крило), які
складають 498 кв.м, а також 50% загальної
площі третього поверху (праве крило),
які складають 432 кв.м;

- Сторона - 3 отримує 5,9 % загальної площі
Об'єкту, а саме: 50% від половини площі
третього поверху (ліве крило), які
складають 216 кв.м.

Згідно пункту 2.1. Договору вкладом
Сторони - 1 є надання під забудову
Об'єкта земельної ділянки загальною
площею 0,3 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_6, наданій в оренду Стороні-1
згідно договору оренди земельної
ділянки №101 від 05.11.2003, укладеного між
Малим приватним підприємством "Ажур" та
Севастопольською міською Радою
відповідно до рішення
Севастопольської міської Ради від
04.07.2003 №1112.

Вкладом Сторони - 2 є 100% фінансування
будівництва Об'єкта за власний рахунок
чи за рахунок залучених коштів та
виконання функцій Замовника
будівництва Об'єкта з моменту
отримання проектної та дозвільної
документації до моменту здачі Об'єкта в
експлуатацію. Вкладом Сторони - 3 є
отримання всіх необхідних документів
та узгоджень для розробки проектної
документації, проведення комплексної
державної експертизи проекту, а також
отримання всіх дозволів на будівництво
Об'єкта (пункти 2.2, 2.3 Договору).

Пунктом 3.1 Договору визначено, що
орієнтовна вартість Об'єкта складає
8000000,00 грн, що еквівалентно 1 553 000,00
доларів США (за курсом Національного
банку України на момент укладення
цього договору).

За змістом пункту 4.3.1 Договору Сторона -
2 зобов'язався здійснювати будівництво
Об'єкту в розмірі 100 % за власний рахунок
і за рахунок залучених коштів.
Профінансувати на зазначених умовах за
згодою Сторони - 1 отримання різних
дозвільних документів на будівництво
Об'єкта, розробку проекту та технічної
документації, проектно - пошукових
робіт, експертизу і погодження проекту,
авторський нагляд, страховку,
архбуднагляд, охорону об'єкта, пожежний
збір, монтажні та пусконалагоджувальні
роботи, підготовку будівельного
майданчику, будівництв інженерних
мереж тощо.

Відповідно до пункту 8.1 Договору він
вступає в силу з моменту його
підписання і діє до моменту його
виконання усіма сторонами.

Недодержання вимог діючого
законодавства України при укладенні
договору, на думку позивача, зокрема, не
визначення строку дії договору, і стало
підставою для звернення позивача до
суду із цим позовом.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України суд,
провівши оцінку доказів по справі,
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню, враховуючи
наступне.

Відповідно до частин першої та другої
статті 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом, у тому числі, визнання
недійсними господарських угод з
підстав, передбачених законом. Порядок
захисту прав суб'єктів господарювання
та споживачів визначається цим
Кодексом, іншими законами.

Твердження позивача, що Договір є
неукладеним внаслідок не визначення
строку його дії, що є істотною умовою
господарського договору, судом до
уваги не приймається, з огляду на
наступне.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина перша статті 627 Цивільного
кодексу України передбачає, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 639 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Згідно частини другої статті 180
Господарського кодексу України
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до частини восьмої статті 181
Господарського кодексу України у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Судом встановлено, що за юридичною
оцінкою умов спірного договору та
зобов'язань сторін, договір про дольову
участь в будівництві об'єкту
нерухомості від 14.04.2006 є договором про
спільну діяльність.

Крім того, постановою Вищого
господарського суду України від 10.12.2013
по справі №919/781/13 за участю тих же
сторін, визначено що за своєю правовою
природою та ознаками, договір, що є
предметом позову у цієї справі, є
договором про спільну діяльність.

Відповідно до частини другої статті 35
Господарського процесуального кодексу
України, якою передбачено, що факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

За договором про спільну діяльність,
відповідно до статті 1130 Цивільного
кодексу України, сторони (учасники)
зобов'язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Спільна
діяльність може здійснюватися на
основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників.

Відповідно до частини другої статті 1131
Цивільного кодексу України умови
договору про спільну діяльність, у тому
числі координація спільних дій
учасників або ведення їхніх спільних
справ, правовий статус виділеного для
спільної діяльності майна, покриття
витрат та збитків учасників, їх участь
у результатах спільних дій та інші
умови визначаються за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено
законом про окремі види спільної
діяльності.

За приписами статті 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 631 Цивільного кодексу України
передбачено, зокрема, що строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.

За приписами частини першої статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк договору про спільну діяльність
обумовлений його метою, досягнення
якої припиняє дію договору. Однак,
незалежно від цього, сторони можуть
зазначити в договорі особливий строк
його дії, закінчення якого припинить
відповідні зобов'язання. Якщо в
договорі відсутні строк його дії і
спосіб його визначення, договір
вважатиметься укладеним на
невизначений строк.

Виходячи з системного аналізу
зазначених приписів діючого
законодавства, суд дійшов висновку, що
визначення конкретного терміну дії
договору носить диспозитивний
характер, тобто сторони договору на
власний розсуд встановлюють строк його
дії. В даному випадку пунктом 8.1
Договору сторони дійшли згоди про
визначення строку дії Договору до
моменту повного його виконання усіма
сторонами.

Таким чином, доводи позивача про те, що
сторони не досягли згоди щодо усіх
істотних умов Договору, зокрема,
визначення строку його дії,
спростовуються змістом Договору та не
ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, відповідно до положень
пункту 2.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
№11 від 29.05.2013 (далі - Постанова Пленуму)
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, вважається
таким з моменту його вчинення (частина
перша статті 236 ЦК України).

Не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено (договір, який
не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським
судам необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК
України, частини друга - п'ята, сьома
статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими
правочини (укладеними господарські
договори), в яких (за якими): відсутні
передбачені законом умови, необхідні
для їх укладення (не досягнуто згоди за
всіма істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Водночас господарським
судам необхідно враховувати таке.
Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї
чи іншої істотної умови (умов) може
свідчити про його неукладення, а не про
недійсність.

Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору в разі, якщо сторони не
досягли згоди з усіх його істотних
умов.

Отже, враховуючи вищевикладене, та той
факт, що сторони дійшли згоди із усіх
істотних умов Договору, підстави
вважати спірний договір неукладеним,
відсутні.

При цьому слід зазначити, що матеріали
справи та фактичні дії сторін свідчать
про те, що Договір був укладений та
виконувався сторонами.

Так, відповідачем надані дозвільні
документи, які підтверджують
здійснення Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 дій,
спрямованих на виконання спірного
Договору, а саме договір підряду від
01.08.2007, якій укладений між відповідачем
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Камо-буд-інвест» на
будівництво торгового центру по
АДРЕСА_6, дозвіл на виконання
будівельних робіт № 1171 від 03.04.2009 та
відповідні продовження терміна дії
зазначеного дозволу, Звіт про
незалежну оцінку майна незакінченого
будівництвом споруди суспільно -
торгового центру, розміщеного на
земельній ділянці площею 0,3 га, яка
розташована по АДРЕСА_6 тощо (арк.с.48-127).

Твердження позивача, що Договір є
недійсним суд вважає хибними, з огляду
на наступне.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Таким чином, у статті 204 Цивільного
кодексу України проголошується
презумпція правомірності правочину.
Усі інші треті особи, у тому числі
державні органи, не можуть нехтувати
правами і обов'язками, що виникли в
учасників такого правочину, а відтак
повинні не порушувати ці права та не
перешкоджати здійсненню їх обов'язків.
Однак, така презумпція може бути
спростована у двох випадках.

По-перше, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (частина друга
статті 215 Цивільного кодексу України).

По-друге, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин)
(частина третя статті 215 Цивільного
кодексу України).

Правове регулювання визнання
правочинів недійсними здійснюється на
підставі статей 203, 215 Цивільного
кодексу України та статті 207
Господарського кодексу України.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
особа, яка його вчиняє, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

У абзаці 4 пункту 2.1 Постанови Пленуму
роз'яснено, що, вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку, що для визнання спірного
договору недійсним позивач має
довести за допомогою належних засобів
доказування, що Договір від 14.04.2006
суперечить вимогам чинного
законодавства щодо його форми, змісту,
правоздатності і волевиявленню сторін,
на момент укладення цього Договору
свідомо існує об'єктивна неможливість
настання правового результату, а також
внаслідок його укладення порушені
права позивача.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

В порушення зазначених норм, позивачем
не надано суду належних та допустимих
доказів наявності правових підстав, з
якими закон пов'язує недійсність
Договору, що є предметом цього спору.

З урахування вказаних обставин суд
дійшов висновку, що Договір про дольову
участь в будівництві об'єкту
нерухомості від 14.04.2006 відповідає
вимогам діючого законодавства, підстав
для визнання його недійсним судом не
встановлено.

Витрати по сплаті судового збору
покладаються судом на позивача
відповідно до положень статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 43, 49, 75 82-85, 115 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 17.02.2014.

Суддя О.О. Єфременко

919/1445/13/3727/14