КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 р. Справа№ 910/16795/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників:

від позивача: представник - Онищук Д.В. -
за довіреністю,

від відповідача: представник -
Орендівський - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Хрещатик"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 р.

у справі № 910/16795/13 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Банк "Таврика", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Хрещатик", м. Київ

про стягнення 503 644,20 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 р. Публічне акціонерне
товариство "Банк "Таврика" звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Комерційний банк "Хрещатик"
про стягнення з відповідача на свою
користь суму коштів в розмірі 500150,00 грн.
помилково перерахованих та
безпідставно набутих відповідачем,
3494,20 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем були отримані кошти на
виконання умов договору, який в
подальшому не було укладено.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 р. у справі №910/16795/13
позов задоволено частково, стягнуто з
публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Хрещатик" з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення, на користь публічного
акціонерного товариства "Банк "Таврика"
500150 грн. 00 коп. основного боргу, 3247 грн. 55
коп. та 10067 грн. 95 коп. витрат по сплаті
судового збору, в іншій частині позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Публічне акціонерне товариство
"Комерційний банк "Хрещатик" звернулось
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним та необґрунтованим,
оскільки судом зроблено суперечливі
висновки, які не відповідають
фактичним обставинам справи,
неправильно застосовано норми
матеріального права.

Представник позивача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі, просив
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким у позові
відмовити повністю.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
30.11.2012 р. між Публічним акціонерним
товариством "Банк "Таврика" та
Публічним акціонерним товариством
"Комерційний банк "Хрещатик" було
досягнуто домовленості щодо укладення
договору від 30.11.2012 р. № 109 на здійснення
касового обслуговування, на виконання
якої позивач направив на адресу
відповідача факсову копію тексту
договору.

30.11.2012 р. позивач перерахував на користь
відповідача 500000,00 грн. (разове
підкріплення позивача грошовими
коштами) та 150,00 грн. (комісійну
винагороду за надання послуг).

У подальшому сторони не підписали
договір на здійснення касового
обслуговування.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Факт не укладення договору № 109 на
здійснення касового обслуговування
від 30.11.2012 р. встановлено рішенням
Господарського суду міста Києва від
03.06.2013 р. у справі № 910/6051/13 за позовом
ПАТ "Банк "Таврика" до ПАТ "Комерційний
банк "Хрещатик".

04.12.2012 р. позивач звернувся до
відповідача з листом № 3545 від 04.12.2012 р.,
в якому просив повернути кошти з метою
виконання зобов'язань за договором № 109
від 30.11.2012 р.

05.12.2012 р. листом № 83/1697 відповідач
повідомив позивача про те, що у
останнього існує заборгованість в
розмірі 2194831,43 грн. за договором
неттінгу та за міжбанківськими угодами
від 23.11.2012 р., запропонував врахувати
заборгованість ПАТ "КБ "Хрещатик" в
розмірі 500000,00 грн. та негайно погасити
залишок заборгованості перед ПАТ "КБ
"Хрещатик" в розмірі 1694 831,43 грн.

06.12.2012 р. позивач повторно направив
відповідачу лист-вимогу з проханням
виконати умови договору від 30.11.2012 р. №
109 на здійснення касового
обслуговування, а саме видати
готівкові кошти в розмірі 500000,00 грн., а
також повідомив відповідача про те, що
взаємозарахування однорідних вимог
потребує додаткового погодження з
правлінням ПАТ "Банк "Таврика".

03.01.2013 р. позивач направив відповідачу
претензію про наявність у останнього
заборгованості за договором № 109 на
здійснення касового обслуговування
від 30.11.2012 р. та необхідність її
погашення у 30-тиденний термін.
Претензія залишена без задоволення.

04.06.2013 р. з урахуванням встановлення
факту не укладення договору від 30.11.2012
р. № 109 позивач направив відповідачу
листа з вимогою повернути помилково
перераховані кошти, отримані 30.11.2013 р., в
розмірі 500150,00 грн. Лист залишено без
відповіді та задоволення.

Статтею 11 Цивільного кодексу України
передбачено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Частиною першою статті 193
Господарського кодексу України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.

Згідно зі статтею 173 Господарського
кодексу України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу
України встановлено, що особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
потерпілому майно і тоді, коли
підставам, на якій воно було набуте,
згодом відпала.

Розглядаючи твердження відповідача
щодо зарахування спірних грошових сум
як зустрічних однорідних вимог,
колегія суддів дійшла висновку про їх
необґрунтованість з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 598 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється частково або в повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Господарського
кодексу України, господарське
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги, строк якої настав або строк
якої не зазначений чи визначений
моментом витребування; для зарахування
достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення визначені в ст. 601
Цивільного кодексу України.

Вимоги, які можуть підлягати
зарахуванню, мають відповідати таким
умовам: бути зустрічними; бути
однорідними (правило про однорідність
вимог розповсюджується на їх правову
природу, але не стосується підстави
виникнення такої вимоги); строк
виконання щодо таких вимог настав, не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги.

Стаття 602 Цивільного кодексу України
містить перелік випадків за наявності
яких не допускається зарахування
зустрічних вимог, а саме, не
допускається зарахування зустрічних
вимог: 1) про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю; 2) про стягнення
аліментів; 3) щодо довічного утримання
(догляду); 4) у разі спливу позовної
давності; 5) в інших випадках,
встановлених договором або законом.

За правовою природою припинення
зобов'язання зарахуванням зустрічної
вимоги - це одностороння угода, яка
оформляється заявою однієї з сторін.
Спеціального порядку та форми
здійснення відповідної заяви як
одностороннього правочину не
передбачено законодавством. За
загальними правилами про правочини
здійснення відповідної заяви про
зарахування на адресу іншої сторони як
односторонній правочин слід вважати
зробленою та такою, що спричинила
відповідні цивільно-правові наслідки,
в момент вручення однією стороною
іншій стороні повідомлення, що містить
письмове волевиявлення на припинення
зустрічних вимог зарахуванням.
Моментом припинення зобов'язань сторін
в такому разі є момент вчинення заяви
про зарахування у визначеному порядку.

Однак, з аналізу змісту листа ПАТ «КБ
«Хрещатик» від 05.12.2012 р. №83/1697
направленого на адресу позивача
вбачається, що у зазначеному листі
міститься лише пропозиція відповідача
позивачу щодо врахування
заборгованості в сумі 500000 грн. та
негайного погашення залишку
заборгованості в розмірі 1694831,43 грн.
Отже, даний лист не може бути
розцінений як заява про зарахування
зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, відповідачем не надано
доказів звернення до позивача з заявою
про зарахування зустрічних позовних
вимог.

Також слід врахувати, що 20.12.2012 р.
постановою правління Національного
банку України № 548 на підставі пункту 2
частини п'ятої статті 12 та статті 34
Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ
"Банк "Таврика" віднесено до категорії
неплатоспроможних.

20.12.2012 р. виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
прийнято рішення № 33 "Про виведення з
ринку та здійснення тимчасової
адміністрації", п.п. 2, 3 якої вирішено, що
тимчасова адміністрація
запроваджується строком на 3 місяці з
21.12.2012 р. по 20.03.2013 р., а також призначено
уповноважену особу Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб за тимчасову
адміністрацію в АТ "Банк "Таврика".

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" під час тимчасової
адміністрації не здійснюється:
задоволення вимог вкладників та інших
кредиторів банку; примусове стягнення
коштів та майна банку, звернення
стягнення на майно банку, накладення
арешту на кошти та майно банку;
нарахування неустойки (штрафів, пені),
інших фінансових (економічних) санкцій
за невиконання чи неналежне виконання
зобов'язань перед кредиторами та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів);
зарахування зустрічних однорідних
вимог, якщо це може призвести до
порушення порядку погашення вимог
кредиторів, встановленого цим Законом.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про
задоволення вимоги позивача щодо
повернення безпідставно набутих
коштів в розмірі 500150,00 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідача 3% річних в розмірі 3 494,20
грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь період
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимог, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає з
договору, або акту цивільного стану.

Зобов'язання відповідача повернути
безпідставно набуті кошти в силу ч. 2 ст.
530 Цивільного кодексу України виникло з
12.06.2013 р. (04.06.2013 р. дата направлення
вимоги + 7 днів)

За перевіреним колегією суддів
розрахунком суду першої інстанції за
період з 12.06.2013 р. по 29.08.2013 р. до
стягнення з відповідача на користь
позивача підлягає 3247,55 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про задоволення
позову частково, з даним висновком
погоджується і колегія суддів,
оскільки він відповідає обставинам
справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Хрещатик" залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 року у справі № 910/16795/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/16795/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала