ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року Справа № 5017/1368/2012

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіГончарука
П.А.,суддіКондратової І.Д.
(доповідач),суддіСтратієнко Л.В.,за
участю представників сторін від
позивача Граб Ю.І.;від відповідача
Станков С.С.;розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Оптіма-лізинг"на
постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 03.12.2013 рокуу
справі№ 5017/1368/2012 Господарського суду
Одеської областіза позовомТовариства
з обмеженою відповідальністю
"Оптіма-лізинг"доПриватного
підприємства
"Прогресфарм"простягнення 254110,70 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2012 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Оптіма-лізинг"
(надалі - ТОВ "Оптіма-лізинг", позивач)
звернулося до Господарського суду
Одеської області з позовом до
Приватного підприємства "Прогресфарм"
(надалі - ПП "Прогресфарм", відповідач)
про стягнення 93613,10 грн неустойки на
підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу
(далі - ЦК) України.

В процесі розгляду справи позивач
збільшив позовні вимоги та просив
стягнути з відповідача неустойку в
розмірі 254110,70 грн за період
прострочення з 05.09.2011 року до 05.04.2013
року.

Позовні вимоги ТОВ "Оптіма-лізинг"
обґрунтовувало неналежним виконанням
зі сторони ПП "Прогресфарм" зобов'язань
за договором оперативного лізингу
транспортного засобу № 20081072 від 29.07.2008
року щодо повернення предмету лізингу
після закінчення строку лізингу.

Відповідач позов не визнав,
посилаючись на неправильність
розрахунку неустойки, виходячи з
розміру останнього платежу;
необхідність зменшення строку
нарахування неустойки за прострочення
виконання зобов'язання до шести
місяців згідно ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу (далі - ГК) України та пропуск
позивачем спеціального строку
позовної давності відповідно до
приписів п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Крім
того, відповідач просив суд згідно ст.
551 ЦК України, ст. 233 ГК України зменшити
розмір належних до сплати штрафних
санкцій, враховуючи його тяжке
фінансове становище, ступінь виконання
зобов'язання за договором оперативного
лізингу транспортного засобу № 20081072
від 29.07.2008 року та відсутність у
позивача збитків.

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 15.10.2013 року у справі №
5017/1368/2012 (колегія суддів у складі:
головуючого судді Погребної К.Ф.,
суддів: Зайцева Ю.О. та Меденцева П.А.)
позов задоволено повністю, присуджено
до стягнення з відповідача на користь
позивача 254110,70 грн неустойки за
договором оперативного лізингу
транспортного засобу № 20081072 від 29.07.2008
року та 5082,22 грн судового збору.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 03.12.2013 року
(колегія суддів у складі: головуючого
судді Мирошниченко М. А., суддів:
Головей В.М. та Шевченко В. В.) рішення
Господарського суду Одеської області
від 15.10.2013 року у справі № 5017/1368/2012
скасовано та прийнято нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
повністю.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати постанову апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
місцевого господарського суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції до спірних правовідносин
норм Закону України "Про фінансовий
лізинг".

Заслухавши доповідь судді-доповідача
та пояснення представників сторін,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково з таких підстав.

У справі, яка переглядається,
встановлено, що 29.07.2008 року між ТОВ
"Оптіма-лізинг" (лізингодавець) та ПП
"Прогресфарм" (лізингоодержувач) було
укладено договір № 20081072 оперативного
лізингу обладнання.

Відповідно до положень вищенаведеного
договору ТОВ "Оптіма-лізинг" надає у
виключне користування ПП "Прогресфарм"
на визначений строк транспортні
засоби, що набуваються ТОВ
"Оптіма-лізинг" у власність за
погодженням з лізингоодержувачем у
відповідного постачальника
транспортного засобу, за умовами
сплати останнім періодичних
лізингових платежів.

05.09.2008 року ТОВ "Оптіма-лізинг" передало
у строкове платне користування ПП
"Прогресфарм" автомобіль Chevrolet Epica
(Шевроле Епіка), про що свідчить наявний
в матеріалах справи акт
приймання-передачі № 2008/379.

Згідно з п. 13.1 договору відразу після
закінчення строку лізингу або
припинення лізингу транспортного
засобу, лізингоодержувач зобов'язаний
за власний кошт повернути транспортний
засіб лізингодавцеві в тій самій
комплектації, в якій автомобіль було
передано лізингоодержувачу у
відповідності до даного договору, з
урахуванням нормального зносу, за
адресою лізингодавця.

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 14.02.2012 у справі № 9/17-4871-2011
(суддя Меденцев П.А.), залишеним без змін
постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 14.03.2013 (судді:
Ярош А.І., Михайлов М.В., Лисенко В.А.),
зобов'язано ПП "Прогресфарм" передати
ТОВ "Оптіма-лізинг" автомобіль Chevrolet Epica,
державний номер АА 7213 НР, номер кузова
KL1FL69KE8B130015 у зв'язку з закінченням 05.09.2011
року строку лізингу.

Докази повернення лізингодавцю
предмету лізингу в матеріалах справи
відсутні.

Предметом позову у даній справі є
стягнення з лізингодержувача
неустойки, нарахованої за час
прострочення повернення предмету
лізингу на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК
України.

Задовольняючи позов про стягнення
неустойки у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час
прострочення, суд першої інстанції
виходив із того, що відповідач після
припинення дії договору - 05 вересня 2011
року не повернув позивачу предмет
лізингу, а тому за час прострочення
зобов'язаний сплатити неустойку згідно
ч. 2 ст. 785 ЦК України, яка застосовується
до договору оперативного лізингу
згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України. При цьому,
враховуючи те, що загальними
положеннями про оренду (ч. 2 ст. 785 ЦК
України) встановлено можливість
стягнення неустойки за весь час
прострочення виконання зобов'язання
щодо повернення об'єкта оренди після
закінчення строку дії договору, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
положення ч. 6 ст. 232 ГК України щодо
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання в
межах шести місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано, не
застосовуються до спірних
правовідносин.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог,
суд апеляційної інстанції зазначив, що
положення ч. 2 ст. 785 ЦК України про
відповідальність наймача у разі
неповернення предмета найму не
застосовуються до правовідносин, які
виникають із договору оперативного
лізингу, оскільки останні регулюються
за аналогією Законом України "Про
фінансовий лізинг", ст. 10 якого визначає
особливі права лізингодавця у випадку
неналежного виконання договору
фінансового лізингу зі сторони
лізингоодержувача щодо повернення
предмету лізингу.

На думку Вищого господарского суду
України, такий висновок суду
апеляційної інстанції є помилковим,
оскільки ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України,
якщо цивільні відносини не
врегульовані цим Кодексом, іншими
актами цивільного законодавства або
договором, вони регулюються тими
правовими нормами цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, що
регулюють подібні за змістом цивільні
відносини (аналогія закону).

Отже, підставою застосування аналогії
закону є неврегульованість суспільних
відносин, тобто відсутність правових
норм, які б регулювали відповідні
відносини. Врегульованість суспільних
відносин, хоч би й загальними нормами, а
також відсилка до регламентації схожих
відносин виключає застосування закону
за аналогією.

Відтак, спеціальний закон, в даному
випадку Закон України "Про фінансовий
лізинг", що регулює цивільно-правові
відносини, що виникають із договору
фінансового лізингу, та встановлює для
цих відносини певні винятки із
загального правила, підлягає
застосуванню виключно до тих випадків,
для яких цей Закон видано, і його не
можна застосовувати за аналогією до
відносин оперативного лізингу -
суспільних відносин, які не
передбачені цим Законом, та
врегульовані загальними нормами
Цивільного кодексу України про лізинг.

У ч. 2 ст. 806 ЦК України закріплена
відсильна норма, яка передбачає
застосування до договору лізингу
загальних положень про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК
України та законом.

Особливі правові наслідки
користування майном після припинення
договору оперативного лізингу не
визначені ні параграфом 6 глави 58 "Найм
(оренда)" ЦК України, ні спеціальним
законом, а тому до цих відносин
застосовуються норми параграфу 1
"Загальні положення про найм (оренду)"
глави 58 ЦК України, в тому числі й ч. 2 ст.
785 ЦК України, що структурно закріплена
в цьому параграфі.

Таким чином, висновок суду апеляційної
інстанції про застосування до спірних
правовідносин за аналогією норм Закону
України "Про фінансовий лізинг" та
незастосування положень ч. 2 ст. 785 ЦК
України є помилковим.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд
апеляційної інстанції неправильно
застосував норми матеріального права
до встановлених у справі обставин,
постанова Одеського апеляційного
господарського суду від 03.12.2013 року не
може залишатись без змін і відповідно
до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підлягає
скасуванню.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість прийнятого
господарським судом рішення у даній
справі, Вищий господарський суд
України вважає, що рішення місцевого
господарського суду також не може
залишатись без змін і підлягає
скасуванню, оскільки воно всупереч
вимогам ст. ст. 42, 43, 47, 43 ГПК України
прийнято однобічно. Так, заперечуючи
проти позовних вимог, відповідач
посилався, зокрема, на те, що належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, і в
розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст.
233 ГК України в даному випадку наявні
обставини (зокрема, повне виконання
зобов'язання боржником щодо сплати
лізингових платежів за договором;
тяжкий майновий стан відповідача;
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання), за яких суд має право
зменшити розмір стягуваних санкцій.
Суд першої інстанції на вказані
обставини та вимоги закону уваги не
звернув, тверджень відповідача із
цього приводу не перевірив, хоча
дослідження вказаних обставини має
істотне значення для правильного
вирішення спору.

Крім того, без належної уваги та оцінки
з боку суду залишилися заперечення
відповідача щодо розміру лізингового
платежу, виходячи з якого позивач
визначив суму неустойки.

Оскільки ст. 1117 ГПК України не дає права
касаційній інстанції встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази, рішення суду по
справі підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до
господарського суду.

Під час розгляду справи господарському
суду слід взяти до уваги викладене,
вжити передбачені законом заходи для
всебічного, повного і об'єктивного
встановлення обставин справи, прав і
обов'язків сторін і в залежності від
встановленого та у відповідності з
чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.
ст. 11110, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Оптіма-лізинг" задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 03.12.2013 року та
рішення Господарського суду Одеської
області від 15.10.2013 року у справі №
5017/1368/2012 скасувати.

Справу № 5017/1368/2012 передати на новий
розгляд до Господарського суду
Одеської області.

Головуючий суддя Гончарук П.А.Суддя
Кондратова І.Д.СуддяСтратієнко Л.В.