ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 р.
Справа № 920/1158/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя
Івакіна В.О., суддя Тихий П.В.

при секретарі Шевцові Є.О.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов. №83 від 23.01.2012 р.)

відповідача - Сіденко Л.В. (дов. №30/133
від 30.12.2013 р.)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№111Х/1-8) на рішення господарського суду
Сумської області від 28 серпня 2013 року
у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, м. Шостка Сумської області

до Публічного акціонерного товариства
по газопостачанню та газифікації
"Сумигаз", м. Суми

про скасування акту, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП ОСОБА_3, звернувся до
господарського суду Сумської області з
позовом, в якому після уточнень просив
визнати акт прийому-передачі
природного газу за №ШСТ00002386 1/695 від
29.05.2013 р. неправомірним, стягнути з
відповідача на свою користь 1500,00 грн. за
послуги адвоката, судові витрати
покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 28 серпня 2013 року у справі
№920/1158/13 (суддя Соп'яненко О.Ю.) у
задоволенні позову відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з
рішенням суду першої інстанції,
звернувся до апеляційного суду зі
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду змінити,
виключивши із мотивувальної частини
рішення речення та абзаци, зазначені в
апеляційній скарзі.

Позивач проти задоволення апеляційної
скарги заперечує, вважає рішення
законним, прийнятим з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.
Просить апеляційну скаргу залишити без
задоволення, рішення господарського
суду без змін.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, вислухавши в
судовому засіданні пояснення
уповноважених представників сторін,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Згідно приписів ст. 91 Господарського
процесуального кодексу України
сторони у справі, прокурор, треті особи,
особи, які не брали участь у справі,
якщо господарський суд вирішив питання
про їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу на рішення
місцевого господарського суду, яке не
набрало законної сили.

З матеріалів апеляційної скарги
вбачається, що відповідач оскаржує
мотивувальну частину рішенням суду
першої інстанції та просить виключити
з мотивувальної частини рішення
зазначені в скарзі абзаци та речення.

Статтею 103 Господарського
процесуального кодексу України
унормовано, що апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право: залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу без задоволення;
скасувати рішення повністю або
частково і прийняти нове рішення;
скасувати рішення повністю або
частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; змінити рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів,
враховуючи, що норми процесуального
права суд апеляційної інстанції не
наділений повноваженнями щодо
виключення з рішення, що
переглядається, абзаців, речень тощо, в
задоволенні апеляційної скарги
відмовляє.

Відповідно до вимог частини 2 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.
Колегія суддів, перевіривши повноту
встановлення місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи, правильність застосування норм
матеріального та процесуального права,
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.12.2012 р. між ФОП ОСОБА_3 (споживач) та ПАТ
по газопостачанню та газифікації
"Сумигаз" (постачальник) був укладений
договір №ТП-ПР-695/2013 на постачання
природного газу за регульованим
тарифом строком до 31 грудня 2013 року.

ФОП ОСОБА_3 звернулась до
господарського суду Сумської області з
позовом, в якому, зокрема, просила
визнати акт прийому-передачі
природного газу за №ШСТ00002386 1/695 від
29.05.2013 р. неправомірним.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив про порушення з боку
відповідача: норм ДСТУ 2708:2006
Метрологія. Повірка засобів
вимірювальної техніки; п.3.5 додатку №3
договору №ТП-ПР-695/2013; ст.ст.526, 629
Цивільного кодексу України; Правил
користування природним газом для
юридичних осіб.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, виходив з
того, що позивачем при зверненні до
суду з позовом був невірно обраний
спосіб захисту.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звернутися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу
України встановлено способи захисту
цивільних прав та інтересів, а саме:
визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дії, яка порушує
право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; примусове
виконання обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно зі ст. 20 Господарського кодексу
України права та законні інтереси
суб'єктів господарювання та споживачів
захищаються шляхом: визнання наявності
або відсутності прав; визнання
повністю або частково недійсними актів
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, актів інших
суб'єктів, що суперечать законодавству,
ущемляють права та законні інтереси
суб'єкта господарювання або
споживачів; визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом; відновлення
становища, яке існувало до порушення
прав та законних інтересів суб'єктів
господарювання; припинення дій, що
порушують право або створюють загрозу
його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Такий спосіб захисту як визнання акту
прийому-передачі природного газу
неправомірним не зазначений в
переліках способів захисту права, що
містяться у ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України, не передбачений він й іншими
нормами права.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
обраний позивачем спосіб захисту -
скасування акту приймання-передачі
природного газу - не відповідає
встановленим законом способам захисту
цивільних прав та інтересів, оскільки
вимога позивача за своєю правовою
природою є вимогою про встановлення
факту відсутності права у відповідача
вимагати у позивача сплати суми
спожитого природного газу, у зв'язку з
тим, що ця сума є неправомірно
обрахованою, а не вимогою про захист
порушеного або оспорюваного права чи
інтересу. Акти приймання-передачі за
даним договором є підтвердженням
наявності чи відсутності фактів
передачі однією стороною та прийняття
іншою стороною предмету договору, що є
лише доказом, а не окремим обов'язком
щодо виконання сторонами договірних
зобов'язань за договором.

Предметом позову може бути
матеріально-правова чи нематеріальна
вимога позивача до відповідача,
відносно якої суд повинен прийняти
рішення. Предметом позову не можуть
бути обставини, які виступають
доказами у справі. Аналогічна позиція
викладена у постанові Вищого
господарського суду України від 05.04.2012
р. у справі № 05-6-42/407.

У листі Вищого господарського суду від
25.11.2005 р. № 01-8/2229 "Про деякі питання
практики застосування норм
законодавства, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у I півріччі 2005 року" викладено
правову позицію з цього приводу, згідно
з якою, дійшовши висновку, якщо предмет
позову не відповідає встановленим
законом або договором способам захисту
прав, суд повинен відмовити у позові.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позивач обрав
спосіб захисту права, не передбачений
чинним законодавством, правові
підстави для його застосування
відсутні, тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Однак, дійшовши до правомірного
висновку щодо невірно обраного
позивачем способу захисту права та
відмовивши в задоволенні позову,
місцевий господарський суд вдався до
дослідження та оцінки наданих в
обґрунтування позовної заяви доказів,
що не мають досліджуватись. Зазначена в
рішенні оцінка доказів жодним чином не
впливає на висновок суду щодо спору,
натомість впливає на права та обов'язки
сторін.

Відповідно до вимог статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський у визначеному законом
порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Докази, досліджені судом першої
інстанції, в даному випадку не мають
значення для правильного вирішення
господарського спору, в зв'язку з чим
господарським судом при винесенні
рішення було порушено приписи ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України.

На підставі вищезазначеного колегія
суддів апеляційної інстанції дійшла до
висновку, що мотивувальна частина
рішення господарського суду Сумської
області від 28 серпня 2013 року у справі
№920/1158/13 підлягає зміні.

Враховуючи викладене ти керуючись
ст.ст. 32, 84, 99, 101, 102, п. 4 ст. 103, п. 4 ч.1 ст. 104,
ст. 105 Господарсько процесуального
кодексу України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 28 серпня 2013 року у справі
№920/1158/13 змінити.

Мотивувальну частину рішення викласти
в наступній редакції:

"Розглянувши матеріали справи,
заслухавши повноважних представників
сторін, дослідивши та оцінивши надані
докази, суд встановив:

Між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
(позивач) та Шосткинським управлінням
по експлуатації газового господарства
(далі Шосткинське УЕГГ) Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Сумигаз" (відповідач) 20 грудня 2012 року
був укладений договір № ТП-ПР-695/2013
(далі - договір № 695) на постачання
природного газу за регульованим
тарифом з терміном дії до 31 грудня 2013
року.

ФОП ОСОБА_3 звернулась до
господарського суду Сумської області з
позовом, в якому, зокрема, просила
визнати акт прийому-передачі
природного газу за №ШСТ00002386 1/695 від
29.05.2013 р. неправомірним.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив про порушення з боку
відповідача: норм ДСТУ 2708:2006
Метрологія. Повірка засобів
вимірювальної техніки; п.3.5 додатку №3
договору №ТП-ПР-695/2013; ст.ст.526, 629
Цивільного кодексу України; Правил
користування природним газом для
юридичних осіб.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звернутися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу
України встановлено способи захисту
цивільних прав та інтересів, а саме:
визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дії, яка порушує
право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; примусове
виконання обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно зі ст. 20 Господарського кодексу
України права та законні інтереси
суб'єктів господарювання та споживачів
захищаються шляхом: визнання наявності
або відсутності прав; визнання
повністю або частково недійсними актів
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, актів інших
суб'єктів, що суперечать законодавству,
ущемляють права та законні інтереси
суб'єкта господарювання або
споживачів; визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом; відновлення
становища, яке існувало до порушення
прав та законних інтересів суб'єктів
господарювання; припинення дій, що
порушують право або створюють загрозу
його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Такий спосіб захисту як визнання акту
прийому-передачі природного газу
неправомірним не зазначений в
переліках способів захисту права, що
містяться у ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України, не передбачений він й іншими
нормами права.

Обраний позивачем спосіб захисту -
скасування акту приймання-передачі
природного газу не відповідає
встановленим законом способам захисту
цивільних прав та інтересів, оскільки
вимога позивача за своєю правовою
природою є вимогою про встановлення
факту, а саме: факту відсутності права у
відповідача вимагати у позивача сплати
суми спожитого природного газу, у
зв'язку з тим, що ця сума є неправомірно
обрахованою, а не вимогою про захист
порушеного або оспорюваного права чи
інтересу. Акти приймання-передачі за
даним договором є підтвердженням
наявності чи відсутності фактів
передачі однією стороною та прийняття
іншою стороною предмету договору, що є
лише доказом, а не окремим обов'язком
щодо виконання сторонами договірних
зобов'язань за договором.

Предметом позову може бути
матеріально-правова чи нематеріальна
вимога позивача до відповідача,
відносно якої суд повинен прийняти
рішення. Предметом позову не можуть
бути обставини, які виступають
доказами у справі. Аналогічна позиція
викладена у постанові Вищого
господарського суду України від 05.04.2012
р. у справі № 05-6-42/407.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку про відсутність підстав
для задоволення позовних вимог і про
необхідність відмови в позові.

Відповідно до ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального
кодексу України судові витрати по
справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
-".

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Повна постанова підписана 18.02.2014 р.

Головуючий суддя
Пелипенко Н.М.

Суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Тихий П.В.