РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

04 лютого 2014 року
Справа № 906/1714/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Маціщук А.В.

судді
Гулова А.Г. ,

судді
Петухов М.Г.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача на рішення
господарського суду Житомирської
області від 24.12.13 р. у справі № 906/1714/13

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання дійсним договору оренди
майна з правом викупу від 10 січня 2007
року

в с т а н о в и в :

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 24.12.2013 р. у
справі № 906/1714/13 відмовлено в
задоволенні позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання
дійсним договору оренди майна з правом
викупу від 10 січня 2007 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій
просить скасувати оскаржуване рішення
та прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що рішення
господарського суду Житомирської
області від 24.12.2013 р. у справі № 906/1714/13 є
незаконним, необґрунтованим та
підлягає скасуванню.

Посилаючись на статтю 35 Господарського
процесуального кодексу України,
скаржник зазначає, вказує, що під час
розгляду даної справи позивач
мотивував свої вимоги обставинами, які
були встановлені Рівненським
апеляційним господарським судом у
постанові від 22 жовтня 2013 року у справі
№ 906/879/13, в якій брали участь ті самі
сторони. Скаржник зазначає, що суд
першої інстанції всупереч вимогам
статті 35 ГПК України не взяв до уваги
такі обставини, а тому, рішення від 24
грудня 2013 року у справі № 906/1714/13 є
незаконним та підлягає скасуванню
апеляційним господарським судом.

Відповідач фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не
подала.

Сторони не забезпечили явку
представників у судове засідання 04.02.2014
р., хоча були належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштового
відправлення /а.с.66-67/.

Згідно з розпорядженням голови
Рівненського апеляційного
господарського суду від 03.04.2014 р.
внесено зміни до складу колегії суддів,
окрім заміни головуючого судді, і у
справі № 906/1714/13 визначено колегію
суддів у складі: головуючий суддя
Маціщук А.В., суддя Петухов М.Г., суддя
Гулова А.Г.

Колегія суддів, зважаючи, що судом
вжито необхідних заходів для
завчасного повідомлення сторін про час
і місце розгляду справи, явка
представників сторін в судове
засідання обов'язковою не визнавалась
та додаткові докази судом не
витребовувались, дійшла висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги без участі представників сторін
за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню. При цьому
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 10.01.2007 р.
фізична особа-підприємець
ОСОБА_2./орендодавець та підприємець
ОСОБА_1./орендар уклали договір оренди
нерухомого майна з правом викупу, за
умовами п.п.1.1, 1.2 якого орендодавець
передає, а орендар приймає у тимчасове
володіння та користування з правом
викупу нежитлову будівлю
«ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 540,7 м2,
житловою площею 365,3 м2, придатну для
постійного проживання в ньому, що
знаходиться в будинку АДРЕСА_1.
Вартість майна, що орендується 303000 грн.

Передача майна в оренду здійснюється
за актом передачі (п.3.2. договору).

Орендар зобов'язується своєчасно
здійснювати орендні платежі в сумі 10100
грн. (п.5.1 договору).

За умовами п. 8.1 цього договору сторони
погодили, перехід у власність орендаря
майна, що орендується, якщо він вніс
орендодавцеві всю належну йому орендну
плату з вартості зданого на повний
амортизаційний термін майна, а також
вніс орендодавцю орендні платежі з
залишкової вартості майна, оренда
якого згідно з договором припинена до
завершення амортизаційного терміну.

Згідно з п.8.2 договору порядок передачі
майна та оформлення права власності на
майно, що орендується, здійснюється
сторонами за актом передачі права
власності протягом 10 днів з моменту
останнього платежу, яким здійснено
повну оплату.

Договір укладений у письмовій формі,
підписаний фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, скріплений
їх печатками /а.с.9-10/.

Матеріалами справи підтверджено, що
11.01.2007 р. згідно з актом передачі майна
фізична особа-підприємець ОСОБА_2
передала, а фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 прийняв нежитлову будівлю
«ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 540,7 м2,
житловою площею 365,3 м2 за адресою:
АДРЕСА_1, внаслідок чого майно фактично
перейшло у його користування /а.с.11/.

Позивач виконував належним чином
орендні платежі на загальну суму 303000
грн., що підтверджено квитанціями до
прибуткових касових ордерів за період
з 05.02.2007 р. по 09.07.2009 р., скріплених
печаткою фізичної особи-підприємець
ОСОБА_2./а.с.37-45/.

16.07.2007 р. сторонами складено акт
передачі права власності, відповідно
до якого фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 на підставі договору оренди
майна з правом викупу від 10.01.2007р.
передала, а фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 - прийняв на праві власності
нежитлову будівлю «ІНФОРМАЦІЯ_1»
загальною площею 540,7 м2, житловою площею
365,3 м2, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1 /а.с.12/.

Згідно з актом передачі документації
від 02.10.2012 р. фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 передала фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 документи, що
підтверджують її право власності на
майно /а.с. 14/.

У позові зазначено, що в подальшому
фізична особа-підприємець ОСОБА_1 мав
намір звернутися до нотаріуса з
проханням вчинити нотаріальні дії -
видати свідоцтво про право власності,
та реєстраційні дії - зареєструвати
право власності на нежитлову будівлю
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1. Проте, звернутись до
нотаріуса для вчинення нотаріальних
дій позивач не зміг, оскільки
документів, переданих відповідачем
(для оформлення права власності)
виявилося недостатньо.

В червні 2013 року позивач звернувся до
господарського суду Житомирської
області з позовом про визнання за
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
права власності на вищевказане майно.
Відповідно до рішення господарського
суду Житомирської області від 30.08.2013 р.
у справі № 906/879/13, залишеним без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 22.10.2013 р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 09.12.2013 р. відмовлено в
задоволенні позову про визнання за
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
права власності на нежитлову будівлю
«ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 540,7 м2,
житловою площею 365,3 м2, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1 /а.с.21-24, 45-49/.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку, що
договір оренди майна з правом викупу
від 10.01.2007 р. є правочином змішаного
типу, оскільки містить умови як
договору оренди так і договору
купівлі-продажу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
встановлені ст.203 ЦК України.

Зокрема, за ч.4 ст.203 ЦК України, правочин
має вчинятися у формі, встановленій
законом.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до частини 3 ст.640 ЦК України,
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Частиною 1 статті 210 ЦК України
передбачено, що правочин підлягає
державній реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України (в
редакції, чинній на час підписання
спірного договору) у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Водночас, згідно ч.2 наведеної вище
статті ЦК України, якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Господарським судом встановлено, що
договір оренди майна з правом викупу
від 10.01.2007 р. нотаріально не
посвідчений, його державну реєстрацію
не проведено, що свідчить про
неукладеність договору в частині
купівлі-продажу, тобто відсутність для
сторін прав та обов'язків щодо переходу
права власності на майно. Наведені
обставини встановлені також
господарським судом у справі № 906/879/13.

При цьому колегія суддів враховує, що
позивач жодним чином не довів
обставини ухилення іншої сторони від
вчинення дій, направлених на
нотаріальне посвідчення договору, як
це передбачає ч.2 ст.220 ЦК України.

Колегія суддів враховує також позицію,
викладену у п.13 постанови Верховного
Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Враховуючи конкретні обставини справи
та вищенаведені норми чинного
законодавства колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що договір оренди майна з
правом викупу від 10.01.2007 р. є
неукладеним і відсутні правові
підстави для визнання дійсним цього
договору.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення
господарського суду Житомирської
області від 24.12.2013 р. у справі № 906/1714/13
прийняте на підставі матеріалів
справи, відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Доводи скаржника, викладені ним в
апеляційній скарзі, висновків
місцевого господарського суду не
спростовують, а відтак, не є такими, що
можуть бути підставою згідно зі ст.104
ГПК України для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення.

Судові витрати покладаються на
позивача відповідно до ст.49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення, рішення
господарського суду Житомирської
області від 24.12.2013 р. у справі № 906/1714/13
залишити без змін.

Головуючий суддя
Маціщук А.В.

Суддя
Гулова А.Г.

Суддя
Петухов М.Г.