ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року справа № 919/1401/13

Господарський суд міста Севастополя у
складі судді Єфременко О.О.,
розглянувши матеріали справи

за позовом Морського гідрофізичного
інституту Національної академії наук
України

(вул. Капітанська, 2, м. Севастополь, 99011)

до Колективного підприємства
«Редакція газети «Слава Севастополя»

(вул. Маяковського,5, м. Севастополь, 99011)

про визнання додаткової угоди
недійсною та стягнення 10601,91 грн,

за участю представників сторін:

позивача - Кашперук І.В., довіреність №
78/56-6-1 від 17.01.2014;

відповідача - Жіркина О.С., довіреність
№ б/н від 20.12.2013;

СУТЬ СПОРУ:

Морський гідрофізичний інститут
Національної академії наук України
звернувся до господарського суду міста
Севастополя з позовною заявою до
Колективного підприємства «Редакція
газети «Слава Севастополя» про
визнання додаткової угоди від 31.05.2013 до
договору оренди № 6/13 «А» від 15.11.2012
недійсною та стягнення 10601,91 грн, у тому
числі: основний борг - 10375,46 грн, пеня -
226,45 грн.

Позовні вимоги, із посиланням на статтю
652 Цивільного кодексу України, статті
188, 191, 193, 216, 220 Господарського кодексу
України обґрунтовані тим, що після
підписання додаткової угоди від 31.05.2013,
відповідно до якої сторони дійшли
згоди щодо застосування коефіцієнту 0,7
до суми орендної плати згідно Примітки
до Додатку 2 постанови Кабінету
Міністрів України «Про Методику
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу» № 786
від 04.10.1995, позивачем отриманий лист
Національної академії Наук України, в
якому було повідомлено, що діючим
законодавством не передбачено
застосування понижуючого коефіцієнту
0,7 для орендарів - видавництв
друкованих засобів масової інформації
та видавничої продукції.

Ухвалою від 06.12.2013 позовна заява
прийнята до розгляду та порушено
провадження у справі.

У судовому засіданні, в порядку статті
77 Господарського процесуального
кодексу України оголошувались перерви
з 23.12.2013 по 20.01.2014, з 20.01.2014 по 05.02.2014.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просить суд позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав, викладених у відзиві на позов,
зокрема, зазначає, що додаткова угода
від 31.05.2013 до договору оренди №6/13 «А»
від 15.11.2012 була укладена із дотриманням
вимог чинного законодавства, тому
підстав для визнання її недійсною не
вбачається (а.с.47-50).

Представникам сторін в судовому
засіданні роз'яснені їх процесуальні
права і обов'язки, передбачені статтями
20, 22 Господарського процесуального
кодексу України.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані докази, перевіривши
матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

15.11.2012, на підставі дозволу
Національної академії наук України -
розпорядження Президії НАН України №
631 від 16.10.2012, між Морським
гідрофізичним інститутом Національної
академії наук України (Орендодавець) та
Колективним підприємством «Редакція
газети «Слава Севастополя» (Орендар)
укладений договір оренди нерухомого
майна, що знаходиться у віданні
Національної академії наук України та
обліковується на балансах установ,
організацій та підприємств
Національної академії наук України №
6/13 «А» (далі - Договір), відповідно до
умов якого Орендодавець передає, а
Орендар приймає у строкове платне
користування державне майно -
вбудоване нежитлове приміщення (далі -
Майно) загальною площею 624,25 кв.м.,
розташоване за адресою: 99011,
м.Севастополь, вул.Капітанська, 2, на
першому поверсі лабораторного корпусу
№2, що перебуває на балансі
Орендодавця, вартість якого визначена
згідно зі звітом про незалежну оцінку
майна від 31.05.2012 і становить за
незалежною оцінкою станом на 31.05.2012 -
750600,00 грн (арк.с.10-13).

Пунктом 1.2 Договору визначено, що майно
передається в оренду для розміщення
видавництва друкованих засобів
масової інформації та видавництва
продукції, що друкується іноземними
мовами.

Орендна плата визначається на підставі
Методики розрахунку орендної плати за
державне майно та пропорції її
розподілу, затвердженою постановою
Кабінету Міністрів України №786 від
01.10.1995 зі змінами (далі - Методика
розрахунку), або за результатами
конкурсу на право оренди державного
Майна і становить без ПДВ за перший
(базовий) місяць - жовтень 2012 року 6211,30
грн.

Крім орендної плати Орендар сплачує
Орендодавцю по розрахункам
Орендодавця відшкодування комунальних
платежів, відшкодування податку на
землю, витрати на утримання будинку та
прилеглої території, інші витрати за
Договором про відшкодування витрат
Балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг Орендарю
(пункт Договору 3.1).

Пунктом 10.1 Договору встановлено, що цей
договір укладено строком на десять
місяців та діє з 01.01.2013 до 31.10.2015 включно.

Відповідно до акту прийому-передачі
від 01.01.2013, Орендодавець передав, а
Орендар прийняв об'єкт оренди (арк. с. 15).

Додатковою угодою до Договору від
31.05.2013 сторони погодилися
застосовувати коефіцієнт 0,7 до суми
орендної плати за Договором,
сформованої за кожний календарний
місяць за період з 01.06.2013 по 31.12.2013 (арк.с.
16).

Пунктом 3 зазначеної додаткової угод
сторонами встановлено, що у разі, якщо
Орендар не підтвердить, що у 2013 році був
суб'єктом малого підприємства, він
зобов'язаний доплатити Орендодавцю
орендну плату із розрахунку 100
відсоткової суми орендної плати, що
склалася за договором № 6/13 «А» від
15.11.2012 за кожний календарний місяць в
період з 01.06.2013 по 31.12.2013.

Зазначена додаткова угода до Договору
є невід'ємною частиною Договору оренди
№6/13 «А» від 15.11.2012.

Листом за вих. №16/267-21-117 від 29.05.2013
Національна академія наук України
повідомила Морський гідрофізичний
інститут Національної академії наук
України, що надання відповідного
дозволу бюро Президії НАН України на
внесення змін до діючих договорів
оренди чинним законодавством України
не передбачено, але повідомила, що
застосування понижуючого коефіцієнту
0,7 для орендарів - видавництв
друкованих засобів масової інформації
та видавничої продукції суперечить
Методики розрахунку (а.с. 17-18).

У зв'язку із отриманими роз'ясненнями,
Морський гідрофізичний інститут
Національної академії наук України
листом за вих. №78/701-3-1 від 04.06.2013
повідомив Колективне підприємство
«Редакція газети «Слава Севастополя»,
що вважає додаткову угоду від 31.05.2013 до
Договору анульованою (а.с. 19).

Листом за вих.№ 87/а від 21.06.2013
Колективне підприємство «Редакція
газети «Слава Севастополя»повідомило,
що оскільки вважає додаткову угоду від
31.05.2013 до Договору дійсною та укладеною,
сплата орендних платежів буде
здійснюватися з урахуванням
зазначеної Додаткової угоди (а.с. 20).

Усе вищезазначене стало підставою для
звернення позивача до суду із цим
позовом.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України суд,
провівши оцінку доказів по справі,
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до частин першої та другої
статті 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом, у тому числі, визнання
недійсними господарських угод з
підстав, передбачених законом. Порядок
захисту прав суб'єктів господарювання
та споживачів визначається цим
Кодексом, іншими законами.

Відповідно до статей 626, 627 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно статті 180 Господарського
кодексу України господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Таким чином, у статті 204 Цивільного
кодексу України проголошується
презумпція правомірності правочину.
Усі інші треті особи, у тому числі
державні органи, не можуть нехтувати
правами і обов'язками, що виникли в
учасників такого правочину, а відтак
повинні не порушувати ці права та не
перешкоджати здійсненню їх обов'язків.
Однак, така презумпція може бути
спростована у двох випадках.

По-перше, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (частина друга
статті 215 Цивільного кодексу України).

По-друге, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин)
(частина третя статті 215 Цивільного
кодексу України).

Правове регулювання визнання
правочинів недійсними здійснюється на
підставі статей 203, 215 Цивільного
кодексу України та статті 207
Господарського кодексу України.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
особа, яка його вчиняє, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

У абзаці 4 пункту 2.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 роз'яснено, що, вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Статтею 759 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно з частиною першою статті 283
Господарського кодексу України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 284
Господарського кодексу України
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Статтею 2 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
(далі - Закон) передбачено, що орендою є
засноване на договорі строкове платне
користування майном, необхідним
орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.
Державну політику у сфері оренди
здійснюють: Кабінет Міністрів України,
а також Фонд державного майна України,
його регіональні відділення та
представництва - щодо державного майна;
органи, уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, - щодо
майна, яке належить Автономній
Республіці Крим; органи місцевого
самоврядування - щодо майна, яке
перебуває в комунальній власності.

Згідно із статтею 10 Закону істотними
умовами договору оренди є: об'єкт
оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); термін, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань, якщо їх
нарахування передбачено
законодавством; відновлення
орендованого майна та умови його
повернення; виконання зобов'язань;
забезпечення виконання зобов'язань -
неустойка (штраф, пеня), порука,
завдаток, гарантія тощо; порядок
здійснення орендодавцем контролю за
станом об'єкта оренди;
відповідальність сторін; страхування
орендарем взятого ним в оренду майна;
обов'язки сторін щодо забезпечення
пожежної безпеки орендованого майна.

Статтею 5 Закону встановлено, що
орендодавцями, зокрема є Фонд
державного майна України, його
регіональні відділення та
представництва - щодо цілісних
майнових комплексів підприємств, їх
структурних підрозділів та нерухомого
майна, а також майна, що не увійшло до
статутного (складеного) капіталу
господарських товариств, створених у
процесі приватизації (корпоратизації),
що є державною власністю, крім майна, що
належить до майнового комплексу
Національної академії наук України та
галузевих академій наук, а також майна,
що належить вищим навчальним закладам
та/або науковим установам, що надається
в оренду науковим паркам та їхнім
партнерам.

Частиною другою статті 1 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» визначено, що відносини оренди
рухомого та нерухомого майна, об'єктів
майнового комплексу Національної
академії наук України та галузевих
академій наук регулюються цим Законом
з урахуванням особливостей,
передбачених Законом України «Про
особливості правового режиму
майнового комплексу Національної
академії наук України та галузевих
академій наук».

Згідно положень статті 3 Закону України
«Про особливості правового режиму
майнового комплексу Національної
академії наук України та галузевих
академій наук» Національна академія
наук України, зокрема, виступає
орендодавцем цілісних майнових
комплексів та нерухомого майна, що
передано державою у безстрокове
користування Національній академії
наук України; надає дозвіл
організаціям, що віднесені до відання
Національної академії наук України, на
укладення договорів оренди майна, у
тому числі нерухомого, що
обліковується на балансах їх
організацій.

Відповідно до пунктів 1.6, 2.4 Статуту
Морського гідрофізичного інституту
Національної академії наук України
Інститут є юридичною особою, має,
зокрема, відокремлене майно з правом
оперативного управління користування;
Інститут з метою виконання своїх
головних завдань має право за дозволом
Президії НАН України здавати в оренду
виробничі площі без права зміни форми
власності

Судом встановлено, що Договір оренди №
6/13 «А» від 15.11.2012 був укладений
сторонами із дотримання положень
статті 9 Закону, зокрема, після
отримання відповідного дозволу
Національної академії наук України.

При цьому, слід зазначити, що отримання
відповідного дозволу на внесення змін
до вже діючих договорів оренди від
органу, уповноваженого управляти
майном, чинним законодавством не
передбачено.

Пунктом 3.5 Договору сторони
передбачили, що розмір орендної плати
переглядається на вимогу однієї із
Сторін у разі зміни Методики її
розрахунку, істотної зміни стану
об'єкта оренди з незалежних від сторін
причин та в інших випадках,
передбачених чинним законодавством.

Враховуючи, що сторонами при укладенні
Договору оренди погоджені умови щодо
перегляду орендної плати, в тому числі
з підстав внесення змін до Методики
розрахунку орендної плати, суд дійшов
висновку про обґрунтованість
перегляду сторонами розміру орендної
плати шляхом укладення Додаткової
угоди від 31.05.2013.

Відповідно до Примітки до додатку № 2
Методики розрахунку орендної плати за
державне майно та пропорції її
розподілу, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України № 786 від
04.10.1995 орендні ставки для орендарів -
вітчизняних юридичних і фізичних осіб,
що є суб'єктами малого підприємництва,
які провадять виробничу діяльність
безпосередньо на орендованих
виробничих площах (крім офісів),
застосовуються з коефіцієнтом 0,7.

Згідно положень статті 55
Господарського кодексу України
суб'єктами господарювання визнаються
учасники господарських відносин, які
здійснюють господарську діяльність,
реалізуючи господарську компетенцію
(сукупність господарських прав та
обов'язків), мають відокремлене майно і
несуть відповідальність за своїми
зобов'язаннями в межах цього майна,
крім випадків, передбачених
законодавством. Суб'єкти
господарювання залежно від кількості
працюючих та доходів від будь-якої
діяльності за рік можуть належати до
суб'єктів малого підприємництва, у тому
числі до суб'єктів
мікропідприємництва, середнього або
великого підприємництва. Суб'єктами
малого підприємництва є, зокрема,
юридичні особи - суб'єкти
господарювання будь-якої
організаційно-правової форми та форми
власності, у яких середня кількість
працівників за звітний період
(календарний рік) не перевищує 50 осіб та
річний дохід від будь-якої діяльності
не перевищує суму, еквівалентну 10
мільйонам євро, визначену за
середньорічним курсом Національного
банку України.

З матеріалів справи (баланс
підприємства станом на 31.12.2012, звіт про
фінансові результати за 2012 рік, звіти з
праці тощо) вбачається, що на момент
укладення додаткової угоди від 31.05.2013
Колективне підприємство «Редакція
газети «Слава Севастополя»
відповідало критеріям, визначеним для
суб'єктів малого підприємництва
(арк.с.81-84).

Пунктами 3.1, 3.2 Статуту Колективного
підприємства «Редакція газети «Слава
Севастополя» визначено, що
підприємство створюється з метою
видавництва печатних засобів масової
інформації та іншої поліграфічної
продукції; предметом діяльності є
газета «Слава Севастополя» російською
мовою, з широким спектром інформації,
форматом А-2 на чотирьох полосах
(арк.с.51-54).

Відповідно до пункту 3.4 згаданого
Статуту основною метою в сфері
господарської діяльності є, зокрема,
організація виробництва поліграфічної
продукції, видавнича діяльність,
видавництво та реалізація художньої,
науково-технічної, дитячої, рекламної
та інших видів печатної продукції.

Як слідує з Довідки АА № 623647 з Єдиного
державного реєстру підприємства та
організацій України Колективне
підприємство «Редакція газети «Слава
Севастополя» здійснює види діяльності
за КВЕД-2010: 58.13 - видання газет, 18.11, 18.12 -
друкування газет та іншої продукції,
18.13 - виготовлення друкарських форм і
надання інших поліграфічних послуг
(арк.с.74).

З пояснень представника відповідача
вбачається, що газета «Слава
Севастополя» друкована у типографії
Колективного підприємства «Редакція
газети «Слава Севастополя» за адресою
вул.Капітанська, 2, яка розміщується на
першому поверсі лабораторного корпусу
№2 на умовах Договору оренди № 6/13 «А»
від 15.11.2012.

Преамбулою Закону України «Про
видавничу справу» визначено, що цей
Закон визначає загальні засади
видавничої справи, регулює порядок
організації та провадження видавничої
діяльності, розповсюдження видавничої
продукції, умови взаємовідносин і
функціонування суб'єктів видавничої
справи.

Статтею 1 Закону України «Про видавничу
справу» визначено, що у цьому Законі
терміни вживаються у такому значенні,
зокрема, видавництво - спеціалізоване
підприємство, основним видом
діяльності якого є підготовка і випуск
у світ видавничої продукції; видавнича
організація - підприємство, установа
або організація, статутом якої поряд з
іншими видами діяльності передбачено
підготовку і випуск у світ видавничої
продукції;

Згідно положень статті 2 Закону України
«Про видавничу справу» видавнича
справа - сфера суспільних відносин, що
поєднує в собі організаційно-творчу та
виробничо-господарську діяльність
юридичних і фізичних осіб, зайнятих
створенням, виготовленням і
розповсюдженням видавничої продукції.

Складовими частинами видавничої
справи є: видавнича діяльність -
сукупність організаційних, творчих,
виробничих заходів, спрямованих на
підготовку і випуск у світ видавничої
продукції; виготовлення видавничої
продукції - виробничо-технологічний
процес відтворення визначеним тиражем
видавничого оригіналу поліграфічними
чи іншими технічними засобами;
розповсюдження видавничої продукції -
доведення видавничої продукції до
споживача як через торговельну мережу,
так і іншими способами.

Отже, судом встановлено, що орендатор,
Колективне підприємство «Редакція
газети «Слава Севастополя», здійснює
виробничу діяльність - видавництво
друкованих засобів масової інформації
на площах, переданих йому на підставі
Договору оренди № 6/13 «А» від 15.11.2012 із
визначеним цільовим призначенням
зазначеного приміщення.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку, що для визнання оспорюваної
додаткової угоди недійсною позивач має
довести за допомогою належних засобів
доказування, що додаткова угода від
31.05.2013 суперечить вимогам чинного
законодавства щодо її форми, змісту,
правоздатності і волевиявленню сторін,
на момент укладення додаткової угоди
свідомо існує об'єктивна неможливість
настання правового результату, а також
внаслідок його укладення порушені
права позивача.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

В порушення зазначених норм, позивачем
не надано суду належних та допустимих
доказів наявності правових підстав, з
якими закон пов'язує недійсність
додаткової угоди від 31.05.2013, що є
предметом цього спору.

Посилання представника позивача на
роз'яснення Національної академії наук
України, викладених у листі за вих.№
16/267-21-117 від 29.05.2013 з огляду на
роз'яснення Фонду державного майна
України №10-16-9367 від 15.06.2007, судом до
уваги не приймається, оскільки
зазначені роз'яснення не носять
характеру нормативно-правового акту.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
додаткова угода від 31.05.2013 до Договору,
укладена Морським гідрофізичним
інститутом Національної академії наук
України та Колективним підприємством
«Редакція газети «Слава Севастополя»
відповідає вимогам діючого
законодавства, підстав для визнання її
недійсною судом не встановлено.

Частина позовних вимог Морського
гідрофізичного інституту Національної
академії наук України про стягнення з
Колективного підприємства «Редакція
газети «Слава Севастополя»
заборгованості з орендної плати за
Договором оренди нерухомого майна №6/13
«А» від 15.11.2012 за період з червня 2013 року
по вересень 2013 року у розмірі 10375,46 грн,
яка розрахована як 100 відсоткова сума
орендної плати без застосування
понижуючого коефіцієнту 0,7,
задоволенню не підлягає, оскільки
судом встановлено відсутність
заборгованості відповідача за
Договором з урахуванням додаткової
угоди від 31.05.2013 до Договору.

Щодо вимог про стягнення з відповідача
пені за несвоєчасну сплату орендних
платежів у розмірі 226,45 грн слід
зазначити, що, оскільки зазначені
позовні вимоги є похідними від вимоги
про стягнення основного боргу, які є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають, підстави
для їх задоволення також відсутні.

Витрати по сплаті судового збору
покладаються судом на позивача
відповідно до положень статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 43, 49, 82-85, 115 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 10.02.2014.

Суддя
О.О. Єфременко

919/1401/13/3567/14