ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"21" січня 2014 р.
Справа № 8/10

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Трускавецького В.П.

при секретарі судового засідання
Бердій Я.М.

розглянув у відкритому судовому
засіданні

скаргу та заяву ОСОБА_1 на дії
арбітражного керуючого (ліквідатора)
та про зобов'язання вчинити дії

у справі № 8/10

за заявою кредитора Млинівської
об'єднаної Державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Рівненській області (далі
Млинівська ОДПІ), 35100, Рівненська
область, смт. Млинів, вул. Ватутіна, 1

до боржника Колективного
підприємства "Млинівська пересувна
механізована колона №2" (далі КП
«Млинівська ПМК №2»), 35100, Рівненська
область, смт. Млинів, вул. Поліщука, 14

про банкрутство

представники:

від ініціюючого кредитора (Млинівська
ОДПІ) - Величко А.В. - представник;

від кредитора (Рівненське обласне
відділення ФСС з ТВП) - Друзюк Б.В. -
представник;

арбітражний керуючий (ліквідатор) -
Загребельний Б.М.;

від скаржника - ОСОБА_7 - представник.

Про розгляд скарги ОСОБА_1 на дії
ліквідатора.

Постановою господарського суду
Рівненської області від 18.08.2005 р.
Колективне підприємство "Млинівська
Пересувна механізована колона № 2"
визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру, ліквідатором
призначено арбітражного керуючого
ОСОБА_8

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 24.06.2010р.
припинено повноваження ліквідатора КП
"Млинівська ПМК №2" арбітражного
керуючого ОСОБА_8 та призначено
ліквідатором банкрута арбітражного
керуючого Ткачука Д.В.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 11.12.2012р.
припинено повноваження арбітражного
керуючого Ткачука Д.В. як ліквідатора
КП "Млинівська ПМК №2", призначено
ліквідатором КП "Млинівська ПМК №2"
арбітражного керуючого Загребельного
Б.М.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 17.12.2013 р.
продовжено термін процедури
ліквідації КП "Млинівська ПМК № 2" та
термін повноважень ліквідатора до
23.01.2013 р.

24.07.2013 р. від Фізичної особи ОСОБА_1 до
господарського суду Рівненської
області надійшла скарга на дії
ліквідатора КП "Млинівська ПМК №2"
Загребельного Б.М., в якій скаржник
просить з підстав, наведених у скарзі:
розглянути скаргу у судовому засіданні
за участю членів комітету кредиторів
та ліквідатора КП "Млинівська ПМК №2";
зобов'язати ліквідатора КП "Млинівська
ПМК №2" звернути до виконання рішення
Млинівського районного суду від 28.03.2011
р. про скасування реєстрації місця
проживання та виселення із кімнати
гуртожитку гр. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та
передати скаржнику кімнату згідно умов
договору; в разі відсутності правових
підстав передачі кімнати, визначити
правовий механізм повернення коштів за
невиконаним договором купівлі-продажу
від 29.12.2006 р., включаючи суми індексації
та втраченої вигоди.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 25.07.2013р.
призначено розгляд скарги на дії
ліквідатора на 20.08.2013р.

Розгляд справи відкладався з підстав,
наведених в ухвалах суду.

У скарзі скаржник посилається на те
зокрема, що 29 грудня 2006 року він уклав
письмовий договір №? 19/4А
купівлі-продажу із ліквідатором КП
"Млинівська ПМК №2" ОСОБА_8 про купівлю
окремої кімнати в гуртожитку даного
підприємства в АДРЕСА_3 за яку
перерахував на основний рахунок
ліквідатора кошти в сумі 18817, 70 грн. За
різних причин та обставин даний
договір до цього часу залишився не
виконаним, а скаржник не отримав від
підприємства банкрута купленої
кімнати не дивлячись на те, що ним
виконані всі умови договору. Також,
скаржник відзначив, що 28.03.2011р. рішенням
Млинівського районного суду було
задоволено позов ліквідатора КП
"Млинівська ПМК №2" Ткачука Д.В. до
ОСОБА_10, ОСОБА_12 про зняття з реєстрації
та виселення із житлового приміщення
гуртожитку. Проте, ліквідатор банкрута
Ткачук Д.В. не виконав рішення суду та
не передав скаржнику придбану за
договором кімнату. Окрім того, скаржник
відзначив, що у тому, що Млинівський
районний суд визнав протиправним
продаж кімнат в гуртожитку його вини не
має. У даній ситуації скаржник вважає,
що він є потерпілою стороною. Так як не
отримав від продавця належне йому
майно.

05 серпня 2013 року ліквідатором КП
"Млинівська ПМК №2" подано суду
письмові пояснення на скаргу від
01.08.2014р. № 394.

У письмових поясненнях на скаргу
ліквідатор просить залишити скаргу
ОСОБА_1 без задоволення з тих підстав
зокрема, що рішення Млинівського
районного суду від 28.03.2011р. про
скасування реєстрації місця
проживання та виселення із кімнати
гуртожитку гр. ОСОБА_12, ОСОБА_10,
невиконання якого стало підставою для
скарги на дії ліквідатора,
переглядалось за нововиявленими
обставинами і результат такого
перегляду ліквідатору не відомий,
оскільки йому не надходило жодних
процесуальних документів по цій
справі. Тому, до отримання ухвали суду
за результатом розгляду заяви про
перегляд рішення за нововиявленими
обставинами вживати заходи по
примусовому виконанню рішення суду є
неможливим. Щодо передачі кімнати по
договору купівлі-продажу, наявності
або відсутності правових підстав
передачі кімнати та визначення
правового механізму повернення коштів
за невиконаним договором
купівлі-продажу, то ліквідатор
зазначив, що з Млинівського районного
суду йому надійшла ухвала від 29.04.2013р..
відповідно до якої ОСОБА_1 звернувся із
заявою про закриття провадження у
справі у зв'язку із відмовою від позову
про визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності на
придбане майно, яка судом прийнята.
Окрім того, ліквідатор відзначив, що
скаржник до нього з жодними заявами або
скаргами не звертався.

23 жовтня 2013 року скаржником подано суду
клопотання від 23.10.2013р. про долучення до
матеріалів справи розрахунку сум
інфляції та трьох процентів річних, що
підлягають поверненню за неукладеним
договором купівлі-продажу від 29.12.2006р. У
вищезгаданому розрахунку скаржником
зазначено, що сума боргу яка підлягає
поверненню - 36909,43 грн., у тому числі 18817,70
грн. основного боргу, 14286,96 грн.
інфляційних втрат, 3804,77 грн. три
проценти річних.

16 січня 2014 року скаржником подано суду
доповнення до скарги від 14.01.2014р., в яких
просить дати правову оцінку діям та
бездіяльності арбітражного керуючого,
ліквідатора банкрута КП "Млинівська
ПМК №2" Загребельного Богдана
Миколайовича щодо дотримання ним норм
чинного законодавства та Ліцензійних
умов під час виконання договірних
зобов'язань за цивільно-правовою
угодою - договором купівлі-продажу від
29.12.2006р. та захисту майнових інтересів
банкрута в Млинівському районному суді
під час розгляду цивільної справи №
566/376/13ц, провадження № 8/566/1/13, яке
відбулось 30 вересня 2013 року; винести
судове рішення про відшкодування
скаржнику затрачених коштів на
придбання кімнати у гуртожитку за
рахунок винних осіб.

У судовому засіданні ліквідатор,
присутні представники кредиторів
заперечили проти задоволення скарги на
дії ліквідатора та просили відмовити в
її задоволенні.

Представник скаржника підтримав
скаргу та заяву про повернення йому
коштів та просив їх задоволити.

Господарський суд, заслухавши в
судовому засіданні ліквідатора,
присутніх представників кредиторів,
представника скаржника, вивчив і
дослідив матеріали справи про
банкрутство КП "Млинівська ПМК №2",
скаргу на дії ліквідатора, письмові
пояснення ліквідатора, встановив, що
правові підстави для задоволення
скарги ОСОБА_1 відсутні, проте підлягає
частковому задоволенню заява про
повернення сплачених коштів банкруту
за придбане майно у розмірі 18817,70 грн., з
огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, Постановою
господарського суду Рівненської
області від 18.08.2005 р. Колективне
підприємство "Млинівська Пересувна
механізована колона № 2" визнано
банкрутом, відкрито ліквідаційну
процедуру на загальних підставах
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (в редакції,
що діяла до 19.01.2013р.).

У скарзі на дії ліквідатора скаржник
посилається на норми Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(в редакції, яка діє з 19.01.2013р.).

Проте, відповідно до п.11 розділу Х
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (в редакції,
яка діє з 19.01.2013р.) положення цього
Закону застосовуються господарськими
судами під час розгляду справ про
банкрутство, провадження в яких
порушено після набрання чинності цим
Законом. Положення цього Закону, що
регулюють продаж майна в провадженні у
справі про банкрутство, застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження у
яких порушено до набрання чинності цим
Законом.

Положення Закону застосовуються
господарськими судами у розгляді справ
про банкрутство, провадження в яких
порушено після набрання ним чинності,
тобто з 19.01.2013. Наведене стосується й
вирішення спорів, зазначених у частині
четвертій статті 10, статті 20 та частині
восьмій статті 23 Закону. Водночас
положення Закону, що регулюють продаж
майна в провадженні у справі про
банкрутство (розділ IV Закону "Продаж
майна у провадженні у справі про
банкрутство" та статті Закону, що
визначають процедури санації та
ліквідації), застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження в
яких порушено до набрання ним чинності,
з урахуванням викладеного у пункті 33
цього Інформаційного листа. Якщо
процедура продажу майна боржника
розпочата до набрання чинності
Законом, то вона повинна бути завершена
в порядку, передбаченому у попередній
редакції Закону, в разі якщо станом на
19.01.2013 здійснено публікацію оголошення
про продаж майна або комітетом
кредиторів встановлено порядок
реалізації майна боржника. Водночас
положення Закону, що регулюють продаж
майна в провадженні у справі про
банкрутство (оцінка майна, яке підлягає
продажу; передання активів боржника,
які залишаються не проданими на час
закінчення ліквідаційної процедури
тощо), застосовуються господарськими
судами під час розгляду справ про
банкрутство, провадження в яких
порушено до набрання ним чинності,
тобто до 19.01.2013. При цьому розпочата до
набрання чинності Законом процедура
продажу майна боржника повинна бути
завершена в порядку, передбаченому у
попередній редакції Закону, в разі якщо
станом на 19.01.2013 здійснено публікацію
оголошення про продаж майна або
комітетом кредиторів встановлено
порядок реалізації майна боржника. В
такому випадку можуть бути застосовані
положення частини другої статті 37
Закону, які передбачають перехід з
ліквідаційної процедури до процедури
санації (пункт 40 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
28.03.2013 № 01-06/606/2013, із змінами і
доповненнями).

Отже, посилання скаржника у цьому
випадку на норми Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(в редакції, яка діє з 19.01.2013р.) є
безпідставним.

Щодо посилання скаржника на
невиконання ліквідатором Загребельним
Б.М. рішення Млинівського районного
суду від 18.11.2011р., яким позов
ліквідатора КП "Млинівська ПМК №2"
Ткачука Д.В. до ОСОБА_10, ОСОБА_12 про
зняття з реєстрації та виселення із
житлового приміщення гуртожитку, то
такі є безпідставними з огляду на
наступне.

Відповідно до п.4 ст.25 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
дії ліквідатора (ліквідаційної
комісії) можуть бути оскаржені до
господарського суду власником майна
(органом, уповноваженим управляти
майном) банкрута; особою, яка
відповідає за зобов'язаннями банкрута;
кожним кредитором окремо або комітетом
кредиторів; особою, яка, посилаючись на
свої права власника або іншу підставу,
передбачену законом чи договором,
оспорює правомірність віднесення
майнових активів або коштів до
ліквідаційної маси.

Як вбачається з матеріалів справи 29
грудня 2006 року між КП "Млинівська ПМК
№2", в особі ліквідатора ОСОБА_8
фізичною особою ОСОБА_1 було укладено
договір №? 19/4А купівлі-продажу. За
умовами даного договору продавець
зобов'язується передати, а покупець
прийняти та оплатити наступне майно:
жиле приміщення (кімната АДРЕСА_4,
загальною площею 38,8 кв. м, загальною
вартістю 18817,70 грн. (т.4, а.с.136).

На виконання умов цього договору
скаржником було сплачено банкруту по
квитанції № 66 від 29.12.2006р. вартість
придбаного майна (житлового
приміщення) (т.4, а.с.138). Призначення
платежу вказане у квитанції - «за
кімнату у гуртожитку по АДРЕСА_4 та
частину загальної площі».

Проте, як вказує скаржник і це
вбачається з матеріалів справи,
придбане майно (житлового приміщення)
так і не було йому передано.

Вироком Млинівського районного суду
Рівненської області від 10 грудня 2012
року № 1712/23/12 у справі про
обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні
злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.1 ст.209
КК України, визнано винним ОСОБА_8 у
вчиненні злочинів, передбачених ч.2
ст.364, ч.1 ст.209 КК України та призначено
йому покарання.

Згідно з ч.3 ст.35 ГПК України вирок суду
у кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, є обов'язковим для
господарського суду при вирішенні
спору з питань, чи мали місце певні дії
та ким вони вчинені.

Як встановлено вищезгаданим вироком,
29.12.2006р. ліквідатор ОСОБА_8 в порушення
ч.1 ст.26 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» умисно, в
інтересах третьої особи, а саме: ОСОБА_1,
використав службове становище
всупереч інтересам служби та уклав
договір купівлі-продажу, відповідно до
якого продав для ОСОБА_1 за 18817,70 грн.
кімнату АДРЕСА_4

Також, вироком встановлено, що актом
від 29.12.2006р. прийому-передачі майна до
договору купівлі-продажу від 29.12.2006р.
відповідно до даного акту ОСОБА_8
передав для ОСОБА_1 житлове приміщення -
кімнату АДРЕСА_4.

Також, як вбачається з матеріалів
справи Млинівським районним судом
28.03.2011р. було прийнято рішення у справі
2-6/11 (т.4, а.с.а.с.225-226) за позовом КП
"Млинівська ПМК №2" до ОСОБА_10, ОСОБА_12,
за участю третьої особи на стороні
позивача ОСОБА_1, про зняття з
реєстрації та виселення з житлового
приміщення гуртожитку за адресою
АДРЕСА_1 Згаданим рішенням позов
задоволено в повному обсязі. Виселено
ОСОБА_10, ОСОБА_12 та їх малолітніх дітей
ОСОБА_11 та ОСОБА_13 із кімнати АДРЕСА_1 та
передано вказану кімнату КП
"Млинівська ПМК №2". Зобов'язано відділ
реєстраційної та міграційної роботи
Млинівського РВ УМВС України зняти з
реєстрації місця проживання гр. ОСОБА_10
та ОСОБА_11 із самовільно зайнятого
житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1

Рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 26 травня 2011
року у справі № 22-1024/2011р. (т.4, а.с.а.с.26-27)
вищезгадане рішення Млинівського
районного суду від 28 березня 2011 року в
частині виселення ОСОБА_12, ОСОБА_13 із
кімнати АДРЕСА_1 скасовано. В
задоволенні позову в цій частині
відмовлено. В решті рішення залишено
без змін.

Згідно з ч.4 ст.35 ГПК України рішення
суду з цивільної справи, що набрало
законної сили, є обов'язковим для
господарського суду щодо фактів, які
встановлені судом і мають значення для
вирішення спору.

На виконання вищезгаданих судових
рішень Млинівським районним судом
06.07.2011р. було видано виконавчий лист №
2-16.

На підставі виконавчого листа 14.07.2011р.
державним виконавцем ВДВС
Млинівського РУЮ була прийнята
постанова ВП № 27530351 про відкриття
виконавчого провадження (т.3, а.с.131).

З огляду на викладене вбачається, що
рішення Млинівського районного суду
від 28 березня 2011 року у справі № 2-16/11 в
частині виселення ОСОБА_10 та ОСОБА_11
перебувало на виконанні у відділі
держаної виконавчої служби, а доказів
того, що ліквідатором Загребельним Б.М.
не вчинялись дії по його виконанню, чим
було порушено права скаржника, суду не
подано.

Проте, 30 вересня 2013 року ухвалою
Млинівського районного суду
Рівненської області у справі № 566/376/13-ц
провадження 8/566/1/13 за результатами
перегляду рішення Млинівського
районного суду від 28 березня 2011 року у
справі № 2-16/11 за ноновиявленими
обставинами скасовано рішення
Млинівського районного суду від 28
березня 2011 року у справі № 2-16/11. Позов
КП "Млинівська ПМК №2" до ОСОБА_12,
ОСОБА_10 про зняття з реєстрації та
виселення із житлового приміщення
залишено без розгляду.

Дана ухвала набрала законної сили.
Доказів, які б підтверджували
оскарження вищезгаданої ухвали
скаржником чи скасування її у
встановленому законом порядку суду не
подано.

Окрім того, Рішенням Млинівського
районного суду Рівненської області від
29.04.2013р. у справі № 2/1712/4/2011 (т.4,
а.с.а.с.228-229) в позові ОСОБА_10 до ОСОБА_1
та КП "Млинівська ПМК №2", в особі
арбітражного керуючого Загребельного
Б.М. про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеним між ОСОБА_1 та ліквідатором
КП "Млинівська ПМК №2" ОСОБА_8,
нікчемним, відмовлено за
безпідставністю позовних вимог.

Згаданим судовим рішенням з цивільної
справи, що набрало законної сили,
встановлено факти, які мають значення
для вирішення спору. Зокрема,
встановлено той факт, що оспорений
договір є неукладеним в силу вимог норм
Цивільного кодексу України, оскільки
був нотаріально не посвідчений і не
пройшов державну реєстрацію.

Отже, станом на день розгляду скарги
були відсутні правові підстави щодо
виконання ліквідатором рішення
Млинівського районного суду від 28
березня 2011 року у справі № 2-16/11.

Слід також відзначити, що арбітражного
керуючого Загребельного Б.М. було
призначено ліквідатором КП
«Млинівська ПМК №2" лише ухвалою
господарського суду Рівненської
області від 11.12.2012р.

Окрім того, як вбачається з договору №?
19/4а купівлі-продажу від 29.12.2006р.
скаржником було придбано житлове
приміщення - кімнату АДРЕСА_4 в той час
як рішення Млинівського районного суду
від 28 березня 2011 року у справі № 2-16/11
було прийнято стосовно виселення
ОСОБА_10 з кімнати АДРЕСА_1

З огляду на викладене, скаржником не
доведено та не подано суду належних та
допустимих доказів, яким чином
невиконання рішення Млинівського
районного суду від 28 березня 2011 року у
справі № 2-16/11 щодо виселення ОСОБА_10 з
кімнати АДРЕСА_1 порушує його права
(майнові права).

Відповідно до 26 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
усі види майнових активів банкрута, які
належать йому на праві власності або
повного господарського відання на дату
відкриття ліквідаційної процедури,
включаються до складу ліквідаційної
маси, за винятком об'єктів житлового
фонду, в тому числі гуртожитків,
дитячих дошкільних закладів та
об'єктів комунальної інфраструктури,
які в разі банкрутства підприємства
передаються в порядку, встановленому
законодавством, до комунальної
власності територіальних громад без
додаткових умов і фінансуються в
установленому порядку.

Згідно з ст.1 Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитку"сфера дії закону
поширюється на гуртожитки, які є
об"єктами права державної чи
комунальної власності, та гуртожитки,
які перебувають у повному
господарському віданні чи в
оперативному управлінні підприємств,
установ, організацій з управлінням
житловим фондом незалежно від форми
власності. Передача гуртожитків згідно
з ст.3 названого закону у власність
територіальних громад здійснюється
відповідно до порядку, передбаченого
Законом України "Про передачу об"єктів
права державної та комунальної
власності".

Відповідно до п.5 ст.5 Закону "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитку" після прийняття
гуртожитку у власність територіальної
громади місцева рада приймає на сесії в
межах своєї компетенції відповідне
рішення щодо передачі жилих приміщень
(кімнат) у власність громадян.

Правова оцінка незаконного продажу
майна боржника арбітражним керуючим
ОСОБА_8 надавалась судом в ухвалі
господарського суду Рівненської
області від 22.03.2011р.

З огляду на вищенаведене у сукупності,
суд не вбачає в діях арбітражного
керуючого Загребельного Б.М.
невиконання чи неналежного виконання
покладених на нього обов'язків
ліквідатора, а тому в задоволенні
скарги слід відмовити.

Щодо вимоги скаржника про повернення
йому затрачених коштів (безпідставно
одержаних коштів) у розмірі 36909,43 грн., у
тому числі 18817,70 грн. основного боргу,
14286,96 грн. інфляційних втрат, 3804,77 грн.
три проценти річних, то така підлягає
частковому задоволенню з огляду на
наступне.

Як вже було зазначено вище 29 грудня 2006
року між КП "Млинівська ПМК №2", в особі
ліквідатора ОСОБА_8, фізичною особою
ОСОБА_1 було укладено договір №? 19/4А
купівлі-продажу. За умовами даного
договору продавець зобов'язується
передати, а покупець прийняти та
оплатити наступне майно: жиле
приміщення (кімната АДРЕСА_4, загальною
площею 38,8 кв. м, загальною вартістю 18817,70
грн. (т.4, а.с.136).

На виконання умов цього договору
скаржником було сплачено банкруту по
квитанції № 66 від 29.12.2006р. вартість
придбаного майна (житлового
приміщення) (т.4, а.с.138). Призначення
платежу вказане у квитанції - «за
кімнату у гуртожитку по АДРЕСА_4 та
частину загальної площі».

Факт неправомірності продажу
житлового приміщення, у порушення ч.1
ст.26 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», встановлено
різними судовими інстанціями.

Згідно з ч.4 ст.35 ГПК України рішення
суду з цивільної справи, що набрало
законної сили, є обов'язковим для
господарського суду щодо фактів, які
встановлені судом і мають значення для
вирішення спору.

Ухвалою Млинівського районного суду
Рівненської області від 29.03.2013р. у
справі № 2/1712/1/12 (т.4, а.с.163) цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до КП
"Млинівська ПМК №2" про визнання
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_1 та КП
"Млинівська ПМК №2" 29.12.2006 року,
провадження закрито за відмовою
позивача від позову і прийняття
відмови судом.

Рішенням Млинівського районного суду
Рівненської області від 29.04.2013р. у
справі № 2/1712/4/2011 (т.4, а.с.а.с.228-229) в
позові ОСОБА_10 до ОСОБА_1 та КП
"Млинівська ПМК №2", в особі
арбітражного керуючого Загребельного
Б.М. про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеним між ОСОБА_1 та ліквідатором
КП "Млинівська ПМК №2" ОСОБА_8,
нікчемним, відмовлено за
безпідставністю позовних вимог.

Згаданим судовим рішенням з цивільної
справи, що набрало законної сили,
встановлено факти, які мають значення
для правильного вирішення спору у цій
справі. Зокрема, встановлено той факт,
що оспорений договір є неукладеним в
силу вимог норм Цивільного кодексу
України, оскільки був нотаріально не
посвідчений і не пройшов державну
реєстрацію.

За таких обставин суд відзначає
наступне.

У п.п. 8, 10 та 13 Постанови Верховного Суду
України від 06,11.2009 р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" щодо
цього, викладеного наступні правові
висновки: наслідки недійсності
правочину ( йдеться про двосторонню
реституцію ) не застосовуються до
правочину, який не вчинено; вимога про
визнання правочину (договору)
неукладеним не відповідає можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів, передбачених законом. Суди
мають відмовляти в позові з такою
вимогою. У цьому разі можуть заявлятися
лише вимоги, передбачені главою 83 книги
п'ятої ЦК України; реституція як спосіб
захисту цивільного права (частина
перша статті 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним; вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін ( постанова ВСУ від 18.04.2011 р. у
справі № 2-17/604-2009 р., постанова ВГСУ від
17.03.2009 р. у справі № 15/261 (1/445-21/71).

З огляду на викладене, судова практика
Верховного Суду України та Вищого
господарського суду України 2011-2012
років підтверджує, що у разі, якщо на
виконання юридично ще не укладеного
договору стороною передчасно передано
майно, між сторонами виникають
правовідносини внаслідок набуття
збереження майна без достатньої
правової підстави (ст.ст.1212-1215 ЦК
України) (постанова ВСУ від 16.05.2011 р. у
справі № 15/147/10, постанови ВГСУ від
16.02.2012 р. у справі № 8/5007/72/11, від 20.03.2012 р.
у справі № 5021/1713/2011, від 08.02.2012 р. у
справі № 27/181/10, від 20.03. 2012 р. у справі №
5023/6421/11 ).

Статтею1212 ЦК України передбачено, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Відповідно до викладеного, положення
цієї норми регулюють зобов'язання
сторін, які виникли внаслідок
реального виконання ними не укладеного
договору.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про:

1) повернення виконаного за
недійсним правочином;

2) витребування майна власником із
чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із
сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи,

В той же час, застосування вказаної
норми є можливим за відсутності
правової підстави для збереження
майна, або ж коли така правова підстава
відпала.

Строком виконання зобов'язання згідно
з ч. 1 ст. 1214 ЦК України є момент, з якого
боржник дізнався про безпідставне
одержання грошей. Зазначений момент є
також підставою для потерпілої сторони
вимагати у боржника їх повернення у
тому числі, в судовому порядку та
початком перебігу строку позовної
давності.

У зв'язку з цим, таким моментом як для
ОСОБА_1, так і для боржника є 09.05.2013р. -
дата набрання чинності рішенням
Млинівського районного суду
Рівненської області від 29.04.2013р. у
справі № 2/1712/4/2011.

Саме у межах розгляду справи про
банкрутство повинні розглядатися
спори, безпосередньо пов'язані із
здійсненням провадження в такій
справі, в тому числі про: визнання
недійсними правочинів; визнання права
власності на майно боржника;
оскарження результатів аукціону з
продажу майна боржника тощо ( постанова
ВГС України від 20.03.2012 р. у справі №
5021/1619/2011, постанова від 21.02.2012 р. у справі
№ 11/48, постанова від 10.08.2011 р. у справі
№21/176-02/22).

Таким чином, спір щодо повернення
боржником безпідставно одержаних
коштів за спірним договором
безпосередньо пов'язаний із
здійсненням провадження у справі про
банкрутство, тому має розглядатись у
межах відповідної справи про
банкрутство, а не у позовному
провадженні.

З огляду на викладене, господарський
суд прийшов до висновку, що боржник
зобов'язаний повернути ОСОБА_1,
сплачені згідно з договором №? 19/4А
купівлі-продажу від 29.12.2006р., кошти в
розмірі 18817,70 грн. Крім того, таке
повернення має відбутися не в порядку
загальної черговості задоволення
кредиторських вимог, передбаченої ст. 31
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

Згідно із ст. 1 вищезгаданого Закону
грошове зобов'язання - зобов'язання
боржника заплатити кредитору певну
грошову суму відповідно до
цивільно-правового договору та на
інших підставах, передбачених
цивільним законодавством України. До
складу грошових зобов'язань боржника
не зараховуються недоїмка (пеня та
штраф), визначена на дату подання заяви
до господарського суду, а також
зобов'язання, які виникли внаслідок
заподіяння шкоди життю і здоров'ю
громадян, зобов'язання з виплати
авторської винагороди, зобов'язання
перед засновниками (учасниками)
боржника - юридичної особи, що виникли з
такої участі, зобов'язання боржника -
фізичної особи - підприємця, що виникли
безпосередньо у фізичної особи на
підставах, не пов'язаних із здійсненням
таким боржником підприємницької
діяльності. Склад і розмір грошових
зобов'язань, в тому числі розмір
заборгованості за передані товари,
виконані роботи і надані послуги, сума
кредитів з урахуванням процентів, які
зобов'язаний сплатити боржник,
визначаються на день подачі в
господарський суд заяви про порушення
провадження у справі про банкрутство,
якщо інше не встановлено цим Законом.

Договір №? 19/4А купівлі - продажу 29.12.2006р.
не є звичайним цивільно-правовим
договором, що стосується
фінансово-господарської діяльності
боржника, даний договір укладався в
порядку процедури реалізації майна
банкрута в процесі його ліквідації,
згідно ст. 30 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», всі види
майнових активів (майно та майнові
права) банкрута, які належать йому на
праві власності або повного
господарського відання на дату
відкриття ліквідаційної процедури та
виявлені в ході ліквідаційної
процедури, включаються до складу
ліквідаційної маси.

Проте, цим обсяг ліквідаційної маси не
обмежується оскільки згідно з ч. 1 ст. 213
ГК України у процедурах банкрутства
використовуються майнові активи, які
належать боржнику на підставі речових
та зобов'язальних прав, а також права
інтелектуальної власності. До складу
ліквідаційної маси включаються також
майнові активи осіб, які відповідають
за зобов'язаннями неплатоспроможного
боржника відповідно до закону або
установчих документів боржника.

Статтею 31 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
встановлено черговість задоволення
вимог кредиторів, а саме, кошти,
одержані від продажу майна банкрута,
спрямовуються на задоволення вимог
кредиторів, у порядку, встановленому
цією статтею.

Окрім того, згідно з ч. 4 ст. 25
вищезгаданого Закону дії ліквідатора
можуть бути оскаржені до
господарського суду, зокрема, особою,
яка, посилаючись на свої права власника
або іншу підставу, передбачену законом
чи договором, оспорює правомірність
віднесення майнових активів або коштів
до ліквідаційної маси.

Так, формування та включення до
ліквідаційної маси усіх видів майнових
активів (майно та майнові права)
банкрута, які належать йому на праві
власності або повного господарського
відання на дату відкриття
ліквідаційної процедури та виявлення в
ході ліквідаційної процедури
передбачено вказаними нормами ч. 1 т. 25
та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
та відноситься до повноважень
ліквідатора банкрута.

Отже, оспорюючи правомірність
віднесення майна до ліквідаційної
маси, особа, яка заявляє відповідну
скаргу, повинна підтвердити належність
їй цього майна (на праві власності або
господарського відання) шляхом наданню
відповідних правовстановлюючих
документів ( постанова Вищого
господарського суду України від 23.11. 2011
р. у справі № 10/53-8/53(846/9-18)).

Тому, у випадку з оспоренням
правомірності віднесення коштів,
сплачених по неукладеному договору, до
ліквідаційної маси, необхідно
підтвердити сплату грошових коштів, що
було підтверджено скаржником та надано
відповідні докази, про які зазначено
вище.

З огляду на викладені обставини,
господарський суд прийшов до висновку,
що грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 в
рахунок придбання у боржника майнових
активів в процесі ліквідаційної
процедури за договором №? 19/4А
купівлі-продажу від 29.12.2006р., неможливо
віднести ні до ліквідаційної маси, ні
до зобов'язання, яке виконується в
порядку черговості, передбаченої ст. 31
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», оскільки як
встановлено вищевказаними судовими
рішеннями договір купівлі - продажу
жилого приміщення від 29.12.2006р. визнано
неукладеним, а неукладений договір не
створює для сторін жодних прав та
обов'язків, тобто у ліквідатора
(колишнього ОСОБА_8) були відсутні
правові підстави для включення до
складу ліквідаційної маси банкрута
18817,70 грн., отриманих від ОСОБА_1, а у
скаржника не виникло право власності
на майно, тобто було відсутнє право на
об'єкт нерухомого майна. Таку правову
позицію викладено і в постанові Вищого
господарського суду України від
28.02.2013р. у справі № 7/107 «Б».

Щодо вимог скаржника про стягнення з
банкрута сум інфляційних втрат та
трьох процентів річних, нарахованих на
безпідставно одержані кошти, то такі не
підлягають задоволенню, оскільки з
моменту, коли скаржник дізнався про
порушення свого права (дізнався про
право на повернення сплачених ним
коштів, які отримані банкрутом без
достатніх правових підстав), він не
звертався до банкрута у встановленому
законом порядку про повернення йому
цих коштів, а звернувся до суду з
вимогою до банкрута про повернення
йому коштів, які отримані банкрутом без
достатніх правових підстав. Доказів,
які б підтверджували протилежне, суду
не подано. За таких обставин, оскільки
відсутній факт відмови банкрута від
повернення скаржнику сплачених ним
коштів, тобто, відсутній і момент з
якого скаржник міг би нараховувати
інфляційній втрати та три відсотки
річних за порушення банкрутом строку
повернення цих коштів (ч.2 ст.530 ЦК
України).

Також, зазначені вимоги ОСОБА_1 не є
поточними, оскільки вони виникли ні в
процедурі розпорядження майном
боржника, ні в процедурі санації
боржника.

Враховуючи те, що стосовно боржника
порушено справу про банкрутство і він
перебуває в ліквідаційній процедурі, а
погашення вимог кредиторів
відбувається відповідно до вимог ст. 31
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", сплату
судового збору слід покласти на
скаржника - ОСОБА_1.

Відповідно до ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Керуючись ст.ст. 5, 23, 24, 25, 31 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (в редакції
чинній до 19.01.2013 року), ст.ст. 33, 43, 44, 49, 86
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

УХВАЛИВ:

1. У скарзі ОСОБА_1 на дії ліквідатора КП
"Млинівська ПМК №2" відмовити.

2. Зобов'язати Колективне підприємство
«Млинівська Пересувна механізована
колона №2" (35100, Рівненська область, смт.
Млинів, вул. Поліщука, 14, ІК 03586176) в особі
ліквідатора Загребельного Б.М.
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
повернути ОСОБА_1 (35100, АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 18817,70
грн. безпідставно отриманих грошових
коштів.

3. Стягнути з ОСОБА_1 (35100, АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) в доход
Державного бюджету України 1720,50 грн.
судового збору.

Ухвалу направити всім учасникам
провадження у справі.

Суддя
Трускавецький В.П.