ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.02.14р. Справа № 904/9263/13За позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Дніпропетровськ

До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Дніпропетровськ

Про стягнення заборгованості у сумі
27542,28 грн.

Суддя Крижний О.М.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_3, довіреність від
16.05.2013 року, зареєстровано в реєстрі за
№333

Від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду з
позовом до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, у якому, з урахуванням заяви про
збільшення розміру позовних вимог від
24.12.2013 року, просить стягнути з
останнього на свою користь основного
боргу у сумі 22932,00 грн., пені у сумі 1529,22
грн., штрафу у розмірі 2293,20 грн., 3% річних
у сумі 787,86 грн., загальна
заборгованість: 27542,28 грн.

Відповідач не скористався наданим йому
правом на участь представника у
судовому засіданні 11.12.2013 року, 24.12.2013
року, 22.01.2014 року та 12.02.2014 року, про день,
час, та місце розгляду справи
повідомлений повідомлявся чином
відповідно до вимог частини 1 статті 64
Господарського процесуального кодексу
України.

Направлена господарським судом
відповідачу поштова кореспонденція
повернулася із відмітками органу
поштового зв'язку «за закінченням
терміну зберігання».

Відповідно до підпункту 3.9.1 пункту 3.9
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

У разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Відзиву на позовну заяву фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 до суду не
надав, тому справа розглядається за
наявними в ній матеріалами відповідно
до ст.75 Господарського процесуального
кодексу України.

Розгляд справи був відкладений з 11.12.2013
року на 24.12.2013 року, з 24.12.2013 року на
22.01.2014 року, з 22.01.2014 року на 12.02.2014 року.

Ухвалою суду від 22.01.2014 року строк
розгляду спору продовжено на 15 днів.

У судовому засіданні 12.02.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

При розгляді справи судом досліджені
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2012 року між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 було
укладено договір поставки № БТ-00831,
відповідно до п.1.1 якого постачальник
зобов'язується у порядку та на умовах,
визначених у цьому Договорі, передати у
власність покупця товар, а покупець
зобов'язується у порядку та на умовах,
визначених у цьому Договорі, прийняти
та оплатити визначений товар в
асортименті, кількості та номенклатурі
у відповідності з накладними, які є
невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 2.1 договору оплата за
товар здійснюється з відстрочкою
платежу на 20 банківських днів з моменту
поставки товару за накладною.

Цей договір вважається укладеним і
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками сторін та діє до 31 грудня 2013
року, але в будь-якому випадку до
повного виконання сторонами всіх
взятих на себе зобов'язань (п.6.1
договору).

Позивач вказує, що відповідач
своєчасно не здійснив розрахунки за
поставлений товар, у зв'язку з чим у
нього виникла заборгованість, що і є
причиною спору.

Частиною 1 статті 265 Господарського
кодексу України передбачено, що за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу
України зазначено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (стаття 530
Цивільного кодексу України).

Позивачем заявлена до стягнення
заборгованість у сумі 22932,00 грн. за
договором поставки № БТ-00831 від 28.09.2012
року за поставлений товар згідно
видаткової накладної № БТ-05033 від 28.09.2013
року.

Згідно п.2.1 договору строк оплати
поставленого позивачем відповідачу
товару за наведеною вище видатковою
накладною є таким, що настав.

Доказів оплати вартості отриманого від
позивача товару відповідач не надав.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого Протоколу
до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод: кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права. Європейський суд з прав людини
під терміном "власність" розуміє також
грошові кошти, що підлягають оплаті.
Невиконанням обов'язку щодо оплати
отриманого товару відповідач порушує
права позивача, безпідставно не
передаючи грошові кошти (вартість
товару) у власність позивача.

За викладеного, є правомірними та
такими, що підлягають задоволенню
позовні вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача
основного боргу в сумі 22932,00 грн.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу
України штраф, як різновид неустойки,
може бути встановлений договором у
відсотковому відношенні до суми
невиконаної частини зобов'язання або у
певній визначеній грошовій сумі, або у
відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.4.2 договору за
прострочення платежу покупець сплачує
постачальнику штраф у розмірі 10% від
суми заборгованості.

Позивач нарахував та заявив до
стягнення штраф у розмірі 10% від
простроченої суми оплати товару за
Договором у розмірі 2293,20 грн.

Суд, перевіривши розрахунок позивача
дійшов висновку, що вимога позивача про
стягнення штрафу у розмірі 2293,20 грн.
підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.199 Господарського кодексу
України виконання господарських
зобов'язань забезпечується заходами
захисту прав та відповідальності
учасників господарських відносин,
передбаченими цим Кодексом та іншими
законами. До відносин щодо
забезпечення виконання зобов'язань
учасників господарських відносин
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою.
Виконання зобов'язання забезпечується,
якщо це встановлено договором або
законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Стаття 549 Цивільного кодексу України
зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею)
є грошова сума або інше майно, яке
боржник має передати кредиторові у
випадку порушення боржником
зобов'язання.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, зокрема
відшкодування збитків.

Відповідно до статей 1 та 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", платники грошових коштiв
сплачують на користь одержувачiв цих
коштiв за прострочку платежу пеню в
розмiрi, що встановлюється за згодою
сторiн. Розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до п.4.2 договору за
прострочення платежу покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ на день
прострочення від суми простроченого
платежу за кожен день прострочки до дня
погашення заборгованості.

Позивачем, з урахуванням заяви про
збільшення розміру позовних вимог в
частині пені, нараховано пеню за період
з 19.06.2013 року по 18.12.2013 року у розмірі
1529,22 грн.

Перевіривши розрахунки позивача, судом
встановлено, що позивач порушив межі
строків нарахування пені, у зв'язку з
чим позовна вимога про стягнення пені
задоволенню не підлягає з огляду на
наступне.

Відповідно до п.2.5 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013
року: щодо пені за порушення грошових
зобов'язань застосовується припис
частини шостої статті 232 ГК України.
Даним приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Необхідно також мати на
увазі, що умова договору про сплату
пені за кожний день прострочення
виконання зобов'язання не може
розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

Так, зокрема, згідно видаткової
накладної № БТ-05033 від 28.09.2012 року
позивач нараховує пеню з 19.06.2013 року по
18.12.2013 року. У той же час, відповідно до
п.6 ст.232 Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.
Оскільки сторони не передбачили
нарахування пені за період більший, ніж
передбачено законодавством, то
нарахування пені за вказаною
видатковою накладною починається
27.10.2012 року (строк оплати - 20 банківських
днів з моменту поставки) та
припиняється 26.04.2013 року.

Відтак, вимоги позивача про стягнення з
відповідача на користь позивача пені у
зв'язку з простроченням оплати
продукції заявлені неправомірно та не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути
з відповідача 3% річних за період з
27.10.2012 року по 18.12.2013 року у сумі 787,86 грн.

При перевірці правильності
нарахування 3% річних судом виявлено
арифметичну помилку, пов'язану зокрема
з тим, що 2012 рік має 366 днів, а не 365, у
зв'язку з чим позовна вимога про
стягнення 3% річних підлягає
задоволенню частково - у розмірі 787,52
грн.

За викладеного, з відповідача підлягає
стягненню 26012,72 грн. (22932,00 грн. - основний
борг + 2293,20 грн. - штраф + 787,52 грн. - 3%
річних).

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України з
відповідача підлягає стягненню
судовий збір пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог у розмірі
1624,95 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч.1
ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ст.ст.1, 33, 34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (49100, АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2;
ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
заборгованість у розмірі 22932,00 грн.,
штраф у розмірі 2293,20 грн., 3% річних у
розмірі 787,52 грн. та судовий збір у
розмірі 1624,95 грн., про що видати наказ.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено - 14.02.2014 року.

Суддя
О.М. Крижний