ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.02.2014
Справа № 905/8567/13

Господарський суд Донецької області у
складі судді Мельниченко Ю.С., при
секретарі судового засідання Мігда
К.В., розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Механік», м. Донецьк

до відповідача-1: Державного
підприємства «Донецька вугільна
енергетична компанія», м. Донецьк

до відповідача-2: Державного
підприємства «Шахта «Лідієвка», м.
Донецьк

про стягнення 724 826грн. 40коп.

за участю представників:

від позивача: Добригін І.П. -
представник за довіреністю від 29.11.2013р.

від відповідача-1: Герасимова Н.О. -
представник за довіреністю №9/152 від
27.12.2013р.

від відповідача-2: Єфремова А.А. -
представник за довіреністю №1/476 від
04.10.2013р.

Розгляд справи здійснювався без
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу відповідно
до ст. 811 Господарського-процесуального
кодексу України.

У судовому засіданні 25.02.2014р. суд
виходив до нарадчої кімнати (зал №3
академії суддів) для прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Механік», м. Донецьк,
звернувся до господарського суду
Донецької області з позовом до
Державного підприємства «Донецька
вугільна енергетична компанія», м.
Донецьк, про стягнення заборгованості
за договором підряду №417 від 25.03.2013р. у
сумі 713 684грн., 3 % річних у сумі 2 072грн.
33коп. та пені у сумі 9 070грн. 07коп.,
всього 724 826грн. 40коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за вказаним
договором в частині оплати виконаних
робіт.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву
№3043 від 16.12.2013р. в частині стягнення
заборгованості у сумі 597 284грн. визнав
позовні вимоги у повному обсязі, а в
частині стягнення 116 400грн. просив суд
відмовити, посилаючись на те, що згідно
з наказом Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України №1105
від 28.12.2012р. «Про створення шляхом
виділу ДП «Шахта «Лідієвка», ДП «Шахта
№4-21» та ДП «Шахта «Моспінська», було
виділено зі складу Державного
підприємства «Донецька вугільна
енергетична компанія» відокремлені
підрозділи, в тому числі «Шахта
«Лідієвка», та створено на їх базі,
зокрема, Державне підприємство «Шахта
«Лідієвка» (місцезнаходження: 83036, м.
Донецьк, Кіровський район).

Позивач у письмових поясненнях на
відзив, наданих у судовому засіданні
23.01.2014р. зазначив, що Державне
підприємство «Шахта «Лідієвка» згідно
виписки з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців зареєстровано в
якості юридичної особи 23.05.2013р., проте
акти виконаних робіт №1228 та №1295
підписані з боку Державного
підприємства «Донецька вугільна
енергетична компанія» 13.05.2013р. та
22.05.2013р. відповідно, отже відповідати за
зобов'язаннями має саме Державне
підприємство «Донецька вугільна
енергетична компанія».

Ухвалою від 23.01.2014р., судом за своєю
ініціативою, відповідно до вимог ст. 24
Господарського процесуального кодексу
України було залучено до участі у
справі в якості відповідача-2 Державне
підприємство «Шахта «Лідієвка» та
розгляд справи №905/8567/13 розпочато
заново.

Відповідач-2 супровідним листом №1/37
від 29.01.2014р. надав суду копію
розподільчого балансу частини майна
станом на 23.05.2013р. та у письмових
поясненнях від 04.02.2014р. просив у
задоволенні позовних вимог до
Державного підприємства «Шахта
«Лідієвка» відмовити. Крім того, у
відзиві на позовну заяву, який було
надано у судовому засіданні 25.02.2014р.,
посилаючись на норми цивільного
законодавства та приписи наказу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України №1105 від 28.12.2012р.
зазначив, що відповідач-2 є
правонаступником прав та обов'язків
відповідача-1 відповідно до
розподільчого балансу, тому,
враховуючи відсутність в такому
балансі положень щодо передачі спірної
заборгованості Державному
підприємству «Шахта «Лідієвка», просив
у задоволенні позовних вимог
відмовити.

У судовому засіданні 25.02.2014р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги, представник
відповідача-1 частково визнав позовні
вимоги, представник відповідача-2
заперечив проти задоволення позовних
вимог, сторони наполягали на вирішенні
спору по суті.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані суду докази в порядку
ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВСТАНОВИВ:

Між Державним підприємством «Донецька
вугільна енергетична компанія» (далі -
замовник) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Механік» (далі -
підрядник) був укладений договір
підряду №417 від 25.03.2013р. (далі - договір),
за умовами якого підрядник
зобов'язався виконати капітальний
ремонт та/або модернізацію
гірничошахтного обладнання
відокремлених підрозділів Державного
підприємства «Донецька вугільна
енергетична компанія», відповідно до
технічних умов, в строки та на умовах,
зазначених в калькуляціях, протоколах
погодження договірної ціни,
доповненнях (додатках), що є
невід'ємними частинами договору.

Як встановлено п. 7.2 договору, для
приймання обладнання з ремонту
замовник зобов'язаний направити
підряднику уповноваженого
представника. Повноваження
представника повинні підтверджуватися
довіреністю, що підписана керівником
замовника та скріпленою печаткою. При
прийманні обладнання з ремонту
складається та підписується
уповноваженими представниками сторін
акт приймання-передачі, в якому
зазначається кількість та якість
обладнання.

Оплата, відповідно до п. 8.3 договору
здійснюється замовником шляхом
перерахування 100% грошових коштів від
суми, що зазначена в протоколах
погодження договірної ціни до договору
протягом 60 календарних днів з моменту
приймання робіт.

Факт виконання позивачем прийнятих на
себе зобов'язань за договором
підтверджується актами приймання
виконаних будівельних робіт на
загальну суму 721 128грн. з ПДВ. Так, за
наслідком виконання робіт сторонами
були підписані:

акт №1228 від 13.05.2013р. на суму 67 200грн., у
т.ч. ПДВ 11 200грн.; акт №1295 від 22.05.2013р. на
суму 49 200грн., у т.ч. ПДВ 8 200грн.; акт
№2220 від 30.08.2013р. на суму 10 008грн., у т.ч.
ПДВ 1 668грн.; акт №2350 від 13.09.2013р. на
суму 20 400грн., у т.ч. ПДВ 3 400грн.; акт
№2351 від 13.09.2013р. на суму 28 800грн., у т.ч.
ПДВ 4 800грн.; акт №2352/1 від 13.09.2013р. на
суму 19 200грн., у т.ч. ПДВ 3 200грн.; №2352
від 13.09.2013р. на суму 19 200грн., у т.ч. ПДВ 3
200грн.; №2357 від 16.09.2013р. на суму 46
800грн., у т.ч. ПДВ 7 800грн.; акт №2367 від
18.09.2013р. на суму 210 000грн., у т.ч. ПДВ 35
000грн.; акт №2374 від 20.09.2013р. на суму 28
800грн., у т.ч. ПДВ 4 800грн.; акт №2376 від
20.09.2013р. на суму 9 360грн., у т.ч. ПДВ 1
560грн.; акт №2377 від 20.09.2013р. на суму 9
360грн., у т.ч. ПДВ 1 560грн.; акт №2385 від
20.09.2013р. на суму 106 800грн., у т.ч. ПДВ 17
800грн.; акт №2480 від 30.09.2013р. на суму 96
000грн., у т.ч. ПДВ 16 000грн.

Вказані акти підписані сторонами без
зауважень, підписи скріплені печатками
підприємств, з огляду на що суд дійшов
висновку, що роботи з капітального
ремонту гірничошахтного обладнання
були виконані позивачем належним чином
та прийняті відповідачем в повному
обсязі.

В свою чергу, відповідачем-1 в якості
сплати вартості виконаних робіт на
користь позивача були перераховані
грошові кошти у сумі 7 444грн.
Перерахування проводилось шляхом
безготівкового переказу, що
підтверджується випискою з особового
рахунку позивача за 26.11.2013р. на суму 7
444грн.

Решта вартості виконаних робіт у сумі
713 684грн. станом на час розгляду справи
сплачена не була, що відповідачем-1 не
заперечується.

При цьому, як встановлено судом під час
розгляду справи, згідно з наказом
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України №1105 від 28.12.2012р.
«Про створення шляхом виділу ДП «Шахта
«Лідієвка», ДП «Шахта №4-21» та ДП «Шахта
«Моспінська», було виділено зі складу
Державного підприємства «Донецька
вугільна енергетична компанія»
відокремлені підрозділи, в тому числі
«Шахта «Лідієвка», та створено на їх
базі, зокрема, Державне підприємство
«Шахта «Лідієвка» (місцезнаходження:
83036, м.Донецьк, Кіровський район).

Відповідно до приписів п.8 наказу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України №1105 від 28.12.2012р.
встановлено, що ДП «Шахта «Лідієвка» є
правонаступником прав та обов'язків ДП
«Донецька вугільна енергетична
компанія», пов'язаних з діяльністю його
відокремленого підрозділу ДП «Шахта
«Лідієвка», згідно з розподільчим
балансом, а також у частині
забезпечення соціальних гарантій,
передбачених Гірничим законом України
та Галузевою угодою.

Одночасно, судом було встановлено, що
Державне підприємство «Шахта
«Лідієвка», ідентифікаційний код
юридичної особи 38707754, було
зареєстровано в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців 23.05.2013р.

Відповідно до ст. 59 Господарського
кодексу України припинення діяльності
суб'єкта господарювання здійснюється
шляхом його реорганізації (злиття,
приєднання, поділу, перетворення) або
ліквідації - за рішенням власника
(власників) чи уповноважених ним
органів, за рішенням інших осіб -
засновників суб'єкта господарювання чи
їх правонаступників, а у випадках,
передбачених цим кодексом, - за
рішенням суду.

Відповідно до положень ст. 109
Цивільного кодексу України виділом є
перехід за розподільчим балансом
частини майна, прав та обов'язків
юридичної особи до однієї або кількох
створених нових юридичних осіб.

Виділ - це різновид створення юридичної
особи. З моменту реєстрації юридичної
особи, що створена шляхом виділу, вона
стає суб'єктом прав та обов'язків, що
перейшли до неї відповідно до
розподільного балансу.

В силу ст. 520 Цивільного кодексу України
боржник у зобов'язанні може бути
змінений іншою особою (переведення
боргу) лише за згодою кредитора.

При цьому, заміна боржника (переведення
боргу) може здійснюватись на підставі
правочину, що спеціально спрямований
на здійснення такої заміни, на підставі
подій чи дій, які тягнуть
правонаступництво, а також на інших
підставах, передбачених законом або
договором.

Разом з тим, ст. 520 Цивільного кодексу
України не виключає чинності
спеціальних правил, що встановлені
законом та передбачають заміну
боржника у зобов'язанні. Зокрема,
підставою заміни боржника у
зобов'язанні може бути
правонаступництво (універсальне
правонаступництво). Якщо юридична
особа - боржник припиняється з
правонаступництвом, має місце заміна
боржника у зобов'язанні. Вона наступає
незалежно від згоди кредитора
(аналогічна правова позиція викладена
у постановах Вищого господарського
суду України №2/155-2134 від 29.05.2007 та
№14/689-05 від 28.05.2009).

При цьому, враховуючи приписи ст.ст. 105,
106, 107, 109 Цивільного кодексу України,
новоутворена, шляхом виділу, юридична
особа є правонаступником
реорганізованої юридичної особи
виключно в межах визначених
розподільчим балансом прав і
обов'язків, кредиторів та боржників, та
сум кредиторської та дебіторської
заборгованості.

Як встановлено судом, у спірних
правовідносинах відсутні підстави для
стягнення саме з відповідача-2,
Державного підприємства «Шахта
«Лідієвка» грошових коштів у
загальному розмірі 116 400грн., з вимогою
про стягнення яких не погоджується
відповідач-1, оскільки з розподільчого
балансу, складеного між Державним
підприємством «Донецька вугільна
енергетична компанія» та Державним
підприємством «Шахта «Лідієвка»
станом на 23.05.2013р., не вбачається
здійснення передачі відповідачем-1
заборгованості за договором підряду
№417 від 25.03.2013р. відповідачу-2.

Крім того, в письмових поясненнях,
наданих у судовому засіданні 04.02.2014р.
відповідачем-1 було підтверджено, що
заборгованість за актами виконаних
робіт №1228 від 13.05.2013р. на суму 67 200грн.
та №1295 від 22.05.2013р. на суму 49 200грн.,
всього 116 400грн., (обов'язок щодо оплати
вартості яких оспорюється
відповідачем-1) не було включено до
погодженого розподільчого балансу.

Відсутність в розподільчому балансі
умов щодо заборгованості Державного
підприємства «Шахта «Лідієвка» перед
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Механік» було також
підтверджено відповідачем-2 у
письмових поясненнях від 04.02.2014р.

Вказані обставини свідчать про те, що
зобов'язання з оплати вартості
виконаних підрядником робіт за спірним
договором, у тому числі за актами
виконаних робіт №1228 від 13.05.2013р. на суму
67 200грн. та №1295 від 22.05.2013р. на суму 49
200грн. має лише замовник, тобто
відповідач-1.

Таким чином, проаналізувавши укладений
сторонами договір підряду №417 від
25.03.2013р., суд дійшов висновку, що
останній за своєю правовою природою є
договором підряду та підпадає під
регулювання Глави 61 Цивільного кодексу
України.

За приписами ст. 837 Цивільного кодексу
України, яка міститься у вказаній Главі
Цивільного кодексу України, за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Згідно із ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, ст. 526 Цивільного
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутністю конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

При цьому, ч. 7 ст. 193 Господарського
кодексу України, ст. 525 Цивільного
кодексу України встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зазначені норми узгоджуються з
вимогами ст. 629 Цивільного кодексу
України щодо обов'язковості договору
для виконання сторонами.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про відсутність підстав у відповідача
для ухилення від виконання свого
обов'язку за договором стосовно оплати
робіт з капітального ремонту
гірничошахтного обладнання.

Разом з тим, з матеріалів справи не
вбачається здійснення відповідачем
розрахунку з позивачем відповідно до п.
8.3 договору, протягом 60 календарних
днів з моменту приймання робіт, що
прострочив виконання, у розумінні
ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного, суд вважає
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за договором підряду
№417 від 25.03.2013р. у сумі 713 684грн.
обґрунтованими та доведеними
матеріалами справи, отже, такими, що
підлягають задоволенню.

Крім стягнення основної
заборгованості позивачем також
заявлені вимоги про стягнення з
відповідача 3% річних у сумі 2 072грн.
33коп., оцінюючи правомірність
нарахування яких суд зазначає
наступне.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Позивачем на підставі вказаної норми
закону нараховані та заявлені до
стягнення 3% річних за період з 12.07.2013р.
по 02.12.2013р. у сумі 2 072грн. 33коп.

Перевіривши розрахунок 3% річних за
період з 12.07.2013р. по 02.12.2013р., враховуючи,
що граничним строком сплати вартості
робіт за спірними актами є 12.07.2013р.,
21.07.2013р., 29.10.2013р., 12.11.2013р., 12.11.2013р.,
12.11.2013р., 12.11.2013р., 15.11.2013р., 17.11.2013р.,
19.11.2013р., 19.11.2013р., 19.11.2013р., 19.11.2013р. та
29.11.2013р. відповідно, з огляду на те, що
день граничної сплати суми
заборгованості не включається в період
часу, за який здійснюється стягнення 3%
річних, суд дійшов висновку, що
зазначений розрахунок є методологічно
невірним через неправомірне включення
позивачем до періоду нарахування
граничних дат оплати вартості робіт та
здійснення нарахування 3% річних
26.11.2013р. без відрахування оплати на суму
7 444грн.

Фактично розмір 3% річних за період з
13.07.2013р. по 02.12.2013р. складає 1
952грн. 77коп., у зв'язку з чим, позовні
вимоги в цій частині суд вважає
обґрунтованими та доведеними
матеріалами справи, отже, такими, що
підлягають задоволенню, а в частині
стягнення 3% річних у сумі 119грн. 56коп.
безпідставними та такими, що
задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем заявлено до
стягнення пеню за період з 12.07.2013р. по
02.12.2013р. у сумі 9 070грн. 07коп., виходячи з
подвійної облікової ставки
Національного банку України, оцінюючи
правомірність нарахування якої суд
зазначає наступне.

Пунктом 9.3 укладеного договору
передбачено, що за порушення строків
оплати замовником виплачується пеня в
розмірі 0,1% від суми невиконаних
зобов'язань за кожний день прострочки.

Приписами ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України встановлено, що
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання. Статтею 546 Цивільного
кодексу України передбачено, що
виконання зобов'язань може
забезпечуватися згідно з законом або
договором неустойкою (штрафом, пенею).

Аналогічні норми містяться в ст.
549 Цивільного кодексу України, згідно з
якими штрафом/пенею визнається
визначена законом або договором
грошова сума, яку боржник повинен
сплатити кредиторові в разі
невиконання або неналежного виконання
зобов'язання, зокрема, в разі
прострочення виконання.

Судом встановлено, що позивачем
здійснений розрахунок пені з
урахуванням вимог ст. 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
згідно з якими розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

При цьому, за результатом арифметичної
та методологічної перевірки
здійсненого позивачем розрахунку пені
за період з 12.07.2013р. по 02.12.2013р., суд
дійшов висновку, що вказаний
розрахунок є методологічно невірним,
що пов'язано з неправомірним
включенням до періоду нарахування
12.07.2013р., 21.07.2013р., 29.10.2013р., 12.11.2013р.,
15.11.2013р., 17.11.2013р., 19.11.2013р. та 29.11.2013р.,
оскільки вказані дати є граничними
строками оплати вартості робіт, крім
того, позивачем було здійснено
нарахування пені 26.11.2013р. без
відрахування оплати на суму 7 444грн. в
зазначену дату.

Фактично розмір пені за період з
13.07.2013р. по 02.12.2013р.
складає 8 504грн. 05коп., з огляду на що,
суд вважає позовні вимоги про
стягнення пені в цій частині
обґрунтованими та доведеними
матеріалами справи, отже, такими, що
підлягають задоволенню, а в частині
стягнення пені у сумі 566грн. 02коп.
безпідставними та такими, що
задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл
господарських витрат зі сплати
судового збору, суд зазначає, що за
вимогами ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати позивача зі сплати судового
збору покладаються на позивача та
відповідача-1 пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Зважаючи на викладені обставини,
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись ст.ст. 105, 106, 107, 109, 520, 525, 526, ч.1
ст. 530, ст.ст. 546, 549, 610, 612, 625, 629, 837
Цивільного кодексу України; ст. ст. 59, ч.
1, 7 ст. 193, ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України, ст.ст. 1, 4, 42-47, 22, 33, 43, 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Донецька вугільна енергетична
компанія» (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 63,
ідентифікаційний код 33161769) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Механік» (83059, м.
Донецьк, пр. Ілліча, буд.105,
ідентифікаційний код 25118889)
заборгованість за договором підряду
№417 від 25.03.2013р. у сумі 713 684грн., 3 %
річних у сумі 1 952грн. 77коп., пеню у сумі
8 504грн. 05коп. та витрати зі
сплати судового збору у сумі 14 482грн.
82коп.

В задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «Механік»
в частині стягнення з Державного
підприємства «Донецька вугільна
енергетична компанія»

3% річних у сумі 119грн. 56коп. та пені у
сумі 566грн. 02коп. відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги - після розгляду справи
апеляційним господарським судом, якщо
рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого
господарського суду подається через
місцевий господарський суд, який
розглянув справу, протягом десяти днів.
У разі, якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання повного
тексту рішення.

У судовому засіданні 25.02.2014р.
проголошено та підписано вступну та
резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та
підписано 27.02.2014р.

Суддя
Ю.С.
Мельниченко