КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р. Справа№ 910/20993/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Новікова М.М.

при секретарі Євдокимові В.О.

за участю представників

від позивача: Стрілець О.С.,
дов. № 8 від 14.11.2012р.

від відповідача: Браницький Д.Ю.,
дов. № 91/2013/11/20-3 від

20.11.2013р.

розглянувши у

відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Дочірнього
підприємства «ЕСМАШ-2»

на рішення Господарського
суду м. Києва

від 17.12.2013 р.

у справі № 910/20993/13 (суддя
Домнічева І.О.)

за позовом Дочірнього
підприємства «ЕСМАШ-2»

до Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»

про визнання дій,
направлених на спонукання укладення

Договору
неправомірним, і такими, що призведуть
до

укладення
недійсного правочину

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "ЕСМАШ-2"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" про визнання дій,
направлених на спонукання укладення
Договору неправомірними, і такими, що
призведуть до укладення недійсного
правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач не є власником електричних
мереж і не повинен укладати з
відповідачем договір про спільне
використання технологічних
електричних мереж. Тому вимога
відповідача про укладення договору та
повідомлення про припинення
постачання електричної енергії у
випадку неукладення такого договору, є
проявом насильства з боку відповідача.
В такому разі укладений договір буде
недійсним правочином.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 17.12.2013р. у справі № 910/20993/13 в
задоволенні заяви про забезпечення
позову відмовлено. В задоволенні
позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
Дочірнє підприємство "ЕСМАШ-2" просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 17.12.2013р. у справі № 910/20993/13
та прийняти нове рішення, яким визнати
дії Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" шляхом
спонукання на укладення Договору про
спільне використання технологічних
електричних мереж неправомірними та
такими, що призведуть до укладення
недійсного правочину. Задовольнити
заяву Дочірнього підприємства "ЕСМАШ-2"
про забезпечення позову шляхом
заборонити ПАТ «Київенерго» вчиняти
дії щодо відключення
електропостачання.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до прийняття
невірного рішення.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
24.01.2014р. сформовано для розгляду
апеляційної скарги склад колегії
суддів для здійснення апеляційного
провадження колегії у складі:
головуючий суддя Мартюк А.І., судді:
Зубець Л.П., Новіков М.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.01.2014р. у
справі № 911/20993/13 у складі колегії
суддів: головуючий суддя Мартюк А.І.,
судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.
апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства "ЕСМАШ-2" прийнято до
провадження та призначено на 17.02.2014р.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Судом встановлено, що Дочірнє
підприємство "Есмаш - 2" звернулось із
позовом до ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" про
визнання неправомірними дій,
спрямованих на спонукання укладення
договору про спільне використання
технологічних електричних мереж, як
такі, що призведуть до укладення
недійсного правочину.

Взаємовідносини в сфері
електроенергетики регулюються нормами
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), Господарського кодексу
України (надалі - ГК України), Закону
України "Про електроенергетику",
Правилами користування електричною
енергією, затверджених Постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики України №28 від
31.07.1996р., у редакції постанови НКРЕ від
17.05.2005 № 910 зі змінами та доповненнями
(надалі - ПКЕЕ), Правилами користування
електричною енергією для населення,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України №1357 від 26.07.1999р.
(надалі - ПКЕЕн), іншими нормативно -
правовими актами.

За приписами ст.ст. 11, 15 Цивільного
кодексу України, цивільні права й
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства. Кожна особа має право на
судовий захист.

Захист же цивільних прав - це
передбаченні законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 Цивільного
кодексу України.

Статтею 16 цього Кодексу передбачені
способи захисту цивільних прав та
інтересів. Дана норма кореспондується
з положеннями статті 20 Господарського
кодексу України, якими визначено, що
держава забезпечує захист прав та
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів у спосіб
та порядок, що визначається цим
Кодексом та іншими законами України.
Права та законні інтереси зазначених
суб'єктів захищаються шляхом: визнання
наявності або відсутності прав;
визнання повністю або частково
недійсними актів органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемляють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Як правило, особа, чиї права порушені
може скористатися не будь - яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Захист майнового або немайнового права
чи законного інтересу відбувається
шляхом прийняття судом рішення про
примусове виконання відповідачем
певних дій або зобов'язання утриматись
від їх вчинення.

Предметом позову може бути
матеріально-правова чи немайнова
вимога позивача до відповідача,
відносно якої суд повинен прийняти
рішення, а вимога про визнання
відсутності права вимагати виконання
зобов'язання не призводить до
поновлення порушеного права позивача,
і, відповідно, не може самостійно
розглядатися в господарській справі.

Визнання судом дій відповідача
направлених на спонукання укладення
Договору неправомірними, і такими, що
призведуть до укладення недійсного
правочину не відповідають визначеним
ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.
20 Господарського кодексу України
способам захисту порушених прав та
визначеному цивільним законодавством
принципам виконання зобов'язання та
його припинення, справедливості,
добросовісності та розумності.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не будь - яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Судом встановлено, що серед переліку
наведених статей відсутній такий
спосіб захисту права, як визнання дій,
направлених на спонукання укладення
Договору неправомірними, і такими, що
призведуть до укладення недійсного
правочину.

Відповідно до постанови Верховного
Суду України від 13.07.04. у справі N 10/732 в
якій викладено правову позицію, згідно
з якою "суд, дійшовши висновку, що
предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту прав, повинен
відмовити у позові, а не припиняти
провадження у справі за її
непідвідомчістю суду".

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції, що предмет позову не
відповідає встановленим законом
способам захисту прав, та спосіб
захисту, обраний позивачем, не
передбачений чинним законодавством
України, таким чином, що у суду відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог.

Крім того, подана позивачем заява про
забезпечення позову не підлягає
задоволенню, оскільки позивачем не
було наведено суду жодних підстав, які
б унеможливили захист його прав, свобод
та інтересів без вжиття відповідних
заходів, не надано суду належних
доказів наявності обставин, які б
вказували на очевидну небезпеку
заподіянню шкоди правам, свободам та
інтересам позивача.

Разом з тим в заяві позивача жодним
чином не обґрунтовано, в чому саме
полягає утруднення чи неможливість
виконання рішення у разі задоволення
позовних вимог.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 16
від 26.11.2011р. особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені скаржником в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Господарського суду м. Києва
від 17.12.2013р. у справі № 910/20993/13 прийнято
з повним та всебічним дослідженням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства «ЕСМАШ-2» залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва від 17.12.2013р. у справі №
910/20993/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/20993/13 повернути
до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів у встановленому законом
порядку.

Головуючий суддя
А.І. Мартюк

Судді
Л.П. Зубець

М.М. Новіков