КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р. Справа№ 910/20107/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шевченка Е.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Синиці О.Ф.

при секретарі
Грабінській Г.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Липська Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агрохолдинг»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 09.12.2013р.

у справі №910/20107/13 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»

до Публічного акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк
України»

про визнання кредитного договору
№151210К14 від 07.06.2010р. недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк»
про визнання недійсним Кредитного
договору №15121К14 від 07.06.2010р.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.12.2013р. в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
вказане рішення повністю, та
постановити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Апелянт зазначає, що позовну заяву про
визнання кредитного договору він
обґрунтував двома підставами:
вчиненням щодо нього обману під час
підписання договору, а саме
приховування інформації щодо дійсної
кінцевої вартості кредиту в частині
розміру відсотків за кредитом та
комісійних платежів, що є істотною
умовою кредитного договору, та
невідповідністю вимогам законодавства
окремих положень договору. При цьому
друга підстава, як вказує скаржник,
взагалі судом не досліджувалась і в
рішенні суду ніяким чином не
мотивовано відмову в позові в частині
визнання недійсним положень договору
щодо комісій через невідповідність
окремих положень договору вимогам
законодавства. Стосовно обману, то суд
обґрунтовує відсутність обману при
підвищенні плати за кредит тим фактом,
що такі умови були передбачені у
кредитному договорі та позивач був з
ними ознайомлений і надав свою згоду на
підписання договору. При цьому суд, як
зазначає апелянт, не звернув уваги на
той факт, що відповідачем приховано
дійсний розмір оплати за кредит в
частині розміру відсотків та комісій,
що підлягають оплаті. На думку
апелянта, судом не надано оцінки тим
обставинам, що відповідач
односторонньо змінював розмір
відсотків за договором та неправомірно
нараховував комісійні платежі. Під час
укладання договору позивач ніяким
чином не міг передбачити збільшення
оплат за кредит, тому під час укладання
договору відповідачем було введено в
оману позивача щодо розмірі щомісячних
платежів за кредитом. Крім того, як
вказує скаржник, судом допущено
порушення норм ст.ст. 42, 43 ГПК України
при оцінці доказів, оскільки не було
досліджено висновок експертів
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз
Міністерства юстиції України за
результатами проведення комісійної
судово-економічної експертизи
№139/140/13-45 від 27.06.2013р., який було
складено за результатами експертизи,
проведеної за ухвалою суду у справі
№123/100 між тими ж сторонами.

Відповідач - Публічне акціонерне
товариство «Державний
експортно-імпортний банк України,
надав апеляційному суду письмовий
відзив на апеляційну скаргу, за яким
просить залишити рішення
Господарського суду міста Києва від
09.12.2013р. без змін, а апеляційну скаргу
ТОВ «Агрохолдинг» - без задоволення.

На думку відповідача, позивач не довів
фактів обману, не зазначив, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
банку та яким нормам законодавства не
відповідає оспорюваний правочин. При
цьому, як вказує відповідач, суд першої
інстанції всебічно та об'єктивно
дослідив всі обставини справи та
ухвали законне і обґрунтоване рішення.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.01.2014р. було
прийнято до провадження апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохолдинг» та
призначено розгляд справи на 17.02.2014р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
Київський апеляційний господарський
суд зазначає наступне.

Правовідносини між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Агрохолдинг» та Публічним
акціонерним товариством «Державний
експортно-імпортний банк України»
виникли на підставі Кредитного
договору №151210К14, за яким відповідач
зобов'язався надати позивачеві кредит
шляхом відкриття невідновлюваної
кредитної лінії на умовах цього
Договору, а позивач зобов'язався
повернути кредит та сплатити проценти
за користування кредитом, комісії та
інші платежі, встановлені цим
Договором.

Згідно з п.п. 3.2.1. п. 3.2. Кредитного
договору ліміт кредитної лінії: 9 500 000,00
грн. Ліміт кредитної лінії
скорочується на 50% у разі
невиконання/порушення позичальником
умов п.п. 5.1.10 цього Договору, тобто,
починаючи з дати встановлення банком
зазначеного невиконання/порушення
ліміт кредитної лінії становить 4 750 000,00
грн.

Згідно з п.п. 3.2.2. п. 3.2. Кредитного
договору кінцевий термін погашення
кредиту: 30 листопада 2010р.

Відповідно до п.п. 3.2.3. п. 3.2. Кредитного
договору цілі кредиту: поповнення
оборотних коштів з метою виконання
експортних контрактів.

Відповідно до п.п. 3.2.4. п. 3.2. проценти за
користування кредитом сплачуються
позичальником, виходячи з встановленої
банком процентної ставки у розмірі 20,25%.

Додатком №1 до Кредитного договору
сторони визначили графік надання та
погашення кредиту.

В подальшому сторонами були укладені
додаткові договори до Кредитного
договору, а саме: Додатковий договір
№151210К14-1 від 01.10.2010р., Додатковий
договір №151210К14-2 від 30.12.2010р.,
Додатковий договір №151210К14-3 від
01.04.2011р., Додатковий договір №151210К14-4
від 30.06.2011р., Додатковий договір
№151210К14-5 від 29.07.2011р., Додатковий
договір №151210К14-6 від 01.09.2011р.,
Додатковий договір №151210К14-7 від
23.12.2011р., Додатковий договір №151210К14-8
від 02.02.2012р.

Даними додатковими договорами позивач
та відповідач, в тому числі, змінювали
кінцевий термін погашення кредиту. Так,
згідно Додаткового договору №151210К14-8
від 02.02.2012р. кінцевим терміном
погашення кредиту визначено 20.06.2012р.

Предметом розгляду у даній справі є
вимоги про визнання недійсним цього
Кредитного договору з підстав його
невідповідності вимогам законодавства
(ст. 910 Цивільного кодексу України,
Правил бухгалтерського обліку доходів
і витрат банків України, затверджених
постановою правління НБУ №255 від
18.06.2003р., Положення про порядок
формування та використання резерву для
відшкодування можливих втрат за
кредитними операціями банків,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України №279 від
06.07.2000р.), а також введення позивача під
час підписання Кредитного договору в
оману.

У відповідності до ч. 1 ст. 230 Цивільного
кодексу України якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 229
Цивільного кодексу України істотне
значення має обман щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням.

Правочин, вчинений під впливом обману,
належить до правочинів з вадами волі,
оскільки у сторони, яка діяла під
впливом обману, внутрішня воля
сформувалася неправильно, під впливом
хибних відомостей про обставини
правочину, спричинених діями інших
осіб. Під обманом слід розуміти
навмисне введення в оману однією
стороною правочину іншої сторони з
метою вчинення правочину. Обман - це
певні винні, навмисні дії сторони, яка
намагається запевнити іншу сторону про
такі властивості й наслідки правочину,
які насправді наступити не можуть.

В п. 3.10. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними зазначається, що у
вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230-233 Цивільного кодексу України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другою стороною, тяжких
обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину. Під обманом слід
розуміти умисне введення в оману
представника підприємства, установи,
організації або фізичної особи, що
вчинила правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про
визнання недійсним Кредитного
договору, у зв'язку з введенням його в
оману відповідачем під час укладення
спірного Кредитного договору, позивач
зазначає, що відповідач приховав
інформацію щодо кінцевої сукупної
вартості кредиту, а саме: в Кредитному
договорів передбачено нижчу
відсоткову ставку, ніж фактично
нараховувалась банком протягом всього
терміну дії Кредитного договору.
Викладені в Кредитному договорі умови
щодо розміру відсоткової ставки та
розміру комісії, як зазначає позивач,
не відповідають тим розмірам, що
фактично нараховувались банком та
сплачувались позивачем.

Так, умовами Кредитного договору
(підпункт 3.2.4. п. 3.2. Кредитного договору)
передбачено, що проценти за
користування кредитом сплачуються
позичальником, виходячи із
встановленої банком процентної ставки
у розмірі 20,25% річних.

Підпунктом 3.2.5. пункту 3.2. Кредитного
договору сторони встановили, що
процентна ставка за користування
кредитом збільшується на 2% у разі
невиконання/порушення позичальником
будь-якої з умов щодо забезпечення
надходження валютної виручки згідно з
пп. 5.1.4.7. цього Договору та/або
підтримання встановленого обсягу
загальних грошових потоків та/або
середньоденних залишкових коштів на
поточному рахунку позичальника згідно
з пп. 5.1.4.9. цього Договору, починаючи з
першого числа місяця наступного за тим,
у якому сталося таке (-і) порушення і до
останнього числа місяця, у якому таку
(-і) умову (-и) було виконано. Ненадання
позичальником до банку довідок згідно
з пп. 5.3.1. (в), (д), (е), (є) у терміни,
визначені пп. 5.3.1. цього Договору
вважається невиконанням умов п.п. 5.1.4.7.
та/або 5.1.4.9. цього Договору з
відповідним підвищенням розміру
процентної ставки на 2%. Процентна
ставка за користування кредитом
збільшується на 2% у разі
невиконання/порушення позичальником
умови щодо виконання показників
наданого Бізнес-плану згідно з пп. 5.1.9.
цього Договору, починаючи з першого
числа кварталу наступного за тим, у
якому сталося таке порушення,
закінчуючи останнім числом кварталу, у
якому таку умову було виконано.

Таким чином, умовами Кредитного
договору сторони узгодили випадки, в
разі настання яких відповідач має
право застосувати процентну ставку за
користування кредитом більшу на 2%.

Крім того, підпунктом 3.2.6. п. 3.2.
Кредитного договору з урахуванням
внесених до нього змін згідно
додатковими договорами позичальник
сплачує банку такі комісії за цим
Договором: управління кредитною лінією
- 0,35% від ліміту кредитної лінії
щомісяця; зміна умов Договору (за
ініціативою позичальника) за окрему
зміну, у тому числі у разі продовження
кінцевого терміну погашення кредиту, у
тому числі з відповідним внесенням
зміни до графіка надання та погашення
кредиту - 0,012%, але не менше 500,00 грн. та не
більше 5 000,00 грн. від ліміту кредитної
лінії разово; при внесенні істотних
змін до умов Договору у разі зміни
ліміту кредитної лінії, внесення змін
до графіку надання та погашення
кредиту, зниження розміру процентної
ставки, зміни терміну сплати процентів,
встановлених Договором, зміни термінів
переведення та/або обсягів загальних
грошових потоків та підтримання
середньоденних залишків коштів на
рахунках позичальника; зміни
коефіцієнту забезпечення - 0,006%, але не
менше 400,00 грн. та не більше 2 000,00 грн. від
ліміту кредитної лінії разово, при
внесенні інших змін до умов Договору -
300,00 грн. разово; зміна умов гарантійних
документів (договору застави) (за
ініціативою позичальника) за окрему
зміну - привнесенні істотних змін до
умов гарантійних документів у разі
перенесення терміну страхування
заставного майна, зміни термінів
оформлення додаткової застави, зміни
виду застави, зміни переліку
заставленого майна - 0,006%, але не менше
340,00 грн. та не більше 1 700,00 грн. від
ліміту кредитної лінії разово, при
внесенні інших змін до умов
гарантійних документів - 250,00 грн.
разово; при переведенні боргу за
ініціативою позичальника - 0,010%, але не
менше 420,00 грн. та не більше 4 200,00 грн. від
ліміту кредитної лінії разово, комісія
за надання довідок про стан
заборгованості за кредитом - 50,00 грн. за
1 довідку разово.

Таким чином, позивачем та відповідачем
також узгоджені розміри комісій, як
разових, так і таких, які мають
сплачуватись щомісячно позивачем.

У відповідності до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України відповідно до ст. 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становить умови
(пункти), визначені на розсуд сторін та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Отже, сторонами в Кредитному договорі у
двосторонньому порядку узгоджено та
встановлено розмір процентів за
користування кредитом, випадки, при
яких процентна ставка може бути
збільшена на 2%, а також розміри разових
та щомісячних комісій, тому твердження
позивача про введення його в оману
шляхом приховування інформації про
розміри процентних ставок та комісій,
не відповідає дійсності. Позивач,
підписуючи спірний Кредитний договір
знав та не міг не знати, що в разі
порушенням ним певних умов цього
Договору до нього застосовуватиметься
процента ставка більша на 2%.

В п. 28 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» зазначено, що
не є односторонньою зміною умов
договору та не суперечить статті 1056-1
Цивільного кодексу України зміна
розміру фіксованої процентної ставки
залежно від зміни обставин кредитного
ризику (неукладення договору
страхування, припинення договору
застави/іпотеки тощо), якщо в
кредитному договорі визначено
обставини, за якими застосовується
інші фіксована процентна ставки, та її
розмір.

З огляду на наведене, судова колегія
апеляційного суду відмічає про
відсутність підстав, з якими закон
пов'язує визнання договору недійсним у
випадку коли одна сторона навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення.

Також позивач вказує на те, що спірний
Кредитний договір суперечить чинному
законодавства, а саме ст. 910 Цивільного
кодексу України, Правил
бухгалтерського обліку доходів і
витрат банків України, затверджених
постановою правління НБУ №255 від
18.06.2003р., Положення про порядок
формування та використання резерву для
відшкодування можливих втрат за
кредитними операціями банків,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України №279 від
06.07.2000р., щодо обов'язку сплачувати
щомісячну та разову комісію за
обслуговування кредитної лінії.

Як встановлено апеляційним судом вище,
умовами спірного Кредитного договору
передбачений обов'язок позивача
сплачувати відповідачеві, зокрема,
комісію за управління кредитною
лінією, яка згідно підпункту 4.1.1. п. 4.1.
Кредитного договору нараховується з
дати укладання Договору до повного
виконання зобов'язань за основним
боргом за кредитом, але не більше 90 днів
з дати кінцевого погашення кредиту,
визначеного Договором, у разі
невиконання позичальником зобов'язань
за основним боргом за Договору. Така
комісія нараховується за період
нарахування комісії за управління
кредитною лінією у національній
валюті, в останній банківський день
місяця і підлягає сплаті щомісяця з 1 по
7 число місяця, наступного за
розрахунковим (у січні та травні - до 15
числа), на рахунок, зазначений в
Договорі. Комісія за управління
кредитною лінією за останній період
нарахування комісії за управління
кредитною лінією підлягає сплаті не
пізніше наступного банківського дня
після погашення основного боргу за
кредитом.

Таким чином, підписавши Кредитний
договір, позивач погодився з усіма його
умовами, в тому числі і з розмірами
процентів та комісій, та визнав їх для
себе обов'язковими для виконання.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін, яка,
зокрема, проявляється в тому, що, і
встановлено нормою ч. 1 ст. 33 ГПК
України. Розподіл тягаря доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом обов'язок (тягар)
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. При цьому доказування
полягає не лише в поданні особами
доказів, а й у доведенні їх
переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Частина 2 ст. 34 ГПК України містить
відомий процесуальному праву принцип
допустимості доказів (засобів
доказування). Допустимість доказів
означає, що у випадках, передбачених
нормами матеріального права, певні
обставини повинні підтверджуватися
певними засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Відповідачем не надано доказів та не
наведено обставин, з якими закон
пов'язує можливість визнання договору
недійсним у судовому порядку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що рішення Господарського суду
міста Києва від 09.12.2013 р. у даній справі
є таким, що відповідає нормам
матеріального і процесуального права,
фактичним обставинам та матеріалам
справи, у зв'язку з чим підстави для
його скасування та задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.
99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агрохолдинг» залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 р. у справі №910/20107/13
залишити без змін.

3. Справу №910/20107/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
Е.О. Шевченко

Судді
В.О. Зеленін

О.Ф. Синиця