м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ллентаб»
до 1. Приватного виробничого
підприємства «Сіріус»
2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Екіп Інвест»
про визнання договору
Головуючий суддя Ломака В.С.
Судді Босий В.П.
Представники сторін:
від позивача: Якубовський В.О. за
довіреністю б/н від 14.08.2013 р.;
від відповідача-1: Макидон М.М. за
довіреністю № 04-06-2013 від 04.06.2013 р.;
від відповідача-2: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ллентаб» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
Приватного виробничого підприємства
«Сіріус» (далі - відповідач-1) та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Екіп Інвест» (далі -
відповідач-2) про визнання недійсним
укладеного між відповідачами Договору
про відступлення права вимоги від
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що відповідач-1 всупереч
приписів укладеного з позивачем
Договору поставки № U/01/12/2006 від 08.12.2006
р., пунктом 15.3. якого сторони визначили,
що перенесення прав замовника на іншу
особу вимагає письмової згоди
постачальника, - 10.07.2013 р. без згоди
позивача уклав з відповідачем-2 Договір
про відступлення права вимоги, згідно
якого передав останньому право вимоги,
що належало первісному кредитору
відповідно до Договору № U/01/12/2006 від
08.12.2006 р. та рішення господарського суду
міста Києва у справі № 35/267 від 06.08.2008 р.,
яке набрало законної сили 28.10.2008 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 15.08.2013 було порушено
призначено її до розгляду на 10.09.2013 р.
09.09.2013 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
у справі, а також клопотання про
витребування від відповідача-1
оригіналу Договору про відступлення
права вимоги від 10.07.2013 р.
10.09.2013 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-1 надійшли додаткові
документи у справі та письмові
заперечення на позов, в яких він вказує
на те, що в Договорі № U/01/12/2006 від 08.12.2006
р. окремо не визначались права
замовника та постачальника, а в
поданому позові позивач намагається
підмінити поняття прав за договором та
права кредитора передати борг боржника
іншій особі. Крім того, відповідач-1
звертає увагу на те, що ухвалою
господарського суду міста Києва від
15.07.2013 р. у справі № 35/267 на підставі
оспорюваного договору було здійснено
заміну стягувача у виконавчому
провадженні щодо виконання рішення
господарського суду міста Києва від
06.08.2008 р. у справі № 35/267 з ПВП «Сіріус»
на ТОВ «Екіп Інвест».
Розпорядженням в.о. Голови
господарського суду міста Києва від
10.09.2013 р., у зв'язку з перебуванням судді
Ломаки В.С. на лікарняному, з метою
дотримання процесуальних строків
судді Любченко М.О.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.09.2013 р. суддею Любченко М.О.
провадження та призначено її до
розгляду на 29.10.2013 р.
17.09.2013 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
у справі
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 17.09.2013 р. справу
Ломаці В.С., у зв'язку з її виходом з
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.09.2013 р. суддею Ломакою В.С.
провадження та призначено її до
розгляду на 29.10.2013 р.
17.09.2013 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
у справі.
У судовому засіданні 29.10.2013 р. від
представника відповідача-1 надійшли
додаткові документи у справі.
У судовому засіданні судом було
оглянуто оригінал оспорюваного
Договору та його належним чином
завірену копію залучено до матеріалів
справи, при цьому відмовлено в
задоволенні клопотання позивача від
09.09.2013 р. про витребування від
відповідача-1 оригіналу Договору про
відступлення права вимоги від 10.07.2013 р.
Від представника відповідача-1
надійшло клопотання про продовження
строку вирішення спору на 15 днів.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 р. на підставі
клопотання відповідача-1 було
продовжено строк вирішення спору на 15
днів та відкладено розгляд справи на
19.11.2013 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-2 надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи та
продовження строку розгляду спору.
У судовому засіданні 19.11.2013 р. суд
дійшов висновку про призначення
колегіального розгляду справи, про що
виніс відповідну ухвалу.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 19.11.2013 р. справу
колегії суддів у складі: Головуючий
суддя Ломака В.С., судді Босий В.П.,
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.11.2013 р. вказаною колегією
суддів було прийнято до свого
призначено її до розгляду на 17.12.2013 р.
16.12.2013 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли письмові пояснення у
справі, відповідно до яких він звертає
увагу на те, що посилання відповідача-1
на ухвалу господарського суду міста
Києва від 15.07.2013 р. у справі № 35/267 про
заміну стягувача у виконавчому
провадженні, як на доказ дійсності
оспорюваного договору, є
необґрунтованим, оскільки в межах
справи № 35/267 не розглядалось питання
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 р. розгляд справи було
відкладено на 20.01.2014 р.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 20.01.2014 р., у зв'язку
з завантаженістю судді Любченко М.О.,
розгляду колегії суддів у складі:
Головуючий суддя Ломака В.С., судді
Босий В.П., Васильченко Т.В.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.01.2014 р. вказаною колегією
суддів було прийнято до свого
призначено її до розгляду на 20.01.2014 р.
20.01.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-1 надійшло клопотання про
зупинення провадження у справі до
вирішення справи № 35/267, в межах якої
ним було оскаржено до Вищого
господарського суду України постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 р. про
скасування ухвали господарського суду
міста Києва від 15.07.2013 р., якою було
визнано поважною причину пропуску ПВП
«Сіріус» строку для пред'явлення до
виконання наказу господарського суду
міста Києва від 10.12.2008 р. № 35/267 та
відновлено пропущений строк.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.01.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 18.02.2014 р. При цьому,
розгляд клопотання відповідача-1 про
зупинення провадження у справі було
вирішено відкласти до встановлення
фактичних обставин справи.
14.02.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-1 надійшло клопотання про
припинення провадження у справі,
мотивоване тим, що 10.02.2014 р. між
відповідачами було укладено додаткову
угоду № 1 до оспорюваного Договору,
якою його розірвано.
17.02.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
представника позивача надійшли
письмові пояснення, в яких він
заперечує проти клопотання
відповідача-1 про зупинення
провадження у справі.
18.02.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-2 надійшло клопотання про
припинення провадження у справі,
мотивоване тим, що 10.02.2014 р. між
відповідачами було укладено додаткову
угоду № 1 до оспорюваного Договору,
якою його розірвано.
Представник відповідача-2 в судове
засідання 18.02.2014 р. не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача-2 не перешкоджає
всебічному, повному та об'єктивному
розгляду всіх обставин справи, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами в порядку
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для відкладення
розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 18.02.2014 р. судом
було розглянуто клопотання
відповідача-1 про зупинення
провадження у справі та вирішено його
відхилити з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.
Зупинення провадження у справі - це
тимчасове або повне припинення всіх
процесуальних дій у справі, що
викликане настанням зазначених у
законі причин, що перешкоджають
подальшому руху процесу, і щодо яких
невідомо, коли вони можуть бути
Зі змісту наведеної норми випливає, що
причиною зупинення провадження у
справі в даному випадку є неможливість
її розгляду до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, яка розглядається
іншим судом.
Господарський суд повинен зупинити
провадження у справі за наявності
інформації про розгляд іншої справи,
незалежно від заяв учасників судового
процесу. Така інформація
підтверджується тільки судовими
документами: ухвалами, рішеннями,
постановами судів, позовними заявами,
скаргами.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід з'ясовувати: як пов'язана
справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом; чим
обумовлюється неможливість розгляду
справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини повинні бути такими, що мають
значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: непідвідомчості;
обмеженості предметом позову;
неможливості розгляду тотожної справи;
певної черговості розгляду вимог.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом спору між сторонами у даній
справі є вимоги позивача про визнання
недійсним укладеного між
відповідачами договору цесії.

Обставини даної справи суд може
встановити самостійно в межах її
розгляду, оскільки суд в даній ситуації
жодним чином не обмежений ні своєю
юрисдикцією, ні предметом позову щодо
збирання та оцінки доказів.

Також, судом було розглянуто та
відхилено клопотання відповідачів про
припинення провадження у справі, які
вони мотивують укладенням між ними
додаткової угоди про розірвання
оспорюваного Договору.

Так, відповідно до п. 2.6. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
розірвання сторонами договору,
виконаного повністю або частково, не
позбавляє сторони права на звернення в
майбутньому з позовом про визнання
такого договору недійсним. Так само не
перешкоджає поданню відповідного
позову закінчення строку (терміну) дії
оспорюваного правочину до моменту
подання позову.

Отже, розірвання відповідачами
укладеного між ними Договору, який
оспорюється позивачем у даній справі,
не може свідчити про відсутність
предмету спору та відповідно бути
підставою для припинення провадження у
справі.

У судовому засіданні 18.02.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
присутніх представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.12.2006 р. між Приватним виробничим
підприємством «Сіріус» (Замовник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ллентаб»
(Постачальник) було укладено Договір №
U/01/12/2006 (далі - Договір), відповідно до
умов якого Постачальник зобов'язався
поставити металоконструкції з
комплектатом (будівельної споруди) та
здійснити нагляд за їх монтажем
(шефмонтаж) згідно з умовами
затвердженої Сторонами специфікації
та кресленнями, а Замовник зобов'язався
здійснити оплату обумовленими
частинами, сплата яких залежала від
здійснення конкретних дій та настанням
конкретних подій (п.4.1 Договору).

Поставку металоконструкцій та нагляд
за їх монтажем необхідно було
здійснювати в місці будівництва заводу
з глибокої заморозки фруктів в селі
Водяники, Звенигородського району,
Черкаської області.

Відповідно до пункту 2.1. Договору його
сторони визначили, що за предмет цього
договору Замовник заплатить
Постачальнику 7 001 280,00 грн. (в тому числі
ПДВ 1 166 880,00 грн.).

Відповідно до пункту 3.5. Договору
поставка елементів будівельної
споруди на умовах DDP с. Водяники,
Черкаська область повинна була бути
здійснена Постачальником в термін з 09
лютого по 09 березня 2007 року. Сторони
допускають затримку строку поставки
перших елементів будівельної споруди
не більш, ніж на сім днів від дати
поставки, вказаної в цьому пункті.

Будь-які зміни термінів поставки,
вказані в пункті 3.5. Договору, повинні
бути письмово погоджені з позивачем
(п.3.6 Договору).

Постачальник зобов'язався негайно
розпочати роботи з нагляду за монтажем
після першої поставки елементів
металоконструкцій на будівельний
майданчик і здійснювати її до повного
завершення монтажу (п. 3.7 Договору).

У свою чергу, згідно з п. 4.1. Договору
Замовник зобов'язався здійснювати
платежі наступним чином: 5% вартості
договору в термін 5 робочих днів з дати
підписання договору; 40% вартості
договору в термін 5 робочих днів після
отримання проектної документації, але
не пізніше 22 грудня 2006 року; 25% вартості
договору в період з 29 січня 2007 року до 02
лютого 2007 року при умові, якщо
конструкції перетнули кордон України;
25% вартості договору після завершення
монтажу несучої конструкції; остаточна
частина вартості договору після
завершення монтажу і підписання акту
прийомки або протоколу готовності
будівельної споруди.

Так, ПВП «Сіріус» були здійснені
наступні платежі: платіжним дорученням
№ 1085 від 11.12.2006 р. на суму 350 064,00 грн.;
платіжним дорученням № 1171 від 05.01.2007 р.
на суму 2 800 512,00 грн.; платіжним
дорученням № 1361 від 20.02.2007 р. на суму
1 000 000,00 грн.; платіжним
дорученням № 1361 від 12.03.2007 р. на суму 750
000,00 грн.; платіжним дорученням № 1334 від
26.06.2007 р. на суму 250 000,00 грн.; платіжним
дорученням № 1711 від 04.12.2007 р. на суму 400
000,00 грн. Загальна сума сплачених
позивачем коштів становить 5 550 576,00 грн.

30.04.2007 р. сторонами було підписано
видаткову накладну № 0000001 на товар -
частину металоконструкції з
комплектатом на суму 4 811 630,88 грн., 18.08.2007
р. сторонами підписана видаткова
накладна № 0000002 на товар - завершена
металоконструкція з комплектатом на
суму 2 189 649,12 грн., всього на загальну
суму 7 001 280,00 грн.

В цей же день, 18.08.2007 р., сторонами
підписано акт № ОУ-0000007 здачі-прийняття
робіт (надання послуг) на загальну суму
7 001 280,00 грн.

У 2008 році ПВП «Сіріус» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до ТОВ «Ллентаб» про стягнення
збитків та штрафних санкцій, у зв'язку з
неналежним виконанням умов Договору
№U/01/12/2006 від 08.12.2006 р.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував
тим, що відповідач допустив зрив
термінів поставки металоконструкцій;
порушив вимоги договору стосовно
комплектності металоконструкцій, їх
якості та відповідності специфікації;
самостійно зменшив затверджені
специфікацією лінійні розміри та
об'єми будівлі; зірвав терміни
виконання робіт, які мали виконуватись
іншими підрядними організаціями; не
виконав вимог і не передав своєчасно та
у порядку, передбаченому договором,
будівельну споруду, фактично
відмовившись від виконання своїх
зобов'язань з нагляду за монтажем. Крім
того, позивач зазначив, що відповідач
ніяким чином на відреагував на
претензію позивача стосовно
неналежного виконання відповідачем
зобов'язань по договору, нанесення
збитків замовнику, а також не прибув на
місце виконання зобов'язання для
участі в комісійному розгляді цих
питань. Позивачем були надані докази
про завершення монтажу будівельної
споруди у лютому 2008 року та про
прийняття державною комісією та
введення заводу в експлуатацію в
травні 2008 року.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 06.08.2008 р. у справі № 35/267,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 28.10.2008 р.,
позов ПВП «Сіріус» було задоволено
частково, стягнуто з ТОВ «Ллентаб» на
користь ПВП «Сіріус» 749 136,96 грн. штрафу,
7 491,36 грн. державного мита та 61,36 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу, в іншій
частині в задоволенні позову
відмовлено.

На виконання вказаного рішення 10.12.2008 р.
господарським судом міста Києва було
видано відповідний наказ № 35/267.

10.07.2013 р. між ПВП «Сіріус» (первісний
кредитор) та ТОВ «Екіп Інвест» (новий
кредитор) було укладено Договір
відступлення права вимоги, відповідно
до п. 1.1., п. 1.2., п. 1.3. первісний
кредитор передав, а новий кредитор
набув прав вимоги до боржника у
зобов'язаннях, що виникли на підставі
Договору № U/01/12/2006 від 08.12.2006 р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 06.08.2008 р. у справі № 35/267, а
саме: право вимагати від боржника
належного та реального виконання
наступних обов'язків: сплати
749 136,96 грн. штрафу, 7 491,36 грн.
державного мита та 61,36 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 15.07.2013 р. у справі № 35/267 було
визнано поважною причину пропуску ПВП
«Сіріус» строку для пред'явлення до
виконання наказу господарського суду
міста Києва від 10.12.2008 р. № 35/267 та
відновлено пропущений строк.

Також, ухвалою господарського суду
міста Києва від 15.07.2013 р. у справі № 35/267
на підставі оспорюваного Договору було
здійснено заміну стягувача у
виконавчому провадженні щодо
виконання рішення господарського суду
міста Києва від 06.08.2008 р. у справі № 35/267
з ПВП «Сіріус» на ТОВ «Екіп Інвест».

Вважаючи зазначений вище Договір
відступлення права вимоги таким, що не
відповідає чинному законодавству,
позивач у даній справі вирішив
звернутись за захистом свої прав та
законних інтересів до суду.

Зокрема, позивач вказує на те, що
відповідно до п. 15.3. Договору № U/01/12/2006
від 08.12.2006 р. сторони визначили, що
перенесення прав замовника на іншу
особу вимагає письмової згоди
постачальника.

Оскільки відповідної згоди позивач на
заміну кредитора не надавав,
оспорюваний Договір має бути в
судовому порядку визнаний недійсним.

Під час провадження у даній справі
відповідачі укладали Додаткову угоду
№ 1 до Договору про відступлення права
вимоги від 10.07.2013 р., відповідно до якої
домовились розірвати Договір.

Водночас, як зазначалось вище, вказана
обставина не є перешкодою для розгляду
даної справи по суті.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Так, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу, відповідно до яких,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків.

При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між сторонами
договору недійсним, оскільки є
припущеннями та не підтверджені
належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин
щодо заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові, при
цьому, відповідно до ч. 1 ст. 514 цього
Кодексу до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 517 ЦК України
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення.

Отже, за приписами зазначених норм,
уступка первісним кредитором права
вимоги до його боржника новому
кредиторові здійснюється у тій самій
формі, на тих самих умовах і у тому саме
обсязі, що і основне зобов'язання, яке
існувало на момент переходу прав, і
такі права мають бути підтверджені
належними документами.

Як вбачається з матеріалів справи, за
оспорюваним Договором відповідач-1
відступив відповідачу-2 право вимоги,
що виникло на підставі рішення суду про
стягнення штрафних санкцій за
прострочення терміну передачі
предмету Договору № U/01/12/2006 від
08.12.2006 р., а також державного мита та
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Виконання судового рішення є
невід'ємною стадією процесу
правосуддя, і заміна сторони на цій
стадії може відбуватися не інакше, як
на підставах та у порядку, визначеному
Господарським процесуальним кодексом
України та Законом України «Про
виконавче провадження». (Відповідна
правова позиція відображена у
Постанові Верховного Суду України від
05.10.2004 р. у справі № 6/408).

Заміна сторони у виконавчому
провадженні передбачена ст. 8 Закону
України «Про виконавче провадження» в
редакції Закону вiд 04.11.2010 р. № 2677-VI, ,
згідно з якою, в разі вибуття однієї із
сторін вона може бути замінена її
правонаступником в порядку
встановленому законодавством.

Відповідно до вказаної статті для
правонаступника усі дії, вчинені до
його вступу у виконавче провадження, є
обов'язковими в тій мірі, в якій вони
були б обов'язкові для сторони, яку
правонаступник замінив.

Слід звернути увагу, що інститут заміни
сторони в виконавчому провадженні є
складовою частиною загального
інституту процесуального
правонаступництва в порядку статті 25
ГПК України.

Законом України № 3329-VI від 12.05.2011 р.
викладено ст. 25 ГПК України в новій
редакції, відповідно до якої у разі
смерті або оголошення фізичної особи
померлою, припинення діяльності
суб'єкта господарювання шляхом
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення), заміни кредитора
чи боржника в зобов'язанні, а також в
інших випадках заміни особи у
відносинах, щодо яких виник спір,
господарський суд залучає до участі у
справі правонаступника відповідної
сторони або третьої особи на будь-якій
стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в судовому процесі до
вступу у справу правонаступника,
обов'язкові для нього так само, як вони
були обов'язкові для особи, яку
правонаступник замінив. Про заміну або
про відмову заміни сторони чи третьої
особи її правонаступником
господарський суд виносить ухвалу.

Із зазначеного вбачається, що
укладення відповідачами оспорюваного
договору не суперечить нормам чинного
станом на 10.07.2013 р. законодавства щодо
можливості заміни кредитора у
зобов'язанні на стадії виконання
рішення суду.

Так, правонаступництво можливе на всіх
стадіях виконавчого провадження, а
його підставою може бути відступлення
права вимоги або переведення боргу,
тобто правовідносини, які передбачені
ст. ст. 510, 512, 516 Цивільного кодексу
України та приписів ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження».

Відповідної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постанові від 22.05.2012 р. у
справі № 33/172пд.

Що стосується доводів позивача,
наведених в позовній заяві, даючи їм
оцінку, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Посилання на те, що укладаючи
оспорюваний договір цесії відповідач-1
порушив умови Договору № U/01/12/2006 від
08.12.2006 р., - не можуть бути прийняті до
уваги при вирішенні даного спору,
оскільки відповідне право вимоги хоча
і виникло з приписів Договору № U/01/12/2006
від 08.12.2006 р. щодо визначення
відповідальності у формі пені за
прострочку в передачі предмету
договору (п. 11.3 Договору), однак в
подальшому набуло обов'язкового
характеру внаслідок прийняття
судового рішення про стягнення спірної
суми штрафних санкцій, а також
відшкодування понесених витрат на
сплату державного мита та
інформаційно-технічного забезпечення,
у зв'язку з чим такі відносини з моменту
прийняття відповідного судового
рішення породжуються не загальними
цивільно-правовими підставами, а
рішенням суду і регулюються
положеннями Закону України «Про
виконавче провадження», яким в тому
числі передбачена відповідальність за
його невиконання у добровільному
порядку.

Відповідно, на стадії виконання
рішення суду умови Договору, який
першочергово виступав підставою для
нарахування штрафних санкцій більше не
застосовуються до визначеного таким
рішенням суду грошового зобов'язання,
яке набуває статусу безспірного та
обов'язкового до виконання під
загрозою застосування санкцій,
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження» та іншими
нормативно-правовими актами.

Також, слід звернути увагу на правову
позицію Вищого господарського суду
України, наведену в постанові від 29.01.2013
р. у справі № 5023/282/12, відносно того, що
наявність в договорі застереження
стосовно необхідності отримання
письмової згоди боржника у разі
відступлення кредитором права вимоги
іншій особі не встановлюють
недійсності (нікчемності) правочину.

Згідно зі статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Тобто, підставами для
захисту цивільного права є його
порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачем не вказано та не
конкретизовано, у чому саме полягає
порушення його прав та інтересів,
пов'язане із укладенням спірного
договору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, у
зв'язку з чим позовні вимоги не можна
вважати обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не
встановлено наявність обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, судові витрати
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 24.02.2014 р.

Головуючий суддя
В.С. Ломака

Судді
В.П. Босий

Т.В. Васильченко