ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 лютого 2014 р. Справа №
903/1532/13

за позовом Волинського обласного
дочірнього підприємства Державної
акціонерної компанії «Хліб України»

до відповідача публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» в особі Волинського
регіонального управління

про стягнення 505310,68грн.

Суддя Сур'як О.Г.

Представники :

від позивача: Шевчук В.Г. - представник
за довіреністю №12/1 від 30.08.2012р.

від відповідача: Плеханов О.М. -
представник за довіреністю №3206-О від
25.09.2012р.

Сторонам роз'яснено права та обов'язки,
передбачені ст.22 ГПК України.

Заяви про відвід судді та фіксацію
судового процесу технічними засобами
не поступило.

За згодою представників сторін на
підставі ст..77 ГПК України в судових
засіданнях 20.01.2014р. та 10.02.2014р.
оголошувалась перерва для надання
сторонами додаткових пояснень та
доказів по справі.

В судовому засіданні 20.02.2014р.
відповідно до ст.85 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть спору: позивач - Волинське ОДП ДАК
«Хліб України» звернувся до
господарського суду з позовом про
стягнення з відповідача - ПАТ КБ
«Приватбанк» в особі Волинського
регіонального управління безпідставно
набутих 505310,68грн.

Свої вимоги обґрунтовує наступним.

У березні 2011року Волинському ОДП ДАК
«Хліб України» стало відомо, що Луцький
міськрайонний суд Волинської області
(відповідно до Вироку по кримінальній
справі № 1-77/2010, який набрав законної
сили 11.03.2011 року) встановив, що в
порушення вимог п. п. 9, 17, 21 Положенням
"Про кредитування", затвердженим
постановою Правління Національного
банку України № 246 від 28 вересня 1995
року, кошти пільгового кредиту в сумі 1
495 000грн., надані Волинському ОДП ДАК
«Хліб України» відповідно до
кредитного договору № 2460 від 28.02.2001
року для придбання зерна були
незаконно і безпідставно зараховані
на погашення попереднього кредиту,
одержаного у ВГРУ КБ «Приватбанк»
згідно кредитного договору № 2181 від
08.08.2000 року. Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК
України вирок суду з кримінального
провадження, що набрав законної сили, є
обов'язковим для господарського суду
при вирішенні спору з питань чи мали
місце певні дії та ким вони вчинені.

Відповідно до додаткової угоди від 30
листопада 2000 року до кредитного
договору № 2181 від 08.08.2000 року, сума
боргу становила 909 000грн. Даною
додатковою угодою сторони встановили,
що термін дії договору від 08.08.2000 року
на суму 909000 грн. продовжити до 27 лютого
2001 року. Плату за користуванням
кредитними ресурсами у вказаній сумі
встановити 36% річних, що підлягають до
сплати позичальником в повному обсязі.
Додаткова угода є невідємною частиною
договору і набуває сили з 01 грудня 2000
року.

Зважаючи на те, що позивач перерахував
на погашення попереднього кредиту 1495000
грн., а сума боргу становила 989 689,32 грн.
(борг по кредиту: 909 000 грн. та плата за
користування кредитними ресурсами:
80689,32 грн.), то різниця в сумі 505310,68 грн.
відповідно до приписів ст. 1212 ЦК
України є безпідставно набутим майном,
що підлягає поверненню.

Позивач, керуючись ст. 530 ЦК України,
главою 83 ЦК України, 19 лютого 2013 року
направив до відповідача вимогу про
повернення безпідставно набутих
грошових коштів.

Відповідач відповіді не надав,
безпідставно набутих грошових коштів
на суму 505310,68грн. позивачу не повернув.

В судових засіданнях представник
позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача подав заяву
(від 20.01.2014р. №16.10.11) про застосування
позовної давності, відповідно до якої
вважає, що позивачем пропущений строк
позовної давності. При цьому зазначає,
що підставою позовних вимог є
додаткова угода від 30.11.2000р. до
кредитного договору №2181 від 08.08.2000 р., в
якій вказується термін дії договору
від 08.08.2000р. на суму 909 000 грн. Кошти
позивачем були перераховані на
погашення заборгованості за вказаним
кредитним договором 28.02.2001 р. та 01.03.2001 р.
платіжними дорученнями №248 та №253 на
загальну суму 1 495 000 грн. Отже, на ці дати
позивачу було відомо про додаткову
угоду з визначеною сумою кредиту і саме
з цього часу починається відлік
позовної давності. Вироком суду від
11.03.2011 р. встановлено факт нецільового
використання кредитних коштів
позивачем, отриманих ним згідно
кредитного договору №2460 від 28.02.2001
року, факт надання службовою особою
позивача ПриватБанку недостовірної
інформації для отримання кредитних
коштів згідно кредитного договору №2460
від 28.02.2001 р., підробки ним документів.

У відзиві (від 10.02.2014р. б/н) на позовну
заяву відповідач проти позову
заперечує з огляду наступне.

За час дії кредитного договору станом
на 31.08.2000 р. позичальник на протязі
серпня 2000 р. отримав кредитних коштів у
розмірі 1 565 000грн. Погашення отриманого
кредиту позичальником здійснювалося
окремими платежами всього на суму 1 565 000
грн., що підтверджується відомістю
погашення кредиту, випискою по рахунку
та розрахунком заборгованості.

Станом на дату укладення додаткової
угоди від 30.11.2000 р. позичальником було
використано з кредитної лінії 1565 000грн.,
а на дату укладення додаткової угоди
позичальник сплатив банку 46 000грн.
кредиту, сума неповернутого кредиту
станом на цю дату становила 1 519 000грн.

Додатковою угодою від 30.11.2000 р. сторони
дійшли згоди про продовження терміну
дії кредитного договору від 08.08.2000 р. у
сумі 909 000грн. до 27.02.2001 р. В решті суми
одержаного і неповернутого кредиту - 610
000 грн. - кредитний договір не було
продовжено і ця сума була винесена
позичальнику на просрочку з
відповідними фінансовими санкціями.

В подальшому сторони дійшли згоди
також і про продовження терміну дії
кредитного договору у решті
неповернутої вчасно суми кредиту - 610 000
грн. - до 27.02.2001р., про що була 11.12.2000 р.
укладена додаткова угода.

Станом на 28.02.2001 р. позичальник всього
повернув банку з отриманої суми
кредиту 70 000грн. і заборгованість по
кредиту становила 1 495 000 грн. Платіжними
дорученнями від 28.02.2001 р. у сумі 1 188 811
грн. та від 01.03.2001р. у сумі 306 189 грн.
позичальником вказана сума була
сплачена.

Отже, жодної переплати за кредитним
договором в дійсності позичальник
Банку не здійснив.

Під час розгляду кримінальної справи
№1-37/20009 р. по обвинуваченню посадової
особи позичальника Луцьким
міськрайонним судом була призначена
судово-економічна експертиза і
відповідно до дослідницької частини
Висновку №0153 від 17.06.2009 р. досліджено,
що сторони 30.11.2000 р. та 11.12.2000 р. уклали
додаткові угоди про продовження дії
кредитного договору №2181 від 08.08.2000 р. у
сумі 909 000,00 грн. та у сумі 610 000,00
відповідно, до 27.02.2001 р.

Цим-же висновком експертизи, зокрема,
було підтверджено, що позичальник в
період з 08.08.2000р. по 31.08.2000р. згідно
кредитного договору №2181 отримав у
ПриватБанка 1 565 000 грн.

Таким чином, Висновком вказаної
експертизи підтверджуються надані
ПриватБанком відомості про
використані позичальником кредитні
кошти за кредитним договором №2181 від
08.08.2000 р.

Крім цього, згідно Висновку експертизи
невідповідностей вимогам
нормативно-правових актів, що
регламентують порядок надання
кредитів,при оформленні ПриватБанком
кредитних угод з ВОДП ДАК "Хліб України"
№2460 від 28.02.2001 р. та №2181 від 08.08.2000 р. не
встановлено.

Вироком суду від 11.03.2011 р. встановлено
факти нецільового використання
позичальником кредитних коштів,
отриманих ним згідно кредитного
договору №2460 від 28.02.2001 року, надання
службовою особою позичальника
ПриватБанку недостовірної інформації
для отримання кредитних коштів згідно
кредитного договору №2460 від 28.02.2001 р.,
підробки ним документів.

Позивач у запереченнях та поясненнях
на відзив ПАТ КБ «Приватбанк» (вих.№7
від 17.02.2014р.) вважає, що доводи
відповідача є хибними та базуються на
неналежних доказах.

З платіжних доручень №248 від 28.02.2001р. та
№253 від 01.03.2001р. не вбачається, що кошти
в сумі 1495000грн. були перераховані на
виконання зобов'язань по договору №2181
від 08.08.2000р.

Волинське ОДП ДАК «Хліб України»
вважає, що набрання вироком Луцького
міськрайонного суду Волинської
області по справі №1-77/2010 законної сили,
тобто 11.03.2011р., є днем від якого
починається перебіг позовної давності,
днем коли позивач довідався або міг
довідатися про порушення свого права.
На момент (18.12.2013р.) звернення
Волинського ОДП ДАК «Хліб України» до
суду з позовом (з 11.03.2011р. по 18.12.2013р.),
строк позовної давності (три роки), не
пропущено, тому позивачем не пропущено
строку звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, оцінивши їх в сукупності,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд встановив
наступне.

08.08.2000р. року між позивачем - Волинське
ОДП ДАК «Хліб України» (Позичальник) та
КБ «Приватбанк» в особі Волинського
регіонального управління
правонаступником якого є відповідач -
ПАТ КБ «Приватбанк» в особі
Волинського регіонального управління
(Банк) був укладений кредитний договір
№2181.

Згідно п.1.1 даного договору Банк надає
Позичальнику кредит у вигляді
кредитної лінії згідно постанов
Кабінету Міністрів України №398 від
25.02.2000р. та №1059 від 05.07.2000р. на суму
1800000грн. для закупівлі у
сільськогосподарських
товаровиробників зерна та його
переробки терміном з 08.08.2000р. до 30.11.2000р.
із платою за користування ним 36% річних.

30.11.2000р. між сторонами була укладена
додаткова угода до кредитного
договору №2181 від 08.08.2000р., відповідно до
якої термін дії договору від 08.08.2000р. на
суму 909 000грн. продовжено до 27.02.2001р.
Плату за користування кредитними
ресурсами у вказаній сумі встановлено
- 36% річних, що підлягають до сплати
Позичальником в повному обсязі.
Додаткова угода є невід'ємною частиною
договору і набуває сили з 01.12.2000р.

Як зазначає відповідач, за час дії
кредитного договору станом на 31.08.2000 р.
позичальник на протязі серпня 2000 р.
окремими сумами отримав кредитних
коштів у розмірі 1 565 000грн., що
підтверджується відомістю про
погашення кредиту, випискою з 01.01.2000р.
по 17.01.2014р. по рахунку Волинського ОДП
ДАК «Хліб України», розрахунком
заборгованості.

Погашення отриманого кредиту
відповідач здійснював в жовтні 2000
р.-березні 2001 р. окремими платежами:
18.10.2000 р. - 14000грн., 06.11.2000 р. - 14000грн., 08.11.2000
р. -18000грн., 05.01.2001 р.- 20000грн., 18.01.2001 р -
4000грн., 28.02.2001 р. - 1188811грн., 01.03.2001 р. - 306
189грн., всього на суму 1 565 000грн.

Станом на дату укладення додаткової
угоди від 30.11.2000 р. Позичальником було
використано з кредитної лінії 1565 000грн.,
а на дату укладення додаткової угоди
Позичальник сплатив Банку 46 000грн. суми
кредиту. Сума неповернутого кредиту
станом на цю дату становила 1 519 000грн.,
що підтверджується відомістю, випискою
по рахунку та розрахунком
заборгованості.

Додатковою угодою від 30.11.2000 р. сторони
дійшли згоди про продовження терміну
дії кредитного договору у сумі 909 000грн.
до 27.02.2001 р. В решті суми одержаного і
неповернутого кредиту (610 000грн.)
кредитний договір не було продовжено і
ця сума була винесена Позичальнику на
просрочку з відповідними фінансовими
санкціями.

В подальшому сторони сторони дійшли
згоди також і про продовження терміну
дії кредитного договору в решті
неповернутої вчасно суми кредиту - 610
000грн. - до 27.02.2001р., про що була укладена
додаткова угода від 11.12.2000р.

Станом на 28.02.2001р. Позичальник всього
повернув Банку з отриманої суми
кредиту 70 000грн., заборгованість по
кредиту становила 1 495 000грн. (1 0=1
495000).

Згідно платіжних доручень №248 від
28.02.2001 року на суму 1188811грн. та № 253 від
01.03.2001 року на суму 306189грн. Волинське
ОДП ДАК «Хліб України» погасило
заборгованість по кредиту у розмірі
1495000грн.

Тобто позивач жодної переплати за
кредитним договором №2181 від 08.08.2000р. не
здійснив.

Відповідачем на підтвердження
зазначеного надано відомість
погашення кредиту по кредитному
договору №2181 від 08.08.2000р., виписку по
рахунку та розрахунок заборгованості.

Як вказує відповідач в заяві про
застосування строку позовної давності,
кредитний договір №2181 від 08.08.2000р. та
матеріали кредитної справи згідно
постанови слідчого Луцького
міськвідділу від 19.02.2003 р. про
проведення виїмки та протоколу виїмки
від 29.02.2003 р. були вилучені з
ПриватБанку в рамках розслідування
кримінальної справи відносно
службових осіб позивача.

Водночас, позивачем також не надано
суду доказів на підтвердження суми
щодо надання та погашення кредиту
згідно договору №2181 від 08.08.2000р.,
розгорнутого розрахунку
заборгованості по договору №2181 від
08.08.2000р. на суму 909000грн. з посиланням на
докази.

Позивач посилається лише на додаткову
угоду від 30.11.2000р. до кредитного
договору №2181 від 08.08.2000р. та нічого не
зазначає про додаткову угоду від
11.12.2010р. до цього договору, про яку
йдеться мова у висновку №0153 від 17.06.2009р.
судово-економічної експертизи по
кримінальній справі №1-37/20009р.

Судово-економічна експертиза була
призначена Луцьким міськрайонним
судом під час розгляду кримінальної
справи №1-37/2009р. по обвинуваченню
посадової особи Волинського ОДП ДАК
«Хліб України». Відповідно до
дослідницької частини Висновку №0153
від 17.06.2009р. судово-економічної
експертизи по кримінальній справі
№1-37/2009р., проведеної Волинським
відділенням Львівським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз, встановлено, що сторони
30.11.2000 р. та 11.12.2000 р. уклали додаткові
угоди про продовження дії кредитного
договору №2181 від 08.08.2000 р. у сумі 909
000грн. та у сумі 610 000грн. відповідно, до
27.02.2001 р. (стор. 4 Висновку).

Висновком експертизи також було
підтверджено, що позичальник в період з
08.08.2000р. по 31.08.2000р. згідно кредитного
договору №2181 отримав у ПриватБанка
1565000грн.( стор.7 Висновку).

Таким чином, Висновком вказаної
експертизи підтверджуються надані
ПриватБанком відомості про
використані позичальником кредитні
кошти за кредитним договором №2181 від
08.08.2000 р.

У Висновку експертизи зазначено, що
додатковою угодою від 11.12.2000р. до
кредитного договору №2181 від 08.08.2000р.
термін дії договору від 08.08.2000р. на суму
610000грн. продовжено до 27.02.2001р. Плату за
користування кредитними ресурсами у
вказаній сумі встановлено в розмірі 36 %
річних. Визначено також строки
повернення отриманої суми. Додаткова
угода, копія якої міститься в
матеріалах справи, підписана від імені
директора КБ «Приватбанк» Волинського
регіонального управління Романюка М.Я.
та від імені генерального директора
Волитнського ОДП ДАК «Хліб України»
Жгутова В.Ф., завірена печатками сторін.

Крім цього, як вбачається з вироку
Луцького міськрайонного суду
Волинської області по справі №1-77/2010
від 18.11.2010 р., залишеним без змін ухвалою
від 11.03.2011р. судової палати з розгляду
кримінальних справ апеляційного суду
Волинської області, генеральний
директор Жгутов В.Ф. підтвердив, що
дійсно ВОДП ДАК «Хліб України» 08.08.2000р.
було взято кредит у ВГРУ КБ
«Приватбанк» в сумі 1800000грн. з цільовим
його використанням для закупівлі зерна
з терміном погашення до 30.11.2000р. під 36%
річних. Строк дії вказаного договору
було пролонговано до 27.02.2001р. Дану
позику підприємство вчасно не погасило
і залишок по кредиту становив 1495000грн.
28.02.2001р. ВОДП ДАК «Хліб України» було
взятий новий кредит на суму 1495000грн. для
закупівлі зерна.

Позивачем до матеріалів справи додано
кредитний договір №2460 від 28.02.2001р.,
відповідно до якого відповідачем було
надано кредит у розмірі 1495000грн. на
придбання зерна.

Також вироком суду встановлені факти
нецільового використання
позичальником кредитних коштів,
отриманих ним згідно кредитного
договору №2460 від 28.02.2001 року. Зокрема,
вироком суду було встановлено, що кошти
в сумі 1495000грн., платіжними дорученнями
№248 від 28.02.2001р. на суму 1188811грн. та №253
від 01.03.2001р. на суму 306189грн., були
перераховані на погашення
попереднього кредиту, отриманого
08.08.2000р. у ВГРУ КБ «Приватбанк» згідно
кредитного договору №2181 (а.с. 9).

У позовній заяві позивач просить
стягнути з відповідача 505310,68грн. як
безпідставно набутих коштів,
відповідно до ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України
набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі.

Проте, позивачем не доведено факт
переплати за кредитним договором №2181
від 08.08.2000р. Обставини, на які
посилається позивач, не знайшли свого
підтвердження в матеріалах справи,
оскільки не доведені належними та
допустимими доказами.

Статтями 33 та 34 ГПК України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на вищезазначене, вимоги
позивача є безпідставними та не
підлягають до задоволення.

Крім цього, в заяві про застосування
позовної давності відповідач просить
суд застосувати позовну давність та
відмовити у позові в зв'язку із спливом
позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Згідно ч.1ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 3 та 4 ст.267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Позивач зазначає, що про зарахування
коштів в сумі 1495000грн. на погашення
заборгованості по кредитному договору
№2181 від 08.08.2000р., згідно платіжних
доручень №248 від 28.02.2001 р. у сумі 1 188 811
грн. та №253 від 01.03.2001р. у сумі 306 189 грн.,
позивачу стало відомо лише з вироку
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 18.11.2010р. по
справі №1-77/2010, а тому позивачем не
пропущений 3-х річний строк звернення з
позовом до суду і в суду відсутні
підстави для застосування позовної
давності.

З самих платіжних доручень не
вбачається, що вищезазначені кошти в
сумі 1495000грн. були повернуті банку за
кредитним договором №2460 від 28.02.2001р.,
оскільки дані платіжні доручення не
містять посилань на жодний договір.

Водночас, як вбачається з вироку
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 18.11.2010р., про те,
що кошти в сумі 1495000грн. були зараховані
на погашення кредиту за договором від
08.08.2000р., генеральному директору ВОДП
ДАК «Хліб України» Жгутову В.Ф., згідно
його показань, стало відомо ще під час
проведення аудиту у 2009р. (а.с. 6-7).

Позовна заява подана до суду 18 грудня
2013р., тобто з пропуском 3-х річного
строку.

Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України вирок
суду з кримінальної справи, що набрав
законної сили, є обов'язковим для
господарського суду при вирішенні
спору з питань, чи мали місце певні дії
та ким вони вчинені.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 267, 1212
Цивільного кодексу України, ст.ст. 35, 43,
49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд, -

в и р і ш и в :

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

25.02.14

Суддя
О. Г. Сур'як