КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 р. Справа№ 3/132-12

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників:

від прокуратури: Барановська В.В.,

від позивача: представник - Жаворонок
Д.С. - за довіреністю,

від відповідача-1: представник - Колода
Є.Г. - за довіреністю,

від відповідача-2: представник - Юрчишин
Я.І. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Забір'я"

на рішення Господарського суду
Київської області від 05.12.2013 р.

у справі № 3/132-12 (головуючий суддя
Лопатін А.В., судді Конюх О.В., Лилак Т.Д.)

за позовом заступника прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі Фонду державного майна України

до 1. Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Київській
області,

2. Публічного акціонерного товариства
"Забір'я", с. Забір'я"
Києво-Святошинського р-ну Київської
області

про визнання незаконним та часткове
скасування наказу, витребування
водного об'єкту з незаконного
володіння та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2012 р. заступник прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі Фонду державного майна України
звернувся до Господарського суду
Київської області з позовом до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Київській
області, Публічного акціонерного
товариства "Забір'я" про визнання
незаконним та скасування наказу
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Київській
області від 02.06.1998р. №5-25-7/27 про
перетворення Державного виробничого
сільськогосподарського рибоводного
підприємства „Забір'я" у Відкрите
акціонерне товариство в частині
передачі згідно Переліку нерухомого
майна ПАТ "Забір'я" наступних водних
об'єктів: став вирощувальний, 23 га
(Фастівський район, с. Мотовилівка);
став вирощувальний (в.Мот), 69 га
(Фастівський район, с. Мотовилівка);
став "Млинок", 9,3 га, (Фастівський район,
Хутір Млинок); став вирощувальний, 52,3 га
(Фастівський район, с. Пришивальне),
витребування на користь держави в
особі Фонду державного майна України з
незаконного володіння ПбАТ "Забір'я"
водного об'єкту переданого останньому
наказом регіонального відділення
Фонду Державного майна України по
Київській області від 02.06.98 № 5-25-7/27 про
перетворення Державного виробничого
сільськогосподарського рибоводного
підприємства "Забір'я" у Відкрите
акціонерне товариство "Забір'я" та
переліком нерухомого майна, що
передається у власність Відкритому
акціонерному товариству "Забір'я",
зокрема, став "Млинок", 9,3 га., за адресою:
Київська обл., Фастівський район, с.
Млинок, визнання за державою в особі
Фонду державного майна України право
власності на водний об'єкт переданий
ПАТ "Забір'я" наказом регіонального
відділення Фонду Державного майна
України по Київській області від 02.06.98
№ 5-25-7/27 про перетворення Державного
виробничого сільськогосподарського
рибоводного підприємства "Забір'я" у
Відкрите акціонерне товариство та
переліком нерухомого майна, що
передається у власність відкритому
акціонерному товариству "Забір'я",
зокрема, став "Млинок", 9,3 га., за адресою:
Київська обл., Фастівський район, с.
Млинок.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під
час перевірки законності використання
земель водного фонду на території
Київської області встановлено, що
наказом регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Київській області від 02.06.2012 року №
5-25-7/27 передано у власність
відповідачу-2 водні об'єкти на
території Фастівського району
Київської області, що є порушенням ст. 5
Закону України "Про приватизацію майна
державних підприємств", згідно якої
приватизації не підлягають об'єкти, що
мають загальнодержавне значення,
зокрема, водні ресурси та інші природні
ресурси, які є власністю українського
народу.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 05.12.2013 р. у справі
№3/132-12 позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано наказ
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Київській
області від 02.06.1998р. №5-25-7/27 про
перетворення Державного виробничого
сільськогосподарського рибоводного
підприємства „Забір'я" у Відкрите
акціонерне товариство в частині
передачі згідно Переліку нерухомого
майна ПАТ "Забір'я" наступних водних
об'єктів:

- став вирощувальний, 23 га Фастівський
район, с. Мотовилівка;

- став вирощувальний (в.Мот), 69 га ч.
Мотовилівка Васильківський район;

- став "Млинок", 9,3 га, Фастівський район,
Хутір Млинок;

- став вирощувальний, 52,3 га Фастівський
район, с. Пришивальне.

Визнано за державою в особі Фонду
державного майна України право
власності на водні об'єкти передані ПАТ
"Забір'я" наказом регіонального
відділення Фонду Державного майна
України по Київській області від 02.06.98
№ 5-25-7/27 про перетворення Державного
виробничого сільськогосподарського
рибоводного підприємства "Забір'я" у
Відкрите акціонерне товариство та
переліком нерухомого майна, що
передається у власність відкритому
акціонерному товариству "Забір'я",
зокрема, став "Млинок", 9,3 га., за адресою:
Київська обл., Фастівський район, с.
Млинок.

Витребувано на користь держави в особі
Фонду державного майна України з
незаконного володіння ПбАТ "Забір'я"
водні об'єкти передані останньому
наказом регіонального відділення
Фонду Державного майна України по
Київській області від 02.06.98 № 5-25-7/27 про
перетворення Державного виробничого
сільськогосподарського рибоводного
підприємства "Забір'я" у Відкрите
акціонерне товариство "Забір'я" та
переліком нерухомого майна, що
передається у власність Відкритому
акціонерному товариству "Забір'я",
зокрема, став "Млинок", 9,3 га., за адресою:
Київська обл., Фастівський район, с.
Млинок.

Стягнуто з Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Київській області в доход Державного
бюджету України 4292 гривні 00 коп.
судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Публічне акціонерне товариство
"Забір'я" звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
судом першої інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права.

Прокуратура та позивач правом на
подання відзиву на апеляційну скаргу
не скористались.

Відповідачем-2 заявлено клопотання про
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу, яке відповідно до
приписів ч. 6 ст. 81-1 ГПК України
апеляційним господарським судом
задоволено.

Також, відповідачем-2 заявлено
клопотання про долучення до матеріалів
справи рішення Васильківського
міськрайонного суду від 26.09.2013 р. та
ухвали Апеляційного суду Київської
області від 10.12.2013 р. у справі №108/6930/12,
яке колегія суддів задовольнила з
огляду на відсутність заперечень інших
учасників процесу.

Представники прокуратури та позивача в
судовому засіданні проти доводів
апеляційної скарги заперечували,
просили залишити її без задоволення.

Представники відповідачів в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримали, просили оскаржуване
рішення скасувати.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
13.05.1997р. Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Київській
області прийнято рішення №2/22-ВП щодо
приватизації Державного виробничого
сільськогосподарського рибоводного
підприємства "Забір'я".

В подальшому Наказом Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Київській області №5-25-7/27
від 02.06.1998р. Державне виробниче
сільськогосподарське рибоводне
підприємство "Забір'я" було перетворено
у Відкрите акціонерне товариство
"Забір'я" та затверджено статут ВАТ
"Забір'я".

02.12.2003р. Регіональне відділення Фонду
державного майна України по Київській
області та ВАТ "Забір'я" підписали акт
прийому-передачі державного майна у
власність ВАТ "Забір'я", за яким було
передано майно загальною вартістю 1303232
грн.

Відповідно до переліку нерухомого
майна, що передається у власність ВАТ
"Забір'я", згідно з наказом
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Київській
області від 02.06.1998р. №5-25-7/27, ВАТ "Забір'я"
було передано, зокрема: став
вирощувальний, 23 га Фастівський район
с. Мотовилівка, став вирощувальний
(в.Мот), 69 га Васильківський район ч.
Мотовилівка, став "Млинок", 9,3 га,
Фастівський район, Хутір Млинок та став
вирощувальний, 52,3 га Фастівський район,
с. Пришивальне.

23.12.2009 р. КП "БТІ Києво-Святошинської
районної ради Київської області" на
підставі наказу РВ ФДМ України по
Київській області від 02.06.1998р. №5-25-7/27 за
реєстраційним номером 29284425, проведена
державна реєстрація права власності
відповідача 2 на став "Млинок".

Надалі, відповідно до приписів норм
Закону України "Про акціонерні
товариства" ВАТ "Забір'я" було
перейменовано на ПАТ "Забір'я".

Відповідно до ст. 13 Конституції України
земля, її надра, атмосферне повітря,
водні та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
природні ресурси її континентального
шельфу, виключної (морської)
економічної зони є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно зі ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ст. 2 Водного кодексу
України (в редакції, чинній на час
прийняття оспорюваного наказу
відповідача-1 та передачі майна) водні
відносини в Україні регулюються цим
Кодексом, Законом України „Про охорону
навколишнього природного середовища"
та іншими актами законодавства.

Згідно з преамбулою Водного кодексу
України (в редакції, чинній на час
прийняття оспорюваного наказу
відповідача-1 та передачі майна) усі
води (водні об'єкти) на території
України є національним надбанням
народу України, однією з природних
основ його економічного розвитку і
соціального добробуту.

Відповідно до ст. 1 Водного кодексу
України (в редакції, чинній на час
прийняття оспорюваного наказу
відповідача-1 та передачі майна) водний
об'єкт - це сформований природою або
створений штучно об'єкт ландшафту чи
геологічна структура, де
зосереджуються води (річка, озеро, море,
водосховище, канал, водоносний
горизонт).

Ставок - це штучно створена водойма
місткістю не більше 1 млн. кубічних
метрів.

Водойма - це безстічний або із
сповільненим стоком поверхневий
водний об'єкт.

В ст. 3 Водного кодексу України (в
редакції, чинній на час прийняття
оспорюваного наказу відповідача-1 та
передачі майна) передбачено, що усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд. До
водного фонду України належать
поверхневі води: природні водойми
(озера); водотоки (річки, струмки);
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти.

Згідно зі ст. 6 Водного кодексу України
(в редакції, чинній на час прийняття
оспорюваного наказу відповідача-1 та
передачі майна) води (водні об'єкти) є
виключно власністю народу України і
надаються тільки у користування.

Виходячи з вищенаведених правових
норм, майно (стави), передане на
підставі наказу відповідача-1 від 02.06.1998
р. №5-25-7/27 у власність відповідачу-2, є
водними об'єктами, тобто об'єктами
власності народу України, які в силу
закону можуть надаватися тільки у
користування.

Крім того, відповідно до висновку
експерта Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз за результатами проведення
судової земельно-технічної експертизи
від 11.09.2013 р. №2780/13-41 об'єкти, які
перебувають на балансі ПАТ "Забір'я" на
підставі наказу РВ ФДМУ по Київській
області від 02 червня 1998 року № 5-25-7/27
"Про перетворення державного
виробничого сільськогосподарського
рибоводного підприємства "Забір'я" у
відкрите акціонерне товариство",
відображені під назвою, яку зазначено в
документах бухгалтерського обліку
підприємства та інвентаризаційних
описах, зокрема "став вирощувальний",
відносяться до водних об'єктів,
визначених Водним кодексом України як
ставок (абз. 41 ч. 1 ст. 1 та абз. 4 п. 1 ч. 2 ст.
3 ВК України).

Колегія суддів відхиляє запереченнях
відповідача-2 на висновок експерта
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз за
результатами проведення судової
земельно-технічної експертизи від
11.09.2013 р. №2780/13-41 з наступних підстав.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 28.03.2013 у господарській
справі № 3/132-12 призначено судову
будівельно-технічну експертизу.

Втім, оскільки на вирішення експертизи
поставленні питання, які згідно п. 6
розділу II Науково-методичних
рекомендацій з питань підготовки та
призначення судових експертиз та
експертних досліджень, затверджених
наказом Мін'юсту від 08.10.1998 № 53/5 із
змінами та доповненнями, вирішуються
шляхом проведення земельно-технічної
експертизи, у зв'язку з цим по
поставлених питаннях проведена
земельно-технічна експертиза.

Крім того, листом від 31.05.2013 № 2780/13-41, з
метою об'єктивності і повноти
дослідження, експертом заявлено
клопотання погодити залучення до
проведення експертизи Геращенка
Леоніда Семеновича - кандидата
технічних наук, головного інженера ДП
«Український державний інститут по
проектуванню підприємств рибного
господарства і промисловості
«Укррибпроект» (вул. Тургенівська, 82-а,
м. Київ, 04050).

Залучення до проведення експертизи
Геращенка Л. С. погоджено судом першої
інстанції згідно листа від 05.06.2013 №
3/132-12.

Щодо посилань відповідача-2 на
відсутність необхідної кваліфікації
експерта колегія суддів зазначає, що
проведення експертизи було доручено
старшому науковому співробітнику
відділу досліджень з питань
землеустрою та оцінки земель
лабораторії інженерно-технічних видів
досліджень Бікусу Юрію Федоровичу -
судовому експерту другого
кваліфікаційного класу, який має вищу
юридичну освіту за спеціальністю
«Правознавство» і вищу землевпорядну
освіту за спеціальністю
«Землевпорядкування та кадастр»,
освітньо-кваліфікаційний рівень
«спеціаліст», кваліфікацію судового
експерта за спеціальностями 10.7.
«Розподіл земель та визначення порядку
користування земельними ділянками»,
10.14 «Оцінка земельних ділянок»
(свідоцтво №291-13, видане рішенням ЕКК
КНДІСЕ від 27.02.2013, дійсне до 27.02.2018),
роботи за фахом з 2005 року, стаж
експертної роботи з 2013 року. Також,
судовий експерт, відповідно до ст. 31
Господарського процесуального кодексу
України, був попереджений про
кримінальну відповідальність за
завідомо неправдивий висновок за ст. 384
Кримінального кодексу України.

Таким чином, висновок експерта
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз за
результатами проведення судової
земельно-технічної експертизи від
11.09.2013 р. №2780/13-41 є належним та
допустимим доказом, який підтверджує,
що спірне майно (стави), передане на
підставі наказу відповідача-1 від 02.06.1998
р. №5-25-7/27 у власність відповідачу-2, є
водними об'єктами.

Правові, економічні та організаційні
основи приватизації підприємств
загальнодержавної, республіканської
(Республіки Крим) та комунальної
власності з метою створення
багатоукладної соціально орієнтованої
ринкової економіки України
врегульовані Законом України „Про
приватизацію майна державних
підприємств".

Відповідно до ст. ст. 1, 5 названого
Закону (в редакції, чинній на час
прийняття оспорюваного наказу
відповідача-1 та передачі майна)
приватизація державного майна (далі -
приватизація) - це відчуження майна, що
перебуває у державній власності, і
майна, що належить Автономній
Республіці Крим, на користь фізичних та
юридичних осіб, які можуть бути
покупцями відповідно до цього Закону, з
метою підвищення
соціально-економічної ефективності
виробництва та залучення коштів на
структурну перебудову економіки
України. Приватизації не підлягають
об'єкти, що мають загальнодержавне
значення. До об'єктів, що мають
загальнодержавне значення,
відносяться майнові комплекси
підприємств, їх структурних
підрозділів, основним видом діяльності
яких є виробництво товарів (робіт,
послуг), що мають загальнодержавне
значення. Загальнодержавне значення
мають, зокрема, надра, корисні копалини
загальнодержавного значення, водні
ресурси та інші природні ресурси, які є
об'єктами права власності Українського
народу.

Тобто, на законодавчому рівні було
чітко визначено які об'єкти підлягають
приватизації, а які ні.

До тверджень відповідача-2 вказаних у
запереченнях на позов щодо того, що
поняття "стави" та "гідротехнічні
споруди" є тотожними, суд першої
інстанції обґрунтовано поставився
критично, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (державна реєстрація прав) - це
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу
України (в редакції Закону України від
05.05.1993р. №3179-XII) при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Згідно з чинними на час приватизації
Державного виробничого
сільськогосподарського рибоводного
підприємства „Забір'я" ДБН А.3.1-3-94
„Управління, організація і технологія.
Прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів", затвердженими
наказом Держкоммістобудування України
від 05.10.1994р. №48, споруда - об'ємна,
площинна або лінійна наземна, надземна
чи підземна будівельна система, яка
складається з несучих та в окремих
випадках з огороджувальних
конструкцій і призначена до виконання
виробничих процесів різних видів,
зберігання матеріалів, виробів,
устаткування, для тимчасового
перебування людей, пересування людей
та вантажів тощо.

Відповідно до Державного
класифікатора будівель та споруд (ДК
018-2000), затвердженого і введеного в дію
наказом Держстандарту України від
17.08.2000р. №507, споруди - це будівельні
системи, пов'язані з землею, які
створені з будівельних матеріалів,
напівфабрикатів, устаткування та
обладнання в результаті виконання
різних будівельно-монтажних робіт.

Будівлі - це споруди, що складаються з
несучих та огороджувальних або
сполучених (несуче-огороджувальних)
конструкцій, які утворюють наземні або
підземні приміщення, призначені для
проживання або перебування людей,
розміщення устаткування, тварин,
рослин, а також предметів. До будівель
відносяться: житлові будинки,
гуртожитки, готелі, ресторани,
торговельні будівлі, промислові
будівлі, вокзали, будівлі для публічних
виступів, для медичних закладів та
закладів освіти та т. ін.

Інженерні споруди - це об'ємні, площинні
або лінійні наземні, надземні або
підземні будівельні системи, що
складаються з несучих та в окремих
випадках огороджувальних конструкцій
і призначені для виконання виробничих
процесів різних видів, розміщення
устаткування, матеріалів та виробів,
для тимчасового перебування і
пересування людей, транспортних
засобів, вантажів, переміщення рідких
та газоподібних продуктів та т. ін.

З наведеного вбачається, що спірні
стави не можуть вважатися будівлями
або спорудами, з внесенням яких до
Переліку нерухомого майна, переданого
у власність Відкритого акціонерного
товариства „Забір'я" на підставі
наказу відповідача-1 від 02.06.1998р. №5-25-7/27,
відбувся перехід права постійного
користування до відповідача-2 на
зайняті ними земельні ділянки згідно
зі ст. 30 Земельного кодексу України (в
редакції Закону України від 13.03.1992р.
№2196-XII).

Окрім того, в п.1.5 Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від
07.02.2002р. №7/5 (чинного на момент
реєстрації відповідачем-2 права
власності на нерухоме майно) державній
реєстрації підлягають право власності
та інші речові права на споруди
(інженерні, гідротехнічні тощо) -
земельні поліпшення, що не належать до
будівель та приміщень, призначені для
виконання спеціальних технічних
функцій.

У відповідності до наказу Державного
комітету України у справах
містобудування і архітектури від
19.12.1995р. №252 гідротехнічні споруди
являють собою споруди для використання
водних ресурсів, а також для боротьби з
шкідливим впливом вод: греблі й дамби
різного призначення та їхні
конструктивні елементи; водоскиди,
водоспуски, споруди водовідведення:
тонелі, канали, труби, лотки;
регуляційні споруди, накопичувачі
промислових відходів, ставки, відкриті
водозабори, гідромеханічне та
механічне обладнання, призначене для
нормального функціонування споруд.

Згідно з наказами Міністерства
транспорту України від 20.11.2003р. №906, від
29.03.2004р. №251 гідротехнічна споруда - це
споруда для використання водних
ресурсів, а також для боротьби з
шкідливим впливанням вод.

У відповідності до пп.„а", „г" ч.2 ст. 5
Закону України „Про приватизацію
майна державних підприємств" (в
редакції, чинній на час прийняття
оспорюваного наказу відповідача-1 та
передачі майна) приватизації не
підлягають об'єкти, що мають
загальнодержавне значення.
Загальнодержавне значення, зокрема,
мають водні ресурси та гідротехнічні
захисні споруди.

Стави, як штучні водойми, належать до
водного фонду України, є водними
об'єктами та виключно власністю народу
України і можуть надаватися тільки у
користування.

Згідно з п.2 частини першої ст. 6 Водного
кодексу України (в редакції, чинній на
час прийняття оспорюваного наказу
відповідача-1 та передачі майна) до
відання Верховної Ради Автономної
Республіки Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських Рад народних
депутатів у галузі регулювання водних
відносин на їх території належить
розпорядження водними об'єктами
місцевого значення.

Як зазначено вище, стави, передані у
власність відповідачу-2 на підставі
наказу відповідача-1 від 02.06.1998р. №5-25-7/27,
є штучними водними об'єктами місцевого
значення, тому розпорядження цими
об'єктами не належало до компетенції
державних органів приватизації.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
їхніх посадових і службових осіб.

З огляду на викладене, місцевий
господарський суд дійшов правомірного
висновку про те, що наказ відповідача-1
від 02.06.1998р. №5-25-7/27 „Про перетворення
державного виробничого
сільськогосподарського рибоводного
підприємства „Забір'я" у відкрите
акціонерне товариство" та перелік
нерухомого майна, що передається у
власність Відкритому акціонерному
товариству „Забір'я", яким
відповідачу-2 було передано у власність
водні об'єкти на території Київської
області, а саме: став вирощувальний, 23
га с. Мотовилівка, Фастівський район;
став вирощувальний (в.Мот), 69 га, ч.
Мотовилівка, Васильківський район;
став "Млинок", 9,3 га, Фастівський район,
Хутір Млинок та став вирощувальний, 52,3
га Фастівський район, с. Пришивальне,
були прийняті з порушенням ст. ст. 13, 19
Конституції України, ст. ст. 5, 7 Закону
України „Про приватизацію майна
державних підприємств", ст. 6 Водного
кодексу України.

Відповідач-2 набув право власності на
вказані водні об'єкти в порушення вимог
законодавства, чинного на дату видачі
наказу відповідача-1 від 02.06.1998р. №5/25-7/27
та складання переліку нерухомого
майна, що передається у власність
Відкритому акціонерному товариству
„Забір'я".

Належних та допустимих доказів на
спростування вищенаведених обставин
відповідачами не надано.

Згідно з положеннями ст. ст. 321, 387, 392, 393
ЦК України ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності чи обмежений у його
здійсненні. Власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним. Власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою. Правовий акт органу державної
влади, який не відповідає законові і
порушує права власника, за позовом
власника майна визнається судом
незаконним та скасовується. Власник
майна, права якого порушені внаслідок
видання правового акта органом
державної влади, має право вимагати
відновлення того становища, яке
існувало до видання цього акта.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

З урахуванням викладеного, порушене
право власності держави на водні
об'єкти підлягає захисту шляхом
визнання недійсним та скасування
наказу відповідача-1 від 02.06.1998р. №5/25-7/27
в частині передачі у власність
відповідачу-2 наступних водних об'єктів
на території на території Київської
області, а саме: став вирощувальний, 23
га с. Мотовилівка, Фастівський район;
став вирощувальний (в.Мот), 69 га, ч.
Мотовилівка, Васильківський район;
став "Млинок", 9,3 га, Фастівський район,
Хутір Млинок та став вирощувальний, 52,3
га Фастівський район, с. Пришивальне.

Враховуючи викладене, колегія суддів
також погоджується з висновком суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог щодо визнання частково
недійсним та скасування наказу РВ ФДМ
України по Київській області №5-25-7/27
від 02.06.1998р., в частині передачі у
власність відповідачу-2 наступних
водних об'єктів на території на
території Київської області, а саме:
став вирощувальний, 23 га с. Мотовилівка,
Фастівський район; став вирощувальний
(в.Мот), 69 га, ч. Мотовилівка,
Васильківський район; став "Млинок", 9,3
га, Фастівський район, Хутір Млинок та
став вирощувальний, 52,3 га Фастівський
район, с. Пришивальне.

За таких обставин, похідні вимоги
позивача про витребування з
незаконного володіння відповідача-2 на
користь держави в особі Фонду
державного майна України
вищезазначених об'єктів та визнання за
державою в особі Фонду державного
майна України права власності є
законними та обгрунтованими.

Твердження відповідача-2 про те, що
прокуратурою пропущено законодавчо
встановлений строк позовної давності є
безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права та інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

В ст. 261 Цивільного кодексу України
передбачено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права, або про
особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності
наведені в ст. 267 Цивільного кодексу
України. Так, в ч.ч.3, 4 названої статті
вказано, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

В матеріалах справи наявний лист
Прокуратури Київської області від
11.12.2012 р. №05/3-101-07/12 у якому прокурор
зазначає, що перевірка щодо законності
використання земель водного фонду на
території Київської області
проводилась у вересні-жовтні 2012року.

Тобто, про існування оспорюваного
наказу відповідача-1 від 02.06.1998р. №5/25-7/27
прокуратурі стало відомо лише у
вересні 2012 року під час проведення
прокуратурою перевірки законності
використання земель водного фонду на
території Київської області.

Належних та допустимих доказів, які б
свідчили про протилежне відповідачами
не надано.

Позов було подано до суду першої
інстанції 12.11.2012 р., про що свідчить
відбиток штампу відділу канцелярії
господарського суду Київської області,
тобто в межах законодавчо
встановленого строку позовної
давності і підстави для його
застосування відповідно до частини
четвертої ст. 267 Цивільного кодексу
України відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги про те,
що суд першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог колегія суддів
зазначає, що згідно приписів ст. 84 ГПК
України, серед іншого, у резолютивній
частині рішення зазначається
найменування майна, що підлягає
передачі, і місце його знаходження (у
спорі про передачу майна). У
відповідності до даних приписів у
рішенні суду першої інстанції, у
пунктах 3 та 4 резолютивній частині
зазначено про визнання права власності
та витребування ставу "Млинок", 9,3 га., за
адресою: Київська обл., Фастівський
район, с. Млинок, щодо якого
прокуратурою і були заявлені позовні
вимоги.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про задоволення
позову, з даним висновком погоджується
і колегія суддів, оскільки він
відповідає обставинам справи та
вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Забір'я"
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 05.12.2013 року у
справі № 3/132-12 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 3-132-12 повернути до
Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала