ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2014
Справа № 905/8838/13
Господарський суд Донецької
області, у складі судді Огороднік Д.М.,
при секретарі судового засідання
Коровіній І.С. розглянувши матеріали

за позовомПублічного акціонерного
товариства "Енергомашспецсталь"до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Метал Імпекс"про
визнання договору
недійснимПредставники сторін: від
позивача: від відповідача: не з'явився;
не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду
Донецької області передані позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Енергомашспецсталь" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Метал Імпекс" про
визнання договору №15/1377 від 29.09.2011
недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
всупереч вимогам ст. 180 Господарського
кодексу України сторони при укладенні
договору поставки №15/1377 від 29.09.2011 не
узгодили істотні умови договору, а саме
не погоджені умови про предмет
договору, оскільки відповідачем не
передані позивачу під час поставки
товару, сертифікати якості. Також
позивач посилається на порушення
відповідачем умов п. 6.1 спірного
договору та ст. 662 Цивільного кодексу
України, оскільки відповідач не надав
позивачу сертифікату якості товару, що
призводить, на думку позивача, до
недійсності договору.

На підтвердження вказаних обставин
позивач надав належним чином завірену
копію: договору поставки №15/1377 від
29.09.2011.

Позивач у судові засідання, призначені
на 28.01.2014, 13.02.204 не з'явився. В матеріалах
справи наявні повідомлення про
вручення позивачу 19.12.2013, 03.02.2014 ухвал
суду. Отже, позивач про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Відповідач подав відзив на позовну
заяву, в якому проти задоволення
позовних вимог заперечує, оскільки
сторонами при укладенні спірного
договору досягнуто згоди щодо усіх
істотних умов договору. Також
відповідач зауважив, що з боку позивача
продукція по договору поставки №15/1377
від 29.09.2011 була прийнята без будь-яких
зауважень. За таких обставин,
відповідач вважає твердження позивача
необґрунтованими.

Сторони клопотання щодо фіксації
судового процесу не заявляли, у зв'язку
з чим, розгляд справи здійснювався без
застосуванням засобів технічної
фіксації судового процесу у
відповідності до статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані позивачем та
відповідачем документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд

В С Т А Н О В И В:

29.09.2011 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Метал Імпекс", як
постачальником (відповідач) та
Публічним акціонерним товариством
"Енергомашспецсталь", як покупцем
(позивач) укладено договір поставки
№15/1377 (далі - договір).

Згідно з умовами договору постачальник
зобов'язався передати в погоджений
строк продукцію (товар) у власність
покупцеві, а покупець зобов'язався
згідно з умовами даного договору
прийняти цю продукцію товар) та
оплатити її.

Пунктом 1.3 договору сторони погодили,
що найменування, номенклатура
(асортимент), кількість, якісні та інші
характеристики продукції (товару), її
ціна, строки та умови поставки
вказуються у специфікаціях, які є
невід'ємними частинами даного
договору.

Згідно з п. 2.1., п. 2.2 договору ціна
продукції вказується в специфікаціях,
які є невід'ємними частинами даного
договору; орієнтовна сума договору на
момент укладення складає 125000,00 грн. без
ПДВ, сума ПДВ складає 25000,00грн., сума
договору з ПДВ складає 150000,00грн;
загальна сума договору є величиною
змінною та складається із суми усіх
специфікацій, оформлених відповідно до
цього договору.

Пунктом 3.1 договору сторонами
передбачено, що якість продукції
повинна відповідати вимогам
відповідних ДОСТів, ДСУ, ТУ, іншим
технічним вимогам, вказаним в
специфікаціях та підтверджується
сертифікатами відповідності (копією,
завіреною печаткою постачальника)
підприємства - виробника, вказаного в
специфікаціях до договору.

Відповідно до п. 5.1 договору строки та
умови поставки товару вказуються у
специфікаціях.

Умовами передачі товару, що
встановлені в 6 розділі договору, на
постачальника покладені зобов'язання
щодо передачі покупцю одночасно з
продукцією наступних документів:
а)рахунок, б)сертифікат якості (паспорт,
технічний паспорт, сертифікат
відповідності), в) накладну (у
накладній обов'язково повинно бути
посилання на отримувача продукції), г)
податкову накладну.

Пунктом 13.2 договору визначено, що
договір набирає чинності з моменту
його підписання та діє до 31.12.2013.

Іншими умовами договору передбачені
упаковка та маркування продукції
(розділ 7), гарантії (розділ 4), приймання
продукції (розділ 8); умови оплати
(розділ 9), відповідальність сторін
(розділ 10), форс-мажор (розділ 11);
вирішення спорів (розділ 12); інші умови
(розділ 13) .

Дослідивши зміст договору, судом
встановлено, що він був укладений у
простій письмовій формі, без
розбіжностей та зауважень, підписаний
з боку позивача виконавчим обов'язки
генерального директора Гнездицький
В.Н., з боку відповідача директором
Кравець М.В., скріплений печатками
сторін.

На підтвердження виконання спірного
договору сторонами, відповідачем до
матеріалів справи надано копії
специфікацій: № 16 від 20.06.2012, №18 від
02.07.2012, №23 від 01.08.2012, в яких погоджені
умови про предмет договору, його
кількість, вартість, якість, умови
оплати, строк поставки, умови поставки,
толеранс, виробник, дата виготовлення
товару. Також, відповідачем надано до
матеріалів справи копії: видаткових
накладних №РН-0000046 від 05.07.2012 на суму
156043,89грн., №РН-0000061 від 03.08.2012 на суму
79047,01грн., РН-0000062 від 07.08.2012 на суму
15644,50грн., №РН-0000071 від 12.09.2012 на суму
53410,74грн., №РН-0000072 від 25.09.2012 на суму
19639,66грн., №РН-0000078 від 23.10.2012, №РН-0000080
від 01.11.2012 на суму 36403,23грн., №РН-0000086 від
23.11.2012 на суму 5488,01грн., №РН-0000087 від
03.12.2012 на суму 32674,80грн., №РН-0000093 від
26.12.2012 на суму 161309,64грн.;
рахунків-фактур №СФ-0000089 від 05.07.2012 на
суму 156043, 98грн.; №СФ-0000109 від 03.08.2012 на
суму 79047,01грн., №СФ-0000107 від 01.08.2012 на
суму 15644,50грн., №СФ-0000125 від 12.09.2012,
№СФ-0000127 від 25.09.2012 на суму 19639,66грн.,
№СФ-0000139 від 23.10.2012, №СФ-0000144 від 01.11.2012,
№СФ-0000154 від 23.11.2012, №СФ-0000158 від 03.12.2012,
№СФ-0000159 від 04.12.2012, №СФ-0000171 від 26.12.2012;
сертифікатів якості копії
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей №1589
від 04.07.2012, №1877 від 02.08.2012, №1903 від 06.08.2012,
№2172 від 06.09.2012, №2321 від 24.09.2012, №2585 від
22.10.2012, №2667 від 30.10.2012, №2683 від 22.11.2012,
№3165 від 21.12.2012, виписаних позивачем.

Як стверджує відповідач, позивач
вартість отриманої продукції оплатив
частково, що підтверджується наданими
відповідачем банківськими виписками у
період з 18.11.2011 по 18.12.2012.

Таким чином матеріали справи
підтверджують виконання сторонами
спірного договору.

Однак, позивач вважає, що в укладеному
між сторонами договорі поставки №15/1377
від 29.09.2011 є неузгодженість таких
істотних умов як предмет договору,
оскільки під час виконання договору,
відповідачем не передано позивачу
сертифікат якості на товар.

Вищевикладене, примусило позивача
звернутися до суду за захистом
порушеного права з вимогою визнати
договір поставки №15/1377 від 29.09.2011
недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1 статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України, вказаний кодекс
визначає основні засади
господарювання в Україні і регулює
господарські відносини, що виникають у
процесі організації та здійснення
господарської діяльності між
суб'єктами господарювання, а також між
цими суб'єктами та іншими учасниками
відносин у сфері господарювання.

Стаття 7 Господарського кодексу
України встановлює, що відносини у
сфері господарювання регулюються
Конституцією України, цим Кодексом,
законами України, нормативно-правовими
актами Президента України та Кабінету
Міністрів України,
нормативно-правовими актами інших
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, а також
іншими нормативними актами.

Таким чином, враховуючи, що позивач та
відповідач є суб'єктами господарювання
та уклали спірний договір при
здійсненні своєї господарської
діяльність, до спірних правовідносин
підлягає застосуванню Господарський
кодекс України.

Відповідно до ст.179 Господарського
кодексу України при укладанні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь - які умови договору,
що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 180 Господарського
кодексу України договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо всіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані за законом чи необхідні для
договорів даного виду, а також умови,
щодо яких на вимоги однієї із сторін
повинна бути досягнута згода.

Оскільки договір є видом правочину, для
його укладення та чинності сторонами
необхідно дотримуватись усіх тих
вимог, які визначені у ст. 203 Цивільного
кодексу України для всякого виду
правочину.

Для того, щоб договір вважався
укладеним, сторони у належній формі
повинні досягнути згоди з усіх
істотних його умов, які поділені на
чотири групи:

умови про предмет;

умови, що визначені законом як істотні;

умови, які є необхідними для договорів
даного виду;

умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За правовою природою укладений між
позивачем та відповідачем договір, є
договором поставки, за яким
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.
Договір поставки укладається на розсуд
сторін або відповідно до державного
замовлення. (ст. 265 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ст. 266 Господарського
кодексу України предметом поставки є
визначені родовими ознаками продукція,
вироби з найменуванням, зазначеним у
стандартах, технічних умовах,
документації до зразків (еталонів),
прейскурантах чи товарознавчих
довідниках. Предметом поставки можуть
бути також продукція, вироби, визначені
індивідуальними ознаками.

Загальна кількість товарів, що
підлягають поставці, їх часткове
співвідношення (асортимент, сортамент,
номенклатура) за сортами, групами,
підгрупами, видами, марками, типами,
розмірами визначаються специфікацією
за згодою сторін, якщо інше не
передбачено законом.

Статтею 268 Господарського кодексу
України передбачено, що якість товарів,
що поставляються, повинна відповідати
стандартам, технічним умовам, іншій
технічній документації, яка встановлює
вимоги до їх якості, або зразкам
(еталонам), якщо сторони не визначать у
договорі більш високі вимоги до якості
товарів. Номери та індекси стандартів,
технічних умов або іншої документації
про якість товарів зазначаються в
договорі. Якщо вказану документацію не
опубліковано у загальнодоступних
виданнях, її копії повинні додаватися
постачальником до примірника договору
покупця на його вимогу. У разі
відсутності в договорі умов щодо
якості товарів остання визначається
відповідно до мети договору або до
звичайного рівня якості для предмета
договору чи загальних критеріїв
якості. Постачальник повинен
засвідчити якість товарів, що
поставляються, належним
товаросупровідним документом, який
надсилається разом з товаром, якщо інше
не передбачено в договорі.

Згідно ч. 1 ст. 666 Цивільного кодексу
України, якщо продавець не передає
покупцеві приналежності товару та
документи, що стосуються товару та
підлягають переданню разом з товаром
відповідно до договору купівлі-продажу
або актів цивільного законодавства,
покупець має право встановити розумний
строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або
документи, що стосуються товару, не
передані продавцем у встановлений
строк, покупець має право відмовитися
від договору купівлі-продажу та
повернути товар продавцеві .

Дослідивши зміст договору, судом
встановлено, що сторони погодили умови
про предмет спірного договору у п. 1.2, 1.3
п. 3.1 договору; кількість, асортимент,
вимоги до якості кожної конкретної
партії продукції сторони погодили у п.
8.1 договору сторони погодили вимоги
щодо прийняття товару по якості та у п.
3.1 договору умови про якість продукції.

До того ж, згідно п. 6.2. п. 6.3 договору,
передбачено, що якщо на момент передачі
товару, який -небудь документ
відсутній, він повинен бути переданий
протягом 2 днів, у разі не передачі
документів, постачальник сплачує
покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості
товару.

Позивачем не повідомлено суд, який меті
не відповідає проданий відповідачем
товар; позивачем до матеріалів справи
не надано жодних доказів звернення до
відповідача з вимогою поставити товар
іншої якості, іншого найменування,
асортименту, кількості ніж був
поставлений, про відмову від прийняття
товару, про повернення товару у зв'язку
з його поставкою неналежної якості та
не у тій кількості тощо.

Навпаки матеріали справи свідчать про
прийняття позивачем продукції від
відповідача на виконання умов договору
№15/1377.

Позивачем не надано доказів
встановлення відповідачу строку для
надання документів, що стосуються
товару, не надано доказів відмови від
прийняття товару, відмови від договору,
повернення відповідачу товару.

Проаналізувавши умови договору та
додані документи, суд приходить до
висновку, що сторонами належним чином
погоджено умови про предмет,
найменування, асортимент, кількість,
якість продукції, ціну, строк поставки,
які визначені сторонами у
специфікаціях до договору.

За таких обставин, посилання позивача
на те, що у спірному договорі відсутні
умови щодо погодження умов про предмет
договору та якість продукції, є
необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що найменування, асортимент,
кількість, якість, ціна продукції, є
такими що погоджені сторонами з
урахуванням принципу вільного
встановлення умов договору, а отже не
суперечить нормам чинного
законодавства.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, яка, зокрема, передбачає, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом та бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Підстави та наслідки недійсності
правочинів передбачені, зокрема, ст. ст.
215, 216 Цивільного кодексу України. Так,
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1
- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є
також правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Пленум Верховного Суду України в
постанові від 28.04.1978 N3 "Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними" роз'яснив, що угода може
бути визнана недійсною лише на
підставі та з наслідками,
передбаченими законом. В кожній справі
про визнання угоди недійсною суд має
встановити ті обставини, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною, та
настання визначених юридичних
наслідків.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди
недійсною, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків: відповідність змісту угоди
вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Крім того, вирішуючи спір про визнання
угоди недійсною, необхідно правильно
визначити момент вчинення правочину
(ст. ст. 205-210, 640 Цивільного кодексу
України (постова Пленуму Верховного
суду України від 06.11.2009 № 9).

При вирішенні даного спору, судом
відзначається, що спірний договір
укладений в простій письмовій формі, що
відповідає норам чинного
законодавства, укладений особами, які
мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, спрямований на реальне
настання наслідків, оскільки вказаний
договір сторонами виконується, що не
заперечується позивачем та
відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не
доведено не відповідність змісту
(предмету, строку поставки, якість
товарів) спірного договору нормам
чинного законодавства, а судом під час
розгляду спору такого порушення, не
встановлено.

Також слід зазначити, що вимоги
позивача фактично обґрунтовані тим, що
сторонами не досягнуто згоди щодо усіх
істотних умов договору поставки, що є
наслідком неукладеності договору та
відповідно не можливості визнання
договору недійсним. Таким чином,
позивачем не вірно обрано спосіб
захисту своїх прав.

Крім того, статтею 15 Цивільного кодексу
України встановлено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, скориставшись
при цьому належним способом захисту,
зокрема, наведеними статтею 16
Цивільного кодексу України: визнання
права, визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право та ін.

Матеріали справи та позовна заява не
містять посилань на фактичне порушення
прав позивача з боку відповідача
внаслідок укладення спірного договору
та доказів на підтвердження фактів
порушення права.

Відповідно до ст. 1 та ст. 2
Господарського процесуального кодексу
України правом на звернення до
господарського суду за захистом
порушеного права або охоронюваного
законом інтересу наділені
підприємства та організації, права та
інтереси яких дійсно порушені.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги поданими суду доказами.
Обов'язок доказування згідно зі ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України покладено на сторони, кожна з
яких повинна довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог.

Відповідно до встановлених вище судом
обставин, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
складення повного рішення та може бути
оскаржене в порядку та у строки,
визначені Господарським процесуальним
кодексом України.

Суддя
Д.М.
Огороднік

Дата складення повного рішення 17.02.2014.