КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2014 р.
Справа№ 910/22018/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Авдеєва П.В.

Куксова В.В.

секретар судового засідання - Пугачова
А.С.,

за участю представників сторін: згідно
протоколу судового засідання від 21.01.2014
року по справі № 37/106 (в матеріалах
справи)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Шоколадниця-Україна"
на рішення господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 року (оформленого
відповідно до ст. 84 ГПК України 23.12.2013
року) по справі № 910/22018/13 (суддя -
Картавцева Ю.В.)

за позовом публічного
акціонерного товариства «Київенерго»

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Шоколадниця-

Україна"

про стягнення 30 423,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Київенерго» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Шоколадниця-Україна"
про стягнення заборгованості за
спожиту теплову енергію в розмірі 30 423,
10 грн. (27 910, 22 грн. - основний борг, 518, 64
грн. - три відсотки річних, 1 994, 24 грн. -
пеня).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 року у справі № 910/22018/13
позов задоволено повністю, стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Шоколадниця-Україна"
на користь публічного акціонерного
товариства "Київенерго" 27 910,22 грн.
основної заборгованості, 1 994,24 грн.
пені, 518,64 грн. 3% річних та 1 720,50 грн.
судового збору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, відповідач, товариство з
обмеженою відповідальністю
"Шоколадниця-Україна", звернувся з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду та
просить скасувати рішення та прийняти
нове, яким у позові відмовити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує
тим, що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та має місце
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду обставинам
справи. Скаржник зазначає, що місцевим
господарським судом не взято до те, що
вартість за спожиту теплову енергію
нараховувалась за тарифами прийнятими
після введення їх в дію та які не
пройшли відповідної державної
реєстрації.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
23.01.2014 року для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/22018/13 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Яковлєв М.Л., судді Авдеєв П.В.,
Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.01.2014 року по
справі № 910/22018/13 прийнято апеляційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "Шоколадниця-Україна"
до провадження і призначено перегляд
рішення на 25.02.2014 року.

12.02.2014 року від товариства з обмеженою
відповідальністю "Шоколадниця-Україна"
надійшли документи на виконання вимог
ухвали суду, які судовою колегією
оглянуто та долучено до матеріалів
справи.

Публічним акціонерним товариством
«Київенерго», м. Київ, не надано до суду
заперечень на апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому
засіданні надав свої пояснення та
просив рішення господарського суду
міста Києва від 16.12.2013 року залишити без
змін, а апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Шоколадниця-Україна" - без задоволення.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причини неявки
не повідомив, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення.

Враховуючи викладене, а також
наявність в матеріалах справи всіх
необхідних для перегляду рішення
доказів, апеляційний суд вважає за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутністю представника
відповідача, проти чого також не
заперечує представники позивача,
присутній у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
виступ представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду міста Києва від
16.12.2013 року по справі № 910/22018/13 -
залишається без змін, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

26.11.2007 року між акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго» (позивач,
енергопостачальна організація) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Шоколадниця-Україна"
(відповідач, абонент) укладено договір
№ 1532673 на постачання теплової енергії у
гарячій воді, відповідно до умов якого
енергопостачальна організація
зобов'язується та поставити теплову
енергію споживачу для потреб опалення
та вентиляцію - в період опалювального
сезону; гарячого водопостачання -
протягом року; в кількості та в обсягах
згідно з додатками № 1 до цього
договору, а абонент зобов'язується
отримати її та оплатити відповідно до
умов, викладених в договорі (а.с. 14-17).

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України
договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання, до яких
відноситься спірний Договір,
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі -енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

За умовами ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором визнається домовленість
двох чи більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Його зміст складають умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Виникнення прав за договором залежить
від покладених ним на сторін
обов'язків, які у сукупності і
визначають правову природу договору.

Предметом договору є постачання
позивачем за плату теплової енергії
відповідачу у вигляді гарячої води,
тобто за своєю правовою природою він є
договором енергопостачання (параграф 3
глави 29 Господарського кодексу
України), платником за яким є сторона за
договором, на користь якої він
укладений, тобто відповідач.

Відповідно до п. 2.2.1 договору № 1532673
енергопостачальна організація
зобов'язується поставити теплову
енергію споживачу для потреб опалення
та вентиляцію - в період опалювального
сезону; гарячого водопостачання -
протягом року; в кількості та в обсягах
згідно з додатками № 1 до цього
договору, а абонент зобов'язується
отримати її та оплатити відповідно до
умов, викладених в договорі.

Між сторонами укладено додатки до
договору № 1532673, якими визначено
кількість, вартість споживання
теплової енергії, тариф, межі
балансової належності та терміни
сплати споживачем вартості спожитої
теплової енергії.

Позивачем умови договору виконано
належним чином, що підтверджується
розрахунком заборгованості за спожиту
теплову енергію у гарячій воді за
обліковими картками за період січня 2013
року по липень 2013 року, відомостями
обліку з 19.12.2012 року по 23.03.2013 року, а
також актами приймання-передавання
товарної продукції за період з січня 2013
року по березень 2013 року (а.с. 7, 40-45, 55-56).

Згідно з п. 2.3.1 договору абонент
зобов'язаний додержуватись кількості
споживання теплової енергії за кожним
параметром в обсягах, які визначені у
додатку 1 до договору, не допускаючи їх
перевищення, та своєчасно сплачувати
вартість спожитої теплової енергії.

У додатку 4 у до договору встановлено
порядок розрахунків за теплову
енергію. Відповідно до якого споживач
щомісяця з 12 по 15 числа отримує в
районному відділі тепло збуту № 1 за
адресою: вул. Жилянська, 63 табуляграму
фактичного споживання теплової
енергії за попередній період, акт
звірки на початку розрахункового
періоду (один примірник оформленого
акту звірки «Абонент» повертає в РВТ)
(а.с. 21).

Сплата виконується не пізніше 28 числа
поточного місяця.

За період з січня 2013 року по квітень 2013
року позивачем на виконання умов
договору поставлено відповідачу
енергії на суму 71 452,51 грн., що
підтверджується довідкою про
розрахунок заборгованості, обліковими
картками з січня 2013 року по квітень 2013
року (а.с. 7, 40-42).

Вартість використаної за період 01.01.2013
року по 01.10.2013 року теплової енергії
сплачувалась відповідачем позивачу з
порушенням умов договору № 1532673, у
зв'язку з чим у відповідача виникла
заборгованість у сумі 27 910,22 грн.

Виходячи зі змісту ст. 20 Закону України
«Про теплопостачання», тарифи на
теплову енергію, реалізація якої
здійснюється суб'єктами
господарювання, що займають монопольне
становище на ринку, є регульованими.
Тарифи на виробництво, транспортування
та постачання теплової енергії
затверджуються органами місцевого
самоврядування, крім теплової енергії,
що виробляється суб'єктами
господарювання, що здійснюють
комбіноване виробництво теплової і
електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»,
законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг базується
на Конституції України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Розмір плати за комунальні послуги
розраховується виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або за нормами,
затвердженими в установленому порядку
(ч. 2 ст. 32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
колегія апеляційного суду
погоджується з висновком місцевого
суду щодо встановлення факту наявності
основної заборгованості за поставлену
теплову енергію у відповідача перед
позивачем в сумі 27 910,22 грн., а відтак
позовні вимоги в частині стягнення
основного боргу правомірно визнані
судом першої інстанції обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення трьох відсотків річних в
розмірі 518,64 грн. у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання за договором.

Статтею 625 ЦК України, передбачено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З огляду на наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання місцевий суд, здійснивши
перерахунок, перевірений апеляційним
судом, слушно задовольнив вимоги
позивача про стягнення 3% річних у
розмірі 518,64 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача пеню у сумі 1 994,24 грн.

Згідно з п. 7 Додатку 4 абоненту на суму
боргу на початок кожного
розрахункового періоду (місяця)
"Енергопостачальною організацією"
нараховується пеня в розмірі 0,5 % за
кожний день, до моменту його повного
погашення, але не більше суми,
обумовленої чинним законодавством
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Згідно ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу
України пенею визнається неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України визначено, що штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
договором або законом, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Згідно з розрахунком позивача сума
пені складає 1 994,24 грн. (розрахунок в
матеріалах справи). Контррозрахунку
суми пені відповідачем суду надано не
було. Розрахунок пені відповідає
умовам Договору та вимогам
вищезазначеного законодавства.

Враховуючи те, що місцевим судом
встановлено факт прострочення
виконання грошового зобов'язання, з чим
погодився і суд апеляційної інстанції,
то вимоги позивача про стягнення пені,
нарахованої з урахуванням ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та в межах визначених ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України
правомірно визнані місцевим судом
обґрунтованими та задовольняються у
розмірі 1 994,24 грн., відповідно до
наданого позивачем розрахунку,
перевіреного колегією суддів
апеляційного суду.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове
рішення приймається колегіально за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та подати до
суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду міста Києва від 16.12.2013 року у
справі № 910/22018/13 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись
ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Шоколадниця-Україна" на рішення
господарського суду міста Києва від
16.12.2013 року по справі № 910/22018/13 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 року у справі № 910/22018/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/22018/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду за наслідками
перегляду відповідно до ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
М.Л. Яковлєв

Судді
П.В. Авдеєв

В.В. Куксов