ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.Справа № 922/5147/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання
Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом ДНВП "Об'єднання Комунар" м.
Харків до ДП "Завод ім.В.О. Малишева",
м. Харків про стягнення 21 987,68грн. за
участю представників сторін:

позивача - Михайлова Н.Є., дов. № 20/026-Д
від 02.01.14р.;

відповідача - Степанишена А.В., дов. №
31/16 від 14.01.14р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною
заявою, в якій просив стягнути з
відповідача суму основного боргу в
розмірі 1 051 836,09грн., штраф в розмірі
27 623,99грн., 3% річних в розмірі 19
880,87грн., пеню в розмірі 43,24грн. за
неналежне виконання відповідачем
зобов'язань за договором № 498дп від
04.06.10р., а також покласти на відповідача
понесені витрати зі сплати судового
збору.

В судовому засіданні 28.01.14р., в порядку
ст.77 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено перерву до
11.02.14р. Після перерви судове засідання
продовжено.

Представник позивача 07.02.14р. надав до
суду заяву про уточнення позовних
вимог, в якій просить суд стягнути з
відповідача 657 207,56грн. основного боргу,
27 623,99грн. штрафу, 43,24грн. пені, 19
880,87грн. 3% річних за неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за договором
№ 498дп від 04.06.10р., а також покласти на
відповідача понесені витрати зі сплати
судового збору.

Із суті наданого позивачем уточнення,
виходячи з його змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, суд дійшов
висновку, що дане уточнення позовних
вимог за своєю правовою природою є
заявою про зменшення розміру позовних
вимог.

Враховуючи те, що позивач, відповідно
до ст.22 Господарського процесуального
кодексу України, вправі до прийняття
рішення по суті спору зменшити розмір
позовних вимог, ці дії не суперечать
законодавству та не порушують
чиї-небудь права і охоронювані законом
інтереси, дана заява приймається судом
до розгляду як така, що не суперечить
вимогам чинного законодавства України.

Представник відповідача у відзиві на
позов, в доповненнях до нього та в
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечує частково, просить суд
відмовити в задоволенні позовних вимог
в частині стягнення 644 437,64грн. за
поставку продукції по специфікації № 1
до договору № 498дп від 04.06.10р., 3% річних в
сумі 18 167,84грн., штрафу в сумі 27 623,99грн.
та пені в розмірі 43,24грн., посилаючись
на те, що строк оплати за цією
специфікацією ще не настав, а штраф та
пеня не можуть нараховуватись,
оскільки підприємство відповідача
знаходиться у процедурі банкрутства.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

04.06.10р. від імені Державного
науково-виробничого підприємства
"Об'єднання Комунар" (позивач) філією
Державного науково-виробничого
підприємства "Об'єднання Комунар"
"Харківський завод електроапаратури" з
Державним підприємством "Завод ім.
В.О.Малишева" (відповідач) укладено (з
протоколом розбіжностей) договір №
498дп (далі договір), відповідно до умов
якого позивач зобов'язався в порядку та
на умовах договору поставити, а
відповідач прийняти та оплатити
продукцію, кількість, асортимент та
технічні умови якої зазначені у
специфікаціях до договору, які є його
невід'ємними частинами.

Поставка продукції по даному договору
проводиться в рамках виконання
державного контракту між
Міністерством оборони України та
Державним підприємством "Завод ім.
В.О.Малишева" на модернізацію
військової техніки (п.1.2 договору).

Пунктом 3.4 договору сторони погодили,
що строк поставки продукції
зазначається сторонами у
специфікаціях.

Умови оплати за поставлену за
договором продукцію сторони погодили у
п.п.5.1, 5.2 договору, а саме відповідач
зобов'язався здійснити попередню
оплату продукції за рахунок коштів,
отриманих від Міністерства оборони
України. Розмір попередньої оплати
узгоджується сторонами додатково та
залежить від розміру коштів, що
виділяються Державним бюджетом на
закупівлю військової техніки у 2010-2011
роках з врахуванням інтересів сторін
при виготовленні продукції в рамках
виконання Державного оборонного
замовлення. Залишок коштів від
загальної суми договору відповідач
перераховує позивачу протягом 10
банківських днів з моменту надходження
грошових коштів від Міністерства
оборони України в якості остаточного
розрахунку по основному договору на
виготовлення військової техніки.

Згідно специфікації № 1 до договору,
сторони погодили найменування,
кількість та ціну продукції, загальна
вартість якої складає 2 497 794,69грн.

10.06.10р. між позивачем та відповідачем
було укладено додаткову угоду № 1,
відповідно до якої сторони погодили
умови на поставку окремої партії
товару. Так, у п.1.1 додаткової угоди № 1
від 10.06.10р. сторони погодили обов'язок
позивача поставити, та обов'язок
відповідача прийняти та оплатити
продукцію, найменування та кількість
якої зазначені у специфікації до цієї
додаткової угоди, яка є невід'ємною
частиною додаткової угоди та основного
договору.

Сторонами було підписано специфікацію
до додаткової угоди № 1
від 10.06.10р. до договору, де було
погоджено найменування, кількість та
ціну продукції, що постачається, на
загальну суму 5 161 431,90грн.

Згідно п.5.1 додаткової угоди № 1 від
10.06.10р., відповідач зобов'язався
здійснити передплату в розмірі 50% від
суми партії продукції, що
поставляється. Передплата другої та
третьої партії продукції проводиться
відповідачем після виконання
позивачем своїх зобов'язань по
відвантаженню попередньої партії
продукції. Решту відповідач
зобов'язався здійснити в термін 30-ти
банківських днів з моменту отримання
продукції та підписання відповідачем
відвантажувальних документів на
отримання даної партії продукції (п.5.2
додаткової угоди № 1 від
10.06.10р.).

14.06.10р. між сторонами було укладено
додаткову угоду № 2 (з протоколом
розбіжностей), відповідно до якої
сторони погодили умови на поставку
окремої партії товару. У п.1.1 цієї
додаткової угоди сторони погодили
обов'язок позивача поставити, та
обов'язок відповідача прийняти та
оплатити продукцію, найменування та
кількість якої зазначені у
специфікації до цієї додаткової угоди,
яка є невід'ємною частиною додаткової
угоди та основного договору.

Сторонами укладено специфікацію до
додаткової угоди № 2, в якій погоджено
найменування, одиницю виміру,
кількість та ціну продукції, що
постачається, на загальну суму 43 836
798,85грн.

Умови здійснення оплати погоджено
сторонами у п.5.3 додаткової угоди № 2
від 14.06.10р., а саме відповідач
зобов'язався здійснити 100% передоплату
позивачу за п'ять комплектів продукції
в травні 2012р. з поставкою виробів у
наступні строки:

- два комплекти - вересень 2012р.;

- три комплекти - жовтень 2012р.

Таким чином, судом встановлено, що
сторонами був укладений договір, який
за своєю правовою природою є договором
поставки. При цьому суд звертає увагу,
що сторонами було погоджено різні
умови поставки для кожної окремої
партії товару.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

За приписами ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму
(ст.265 Господарського кодексу України).

Позивач на виконання умов договору та
згідно специфікації № 1 до даного
договору поставив на адресу
відповідача товар на загальну суму 2 484
437,64грн. Факт поставки товару на вказану
суму підтверджується видатковими
накладними, оформленими належним чином
та наявними у матеріалах справи.

21.11.12р. на виконання умов договору та у
відповідності до умов, погоджених у
додатковій угоді № 1 від 10.06.10р. позивач
на адресу відповідача поставив
продукцію, визначену у специфікації до
даної угоди, на загальну суму 284 046,00грн.
Факт поставки продукції на вказану
суму підтверджується видатковою
накладною № 16 від 21.11.12р.

На виконання умов договору та
відповідно до умов, погоджених у
додатковій угоді № 2 від 14.06.10р., позивач
23.09.13р. поставив відповідачу за
видатковою накладною № 16 продукцію, що
зазначена у специфікації до даної
додаткової угоди, на загальну суму 898
795,48грн.

Видаткові накладні відповідають
вимогам ст.9 Закону України від 16.07.99р.
№ 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", пункту
2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку. Дані накладні
є первинними документами, які фіксують
здійснення господарської операції
(поставка товару) та початок перебігу
строку для оплати за поставлений товар.

Всього позивачем було поставлено
відповідачу продукції на загальну суму
3 667 279,12грн.

Відповідач за отриману продукцію
розрахувався частково, на загальну
суму 3 010 071,56грн.

Таким чином, залишок несплаченої
продукції за договором становить
657 207,56грн., яку позивач просить
стягнути з відповідача.

За приписами ст.530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню
у цей строк (термін).

Як вже було встановлено судом, сторони
при погодженні умов договору визначили
різні умови поставки щодо кожної
партії товару.

Умови оплати товару, поставленого за
специфікацією № 1 до договору, сторони
визначили у п. п.5.1, 5.2 договору,
відповідно із якими сторони погодили,
що покупець (відповідач) здійснює
попередню оплату продукції за рахунок
коштів, отриманих від Міністерства
оборони України. Розмір попередньої
оплати погоджується сторонами
додатково та залежить від розміру
бюджетних коштів, які виділяються на
закупівлю військової техніки в
2010-2011р.р. з врахуванням інтересів
сторін при виготовленні продукції в
рамках виконання Державного
оборонного замовлення. Решту грошових
коштів від загальної суми договору
покупець (відповідач) перераховує
постачальнику (позивачу) протягом 10-ти
банківських днів з моменту надходження
грошових коштів від Міністерства
оборони України в якості кінцевого
розрахунку по основному контракту на
виготовлення військової техніки.

Таким чином, сторони у договорі чітко
передбачили подію, після настання якої
відповідач зобов'язався здійснити
кінцевий розрахунок за отриману
продукцію.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Позивач не довів суду факт надходження
грошових коштів від Міністерства
оборони України, що є обов'язковою
умовою для початку перебігу строку для
кінцевого розрахунку за поставлену
позивачем за договором продукцію.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що строк оплати за поставлену
за специфікацією № 1 партію продукції у
розмірі 644 437,64грн. на момент розгляду
даної справи ще не настав, у зв'язку з
чим позовні вимоги в цій частині не
підлягають задоволенню.

Судом не приймаються твердження
позивача, що сторони у п.5.2 визначили
строк виконання відповідачем
зобов'язання з оплати отриманої
продукції з вказівкою на подію, яка на
думку позивача, не може бути визнана
такою, що неминуче має настати,
оскільки вона залежить від
суб'єктивної поведінки Міністерства
оборони України, а тому зазначена умова
є недійсною.

Суд при вирішенні даної справи
виходить з презумпції дійсності
договору. Позивач суду не довів, що на
час розгляду даної справи договір або
окремі його умови визнано у
встановленому законом порядку
недійсними.

Крім того, особи, які вчиняють правочин,
мають право обумовити настання або
зміну прав та обов'язків обставиною,
щодо якої невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина) (ч.1 ст.212
Цивільного кодексу України).

Також, суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до ст.6
Цивільного кодексу України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу
України).

Таким чином позивач, підписуючи
договір, погодився здійснювати його
виконання саме на погоджених між
сторонами умовах.

Також судом не приймаються посилання
позивача на те, що сторони листом №
756/30 від 15.05.12р. змінили умови договору в
частині оплати за поставку продукції
відповідно до специфікації № 1 до
договору № 498дп від 04.06.10р., оскільки
п.11.2 даного договору сторони визначили,
що всі зміни та доповнення до цього
договору дійсні лише в тому випадку,
якщо вони здійснені в письмовій формі,
підписані обома сторонами та скріплені
їх печатками.

Також, відповідно до ст.654 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Таким чином, позивачем не надано суду
доказів зміни умов договору в частині
здійснення оплати, в порядку, що
передбачений чинним законодавством та
умовами договору.

Що стосується позовних вимог в частині
стягнення суми основного боргу в
розмірі 12 769,92грн., що утворилась у
відповідача за поставлену позивачем
продукцію за додатковими угодами № 1 та
№ 2 до договору, суд дійшов висновку що
вони є цілком законним та
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідач не виконав взяті на себе
зобов'язання щодо здійснення
своєчасної оплати за отриману ним за
додатковими угодами № 1 та № 2 до
договору продукцію, чим допустив
порушення грошового зобов'язання.

Заборгованість на суму 12 769,92грн.
підтверджується матеріалами справи та
визнана відповідачем.

В процесі розгляду справи, судом
встановлено, що ухвалою господарського
суду Харківської області від 27.12.11р. за
заявою ДП "Львівський бронетанковий
ремонтний завод" порушено провадження
у справі № 5023/10655/11 про банкрутство ДП
"Завод ім.В.О.Малишева" та введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів.

В силу п.1-1 ч.1 Розділу Х "Прикінцеві та
Перехідні положення" Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(у редакції чинній з 19.01.13р.) положення
цього Закону застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження в
яких порушено після набрання чинності
цим Законом.

Оскільки справу про банкрутство
відносно відповідача порушено 27.12.11р.,
то до правовідносин сторін
застосовуються положення Закону
України від 14.05.92р. № 2343-ХІІ "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" у
редакції 1999 року (далі за текстом Закон
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом").

Відповідно до абз.6 ст.1 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
поточними кредиторами є кредитори за
вимогами до боржника, які виникли після
порушення провадження у справі про
банкрутство.

Оскільки заборгованість відповідача
виникла після порушення провадження у
справі про банкрутство вона є поточною,
а тому суд розглядає справу у
загальному порядку позовного
провадження.

Вирішуючи питання щодо стягнення з
відповідача пені в розмірі 43,24грн. та
штрафу в розмірі 27 623,99грн., суд дійшов
висновку, що позовні вимоги в цій
частині не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
одночасно з порушенням провадження у
справі про банкрутство вводиться
мораторій на задоволення вимог
кредиторів.

Мораторій на задоволення вимог
кредиторів - це зупинення виконання
боржником грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), термін
виконання яких настав до дня введення
мораторію, і припинення заходів,
спрямованих на забезпечення виконання
цих зобов'язань щодо сплати податків і
зборів, застосованих до прийняття
рішення про введення мораторію (ст. 1
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом").

Згідно з абз.2 ч. 4 ст.12 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
протягом дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів забороняється
стягнення на підставі виконавчих
документів та інших документів, за
якими здійснюється стягнення
відповідно до законодавства; не
нараховуються неустойка (штраф, пеня),
не застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування та інші види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлює
загальну заборону на нарахування
штрафу і пені упродовж часу дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів. Зміст цієї заборони не
пов'язаний із визначенням поняття
мораторію і не обмежений ним. Заборона
чинна протягом дії мораторію, тому
неустойка за невиконання грошових
зобов'язань не нараховується в силу
прямої заборони законом, безвідносно
до часу їх виникнення.

Виходячи зі змісту Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
боржник повинен виконувати
зобов'язання, що виникли після введення
мораторію, але пеня та штраф за їх
невиконання або неналежне виконання не
нараховуються, за винятком випадків,
які можуть бути встановлені
спеціальними нормами законодавства.

Таким чином, оскільки відносно
відповідача у справі було порушено
провадження у справі про банкрутство,
позивач не має права на нарахування
пені та штрафу під час дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів, а тому
позовні вимоги в частині стягнення
пені та штрафу є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на те, що дія
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не поширюється на вимоги
поточних кредиторів є хибним та не
приймається судом до уваги, оскільки
позивач посилається на норми Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" у редакції
чинній з 19.01.13р., тоді як до
правовідносин сторін, як вже
зазначалось вище, застосовуються
положення Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" у
редакції 1999 року.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення 3% річних в сумі 19 880,87грн. суд
дійшов висновку, що вони підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
нарахування збитків від інфляції на
суму боргу та 3% річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Таким чином, 3% річних не є санкцією, у
розумінні абз. 4 ч. 4 ст. 12 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" у
редакції 1999 року, а тому право їх
нарахування не скасовується
мораторієм, введеним у процедурі
банкрутства відповідно до приписів
цього Закону.

Однак, враховуючи те, що позивачем не
доведено факт порушення відповідачем
грошового зобов'язання в частині
сплати суми основного боргу в розмірі
644 437,64грн., суд дійшов висновку, що
позивач неправомірно нарахував 3%
річних в розмірі 18 167,84грн. на суму 644
437,64грн., тому позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Що стосується нарахування 3% річних за
період з 01.12.12р. по 09.12.13р. в розмірі 1
713,03грн., то воно є правомірним,
відповідає наданому розрахунку, тому
позовні вимоги в цій частині є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої при
частковому задоволенні позову судовий
збір покладається на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

За таких обставин, керуючись ст.ст.6, 212,
509, 530, 610, 612, 625, 627, 629 Цивільного кодексу
України, ст.ст.193, 265 Господарського
кодексу України, Законом України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" у
редакції 1999 року, ст.ст.1, 4, 12, 22, 33, 43, 44, 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
"Завод ім. В.О. Малишева",
(61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126,
відомості про рахунки відсутні) на
користь Державного
науково-виробничого підприємства
"Об'єднання Комунар",
(61070, м. Харків, вул. Г. Рудика, 8,
відомості про рахунки відсутні) - 12
769,92грн. основного боргу, 1 713,03грн. 3%
річних, 8 182,23грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині
стягнення суми основного боргу в
розмірі 644 437,64грн., 3% річних в розмірі 18
167,84грн., пені в розмірі 43,24грн. та штрафу
в розмірі 27 623,99грн. відмовити.

Повне рішення складено 14.02.2014 р.

Суддя Т.А. Лавренюк