ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2014 р.
Справа № 917/1238/13

Колегія
суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя
Кравець Т.В., суддя Фоміна В. О.,

при секретарі Коваль А.В.,

за участю представників сторін:

позивача - Карасюка О.В. (довіреність
№135-12373 від 25.12.2013р.),

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність №2587
від 23.09.2013 року),

третя особа - не з'явилась,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кей -
Колект" (вх. № 178 П/2) на рішення
господарського суду Полтавської
області від 26.11.2013 року у справі
№917/1238/13,

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кей - Колект", м. Київ,

до суб'єкта підприємницької діяльності
фізичної особи ОСОБА_3, м. Кременчук,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача - Публічне акціонерне
товариство "Укрсиббанк", м. Харків,

про стягнення 1101397,30 грн; -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кей - Колект"
звернулося до господарського суду
Полтавської області з позовною заявою,
в якій просило стягнути з суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи ОСОБА_3 на свою користь
заборгованість по кредиту, згідно
кредитного договору №567МКК-К1 (№ в SAP
0) від 27.11.2006 року в розмірі 1101397,30
грн.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 26.11.2013 року у
справі №917/1238/13 (суддя Солодюк О.В.) в
позові відмовлено.

Позивач з рішенням суду першої
інстанції не погодився та, посилаючись
на порушення місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Полтавської області від 26.11.2013 року та
прийняти нове, яким задовольнити
вимоги ТОВ "Кей - Колект" повністю. В
обґрунтування скарги посилається на
невірне застосування судом першої
інстанції норм статті 1049 Цивільного
кодексу України; на неправильний
висновок суду про відсутність у
відповідача обов'язку належного
виконання зобов'язань за кредитним
договором ТОВ «Кей-Колект», оскільки
відсутні докази повідомлення боржника
про відступлення права вимоги до нього
за договором факторингу, а також
відсутність підтвердження отримання
такого повідомлення самим боржником.
При цьому, на думку апелянта моментом
належного повідомлення боржника може
вважатися і направлення на його адресу
позовної заяви, яка містить суму вимоги
та докази укладення договору
факторингу.

Окрім того, апелянт не погоджується з
висновком суду про відсутність
заборгованості відповідача перед
позивачем, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
позичальнику надавався кредит у формі
поновлюваної кредитної лінії у сумі
ліміту кредитної лінії 750000 грн, яка
передбачає надання кредиту
позичальнику в майбутньому одним або
декількома траншами, але у будь-якому
випадку в межах встановленого ліміту
та в межах встановленого строку як це
встановлено договором. При цьому, при
поверненні раніше наданих коштів
(траншів) ліміт кредитної лінії
поновлюється. Апелянт, обґрунтовуючи
дані доводи, просить прийняти до
розгляду додаткові докази
(довідку-розрахунок заборгованості за
кредитом відповідача на 17.01.2013 р. за
спірним договором та виписки по
рахункам відповідача від 25.11.2013 р. за №
12-22/39071), які неодноразово
витребовувалися у ПАТ «Укрсиббанк» і
не могли бути надані самостійно
позивачем для підтвердження останнім
розміру грошових вимог до відповідача.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримує вимоги
апеляційної скарги та просить
скасувати рішення господарського суду
Полтавської області від 26.11.2013 року та
прийняти нове, яким задовольнити
вимоги ТОВ "Кей - Колект" повністю.

Представник відповідача у судовому
засіданні та у відзиві на апеляційну
скаргу (вх. №873 від 29.01.2013р.) проти
апеляційної скарги заперечував та
просив апеляційну скаргу залишити без
задоволення, рішення господарського
суду Полтавської області від 26.11.2013
року у справі №917/1238/13 - без змін.

Третя особа у судове засідання не
з'явилась, про причини не з'явлення суд
не повідомила, про час і місце слухання
справи була належним чином повідомлена
ухвалою суду від 30.01.2014р.

Розглянувши матеріали справи, а
також викладені в апеляційній скарзі
доводи апелянта, заслухавши пояснення
сторін, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлених
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши в порядку статті 101
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів встановила
наступне.

27.11.2006 року між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» (у
зв'язку зі зміною найменування
юридичної особи від 18.12.2009 р. згідно з
вимогами Закону України «Про
акціонерні товариства» - Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»)
(банк, третя особа) та суб'єктом
підприємницької діяльності фізичною
особою - ОСОБА_3 (відповідач), був
укладений кредитний договір № 567МКК-К1
(далі - договір, а.с. 8-10, том 1).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.4, 4.1 договору
банк надав відповідачу кредит у формі
поновлювальної кредитної лінії в
національній валюті України на
здійснення витрат, пов'язаних з
основною господарчою діяльністю, на
загальну суму 750 000 (сімсот п'ятдесят
тисяч) гривень 00 коп., терміном до 26.11.2017
року, а відповідач зобов'язався
повернути отриманий кредит, сплатити
плату за користування кредитом і
виконати свої зобов'язання згідно з
договором у повному обсязі.

Відповідно до п. 3.1 договору банк
зобов'язався відкрити позичковий
рахунок НОМЕР_2 для видачі кредиту.

Відповідно до умов договору відповідач
зобов'язався погашати заборгованість
за кредитом та проценти шляхом сплати
платежів в терміни, встановлені
графіком погашення кредиту (а.с.11, том 1),
який є невід'ємною частиною договору,
на поточний рахунок НОМЕР_2, відкритий у
банку.

Згідно з п. 1.3.1 договору за користування
кредитними коштами встановлюється
процентна ставка у розмірі 17,5
відсотків річних за час фактичного
користування кредитом. Згідно з п. 1.3.2
договору за користування кредитними
коштами понад встановлений термін
процентна ставка встановлюється у
розмірі 26,25 відсотків річних. Такий
розмір процентної ставки
застосовується до простроченої
заборгованості позичальника по
основній сумі боргу.

Відповідно до п. 1.5 договору кредит
надається шляхом зарахування банком
коштів на поточний рахунок
позичальника НОМЕР_1 у банку для
подальшого використання за цільовим
призначенням.

Позивач в позові зазначив, що банк
виконав узяті на себе зобов'язання в
повному обсязі. Надання банком
грошових коштів відповідачу позивач
підтверджує виписками по поточному
рахунку відповідача за період з 27.11.2006
р. по 30.11.2006 р. (копії виписок, а.с.176-177,
том 1).

Відповідач, як стверджує позивач,
всупереч умов договору, не здійснює
платежів для погашення суми
заборгованості по кредиту та
нарахованим процентам, чим
порушує взяті на себе договірні
зобов'язання.

12.12.2011 р. банк (третя особа) та ТОВ
«Кей-Колект» (позивач) уклали договір
факторингу № 1 (а.с. 57-148, том 1), за яким
право вимоги кредитної заборгованості
банку до відповідача за кредитним
договором відступлені позивачу. Обсяг
(сума) прав вимоги станом на дату
укладення цього договору, визначений у
Додатку 1 до цього договору.

На виконання договору факторингу № 1
складено акт приймання-передачі прав
вимог від 12.12.2011 р. (а.с. 143, том 1).

Позивач у позові зазначив, що, таким
чином, у зобов'язанні за даними
договорами змінився кредитор.
Посилаючись на ст. ст. 512, 1077 Цивільного
кодексу України, позивач стверджував,
що банк відступив йому право грошової
вимоги до боржника (відповідача).

У порушення умов договору відповідач
свої зобов'язання щодо погашення
заборгованості по наданому кредиту, як
стверджував позивач, належним чином не
виконує, в результаті чого має
заборгованість за кредитом.

Відповідно до розрахунку позивача
станом на 17.01.2013 року відповідач має
заборгованість по кредитному договору
в розмірі 1101 397,30 грн, в тому числі: 635300,00
грн - сума заборгованості за кредитом;
466097,30 грн - заборгованість по процентам
за користування кредитом.

Вищезазначену заборгованість позивач
просив стягнути на його користь з
відповідача.

26.11.2013 року у справі № 917/1238/13
господарським судом винесено
оскаржуване рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції,
посилаючись на приписи статей 512, 514, 516,
517, 1049, 1077, 1082 Цивільного кодексу
України, виходив з того, що у матеріалах
справи відсутні докази на
підтвердження того, що відповідач
письмово попереджався про
відступлення права грошової вимоги до
фактора згідно п. 3.5. договору
факторингу № 1 від 12.12.2011 р.; також
відсутні докази отримання
відповідачем зазначеного
повідомлення.

З таким висновком погоджується колегія
суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1049 Цивільного
кодексу України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України
визначено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 цієї глави
(позика), якщо інше не встановлено цим
параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Кредитор у зобов'язані може бути
змінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав іншій
особі за правочином - відступлення
права вимоги (ч.1 ст. 512 ЦК України). До
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язані в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
514 ЦК України). Зміна кредитора у
зобов'язані здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом (516 ЦК України).

Згідно з ч. 1 статті 1077 Цивільного
кодексу України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Відповідно до ч. 1 статті 1082 Цивільного
кодексу України боржник зобов'язаний
здійснити платіж факторові за умови, що
він одержав від клієнта або фактора
письмове повідомлення про
відступлення права грошової вимоги
факторові і в цьому повідомленні
визначена грошова вимога, яка підлягає
виконанню, а також названий фактор,
якому має бути здійснений платіж.

Згідно з п. 3.5. договору факторингу № 1
від 12.12.2011р. ТОВ "Кей Колект" та ПАТ
"УкрСиббанк" закріпили обов'язок ПАТ
"УкрСиббанк" (клієнта) за власний
рахунок повідомити кожного боржника і
гаранта про відступлення прав вимог за
формою згідно з Додатком 3 цього
договору протягом 30 робочих днів з дати
відступлення.

За приписами п. 2 статті 517 Цивільного
кодексу України боржник має право не
виконувати свого обов'язку новому
кредиторові до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора
прав у зобов'язанні.

Отже, виходячи з приписів
законодавства, судом першої інстанції
зроблений правомірний висновок про те,
що основною умовою, за якої виникає
обов'язок боржника здійснити платіж
факторові, є саме одержання останнім
письмового повідомлення із
зазначенням в ньому грошової вимоги
та відомостей про фактора.

Колегія суддів вважає, що суд
правомірно не узяв до уваги надані в
обґрунтування належного повідомлення
банком відповідача надані позивачем
лист №12-22/26983 від 15.12.2011 р. та
продовження список № 63 (а.с. 55-56,
том 1) за кредитним договором, оскільки:
по-перше, у порушення приписів статті 36
Господарського процесуального кодексу
України фотокопії зазначених
документів не засвідчені жодною
уповноваженою особою; по-друге, у
порушення умов п. 3.5. договору
факторингу № 1 від 12.12.2011 р.
повідомлення не відповідає за формою,
встановленою додатком 3 цього договору,
оскільки за встановленою формою (а.с.
146, 147 т. 1) передбачається наявність
підписів обох сторін договору (банку і
фактора); по-третє, у копії списку №
63 відсутній відбиток штампу
закладу поштового зв'язку, який би
підтверджував здійснення поштового
відправлення; не можливо також
встановити дату здійснення
відправлення та зміст кореспонденції,
яку направляло ТОВ «Франко Пак». Окрім
того, у наданому повідомленні є
посилання на кредитні договори
№ 0 від 27.11.2006 р. та № 0
від 27.12.2005 р., яких немає у справі, не
наведено та не доведено пов'язаність
зазначених договорів із спірним
кредитним договором № 567МКК-К1 від
27.11.2006 р., наявність зобов'язань по якому
обґрунтовується позивачем.

Інших належних та допустимих доказів
на підтвердження того, що відповідач
письмово попереджався про
відступлення права грошової вимоги до
фактора згідно п. 3.5. договору
факторингу № 1 від 12.12.2011р. позивачем не
надано.

Матеріали справи не містять доказів
отримання відповідачем повідомлення
про відступлення прав вимоги як
передумови виконання грошової вимоги
новому кредитору.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає необґрунтованими доводи
апелянта про можливість вважати
належним повідомленням боржника
направлення на його адресу позовної
заяви, яка містить суму вимоги та
докази укладення договору факторингу.

Посилання апелянта на неправомірне
застосування судом статті 1049
Цивільного кодексу України до спірних
відносин є також не обґрунтованим,
оскільки зміст та суть відносин
кредитних випливає із суті відносин
позики, тобто кредит є позикою грошових
коштів.

Виходячи з приписів статті 1077
Цивільного кодексу України клієнт
(банк) може відступити факторові
належне йому дійсне право грошової
вимоги до боржника.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач просив стягнути з відповідача
1101397, 30 грн. боргу за кредитним
договором № 567МКК-К1 від 27.11.2006р., у т.ч.:
635300,00 грн. заборгованості за кредитом,
466097, 30 грн. - заборгованості по
процентам за користування кредитом,
при цьому, на думку позивача, строк
виконання зобов'язань за кредитом є
таким, що настав у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що при
встановленні обставин справи щодо
наявності грошової вимоги до боржника
(відповідача) суд дійшов правомірного
висновку про недоведеність належними
та допустимими доказами існування
заборгованості відповідача за
кредитним договором, виходячи з
наступного.

Порядок дострокового повернення
позичальником кредиту встановлений
розділом 11 кредитного договору. У
випадку застосування будь-якого з п.п.
2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.9., 5.10., 5.11., 7.4., 9.2. або
настання обставин, що передбачені
вищевказаними пунктами, банк має право
визнати термін повернення кредиту
таким, що настав, а кредит - обов'язковим
до повернення з моменту отримання
позичальником письмової вимоги у
встановлений заново термін, яка
направляється на адресу позичальника
листом (цінним листом з описом та
повідомленням про вручення) або
доставляється кур'єром.

Колегія суддів вважає правомірним та
цілком законним висновок суду першої
інстанції про відсутність у матеріалах
справи належних доказів надіслання у
встановленому пунктом 11.2 кредитного
договору порядку вимоги до
відповідача, оскільки передбачених
договором належних доказів отримання
вимоги позивач не надав, зокрема,
повідомлення про вручення відповідачу
вимоги або докази доставці кур'єром
позивач до матеріалів справи не
надані.

Суд також правомірно не узяв до уваги у
якості доказу надсилання відповідачу
та отримання ним вимоги банку згідно
пункту 11.2 кредитного договору (а.с.47,
том 2) копію вимоги № 30-01/2010 від 02.12.2010
року, з огляду на наступне.

Колегія суддів наголошує, що вимога
банку має бути викладена чітко,
зрозуміло і у відповідності до умов
договору.

Із змісту умов пункту 11.1 кредитного
договору вбачається, що банк має
зазначити певні обумовлені цім пунктом
обставини порушення позичальником
умов договору, з якими банк пов'язує
виникнення права на дострокове
повернення кредиту, у зв'язку з чим
визначає, що строк виконання
зобов'язань за кредитним договором
вважається таким, що настав, та
встановлює новий строк повернення
кредиту, який не може перевищувати 14-ти
календарних днів з дати відправлення
вимоги.

Разом з тим, вимогу, якою обґрунтовані
права на повернення достроково
кредиту, неможна вважати такою, що
складена з дотриманням умов п. 11.1
договору, оскільки остання не містить
посилання на обумовлені обставини ( п.п.
2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.9., 5.10., 5.11., 7.4., 9.2. або
настання обставин, що передбачені
вищевказаними пунктами), не містить
посилання, які саме пункти порушені, а
також зазначає суму заборгованості
(862190,65 грн), яка є незрозумілою, який
саме борг має боржник за кредитом (з
урахуванням права на дострокове
повернення або без урахування), при
цьому, банком не визначено, що він
вважає, що строк повернення є таким, що
настав. У вимозі банку зазначається, що
у разі непогашення саме цієї суми
(852180,65 грн) термін повернення кредиту
буде вважатися таким, що настав.

Також, позивач, обґрунтовуючи своє
право на стягнення з відповідача
заборгованості у повному обсязі, у тому
числі за простроченим кредитом, має
навести зазначені обставини та довести
їх доказами, зокрема, його право на
дострокове повернення кредиту. Як
свідчать матеріали справи у позові
таких обставин не наведено та
відповідних доказів до позову не
додано.

Як встановлено судом першої інстанції
і підтверджується матеріалами справи,
ухвалою господарського суду від 13.08.2013
р. суд зобов'язував позивача надати
докази в підтвердження наявності та
суми боргу відповідача. Ухвалою від
06.09.2013 р. позивача зобов'язано надати
суду для огляду в судовому засіданні
оригінали меморіальних ордерів, які
відповідно до додатку 4 договору
факторингу № 1 від 12.12.2011р. (а.с. 148, том 1)
передані позивачу банком і засвідчують
перерахування коштів відповідачу за
кредитним договором № 567МКК-КІ від
27.11.2006 р.

Позивач вимог суду не виконав.
Вищезазначених документів суду не
надав.

Колегія суддів зазначає, що
господарський суд при розгляді справи
забезпечив усім учасникам процесу
реалізацію їх прав, створив учасникам
процесу необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного законодавства,
для надання доказів в обґрунтування
своїх вимог та заперечень.

У відповідності до приписів статті 101
Господарського процесуального кодексу
України додаткові докази приймаються
судом, якщо заявник обґрунтував
неможливість їх подання суду першої
інстанції з причин, що не залежали від
нього.

З урахуванням приписів законодавства
колегія суддів вважає необґрунтованим
доводи апелянта щодо неможливості
надання додаткових доказів в
обґрунтування позову, оскільки позивач
мав ще до подачі позову зібрати усі
необхідні докази в обґрунтування
позовних вимог. У зв'язку з чим, колегія
суддів дійшла висновку, що додані
апелянтом додаткові докази
(довідка-розрахунок заборгованості за
кредитом відповідача на 17.01.2013 р. за
спірним договором та виписки по
рахункам відповідача від 25.11.2013 р. за №
12-22/39071) під час апеляційного
провадження при зазначених вище
обставинах судом не можуть братися до
уваги.

Судом першої інстанції встановлено, що
з наданої позивачем довідки-розрахунку
заборгованості відповідача за
кредитом станом на 17.01.2013 р. (а.с. 12-13, том
1) убачається, що відповідачем
погашався борг за кредитним договором,
а саме, 18.06.2007 р. - 40000,00 грн, 11.01.2008 р. - 51000,00
грн, 28.01.2008 р. - 35100,00 грн. Доказів у
підтвердження сплати цих коштів
відповідачем позивач суду не надав.
Особові рахунки та виписки з них, з яких
можливо прослідкувати послідовну
динаміку зміни заборгованості по
періодах (днях та місяцях), позивач суду
також не надав.

Натомість, відповідач надав до
матеріалів справи копії виписок (а.с.
39-42, том 2), які підтверджують
зарахування вищезазначених коштів як
доказ погашення відповідачем боргу за
кредитним договором.

Також, відповідачем до матеріалів
справи надано виписку за особовим
рахунком за 02.02.2007 року (а.с. 33-34, том 2), з
якої вбачається списання коштів з
рахунку ОСОБА_3 на користь отримувача
АКІБ «УкрСиббанк» у сумі 148000,00 грн в
якості часткового погашення кредиту
згідно кредитного договору № 567МКК-К1
від 27.11.2006 року згідно розпорядження б/н
від 02.02.2007 р., і виписку з особового
рахунку за 02.03.2007 року (а.с. 35-38 том 2), з
якої вбачається списання коштів з
рахунку ОСОБА_3 в сумі 248000,00 грн в якості
часткового погашення кредиту згідно
кредитного договору від 27.11.2006 року на
користь отримувача коштів АКІБ
«УкрСиббанк». Надані позивачем виписки
за 02.02.2007 р. та 02.03.2007 р. засвідчені АКІБ
«УкрСиббанк» та з них убачається, що
вони були видані відповідачу 02.02.2007 р.
та 02.03.2007 р., саме за наслідками
конкретних операційних днів.

З копій виписок убачається, що банк
самостійно списував кошти з рахунку
відповідача на підставі власних
розпоряджень відповідно до дати
банківської операції.

Таке списання передбачене пунктом 10.1
кредитного договору № 567МКК-К1 від
27.11.2006 року, згідно якого сторони
домовилися про договірне списання
банком з усіх рахунків позичальника в
національній і іноземній валюті,
відкритих в АКІБ «УкрСиббанк», коштів в
оплату: сум заборгованості по кредиту і
процентам за користування ним, сум
комісійної винагороди, сум штрафних
санкцій (пені), інших грошових
зобов'язань позичальника, нарахованих
банком по цьому кредитному договору.

Позивач обґрунтованих заперечень
проти наданих відповідачем доказів
суду не надав.

Згідно графіку погашення кредиту
(додаток № 1 до кредитного договору),
станом на 17.01.2013 р. відповідач повинен
внести 414772,86 грн за кредитним
договором. З урахуванням того, що
відповідач надав докази погашення
боргу в сумі 522100,00 грн з перевищенням
на 107327,14 грн, що не спростовано
позивачем, суд дійшов правомірного
висновку про відсутність
заборгованості відповідача за
кредитним договором.

У поясненнях (вх. № 16488 від 19.11.2013 р.)
позивач зазначає, що 17.12.2007 року
відповідач отримав від Банку за
кредитним договором № 567МКК-К1 від
27.11.2006 року 11400,00 грн, доказів у
підтвердження факту отримання
відповідачем 11400,00 грн за кредитним
договором № 567МКК-К1 від 27.11.2006 року у
матеріалах справи немає.

Згідно ст. 517 ЦК України первісний
кредитор у зобов'язанні повинен
передати новому кредиторові документи,
які засвідчують права, що передаються,
та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення.

Згідно пункту 5.1 договору факторингу №
1 від 12.12.2011 року, після дати
відступлення клієнт зобов'язаний
передати фактору за першою його
вимогою у розумний строк усю наявну
документацію щодо відповідного права
вимоги.

Відповідно до п. 5.4 договору факторингу
передання документації здійснюється
за актом приймання-передачі, який
складається сторонами за формою згідно
з Додатком 4.

Додатком № 4 до договору факторингу є
форма акту приймання-передачі
документації (а.с. 148, том 1), де наведений
перелік документів, що повинен
передати клієнт фактору на його першу
вимогу, а саме: оригінал кредитного
договору, додатковий договір до
кредитного договору (оригінал),
оригінал відповідного договору
застави, іпотеки, додатковий договір до
договору іпотеки, застави (оригінал),
договір поруки, меморіальний ордер, що
засвідчує перерахування коштів за
первинними договорами, копія сторінок
паспорту боржника, інші документи, які
за загальним правилом або відповідно
до внутрішніх процедур клієнта
складають «кредитну справу» боржника.

Відповідно до розділу «Визначення
термінів» договору факторингу № 1 від
12.12.2011 р., термін «Документація»
вживається в договорі факторингу в
такому значенні: оригінали або копії
документів, які підтверджують
дійсність, виникнення і наявність прав
вимог до боржників і гарантів щодо їх
заборгованості перед клієнтом. Під
документацією зокрема, розуміються
такі документи: первинні договори
(оригінали, а за відсутності - копії) з
усіма супутніми документами; договори
забезпечення; копії паспортів, довідок
про присвоєння ідентифікаційного коду
боржників; оригінали документів, що
підтверджують отримання боржником
грошових коштів (товарів) за первинним
договором, оригінал заяви про надання
кредиту та анкети позичальника,
документи (за їх наявності щодо
примусового стягнення заборгованості);
меморіальний ордер, що посвідчує
перерахування коштів за первинними
договорами; інші документи, які за
загальним правилом складають
«кредитну справу» боржника.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність» передбачено, що підставою
для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Пунктом 4.4 Положення про організацію
операційної діяльності в банках
України, затвердженого постановою
правління Національного банку України
№ 254 від 18.06.2003 року (далі -
Положення), передбачено: Залежно від
виду операції та типу контрагентів
первинні документи банку (паперові та
електронні) класифікують за такими
ознаками: а) за місцем складання:
зовнішні (одержані від клієнтів,
державних виконавців та інших банків);
внутрішні (оформлені в банку); б) за
змістом: касові; меморіальні (для
здійснення безготівкових розрахунків
із банками, клієнтами, списання коштів
з рахунків та внутрішньобанківських
операцій).

Згідно п. 4.6 Положення меморіальні
документи застосовуються банками для
здійснення і відображення в обліку
операцій банку і його клієнтів за
безготівковими розрахунками
відповідно до нормативно-правових
актів Національного банку. До
меморіальних документів (паперових або
електронних), що використовуються для
безготівкових розрахунків, належать
такі розрахункові документи:
меморіальні ордери; платіжні
доручення; платіжні вимоги-доручення;
платіжні вимоги; розрахункові чеки;
інші документи (інші платіжні
інструменти, що визначаються
нормативно-правовими актами
Національного банку).

Відповідно до пунктів 4.7, 4.8 Положення
внутрішньобанківські операції
оформляються меморіальними ордерами
та іншими документами, що складаються
банками відповідно до вимог
нормативно-правових актів
Національного банку і внутрішніх
процедур банку. Операції, що
відображаються за позабалансовими
рахунками, також оформляються
меморіальними ордерами.

У первинних документах, на підставі
яких здійснюються записи в
бухгалтерському обліку, мають
зазначатися номери кореспондуючих
рахунків за дебетом і кредитом, сума
операції в грошовому виразі, дата
виконання, підпис відповідального
виконавця, підпис контролера (якщо
операція підлягає додатковому
контролю), підпис уповноваженої особи
(якщо підставою для здійснення
операції було відповідне
розпорядження).

Відповідно до пункту 4.1. Положення
операції, які здійснюють банки, мають
бути належним чином задокументовані.

Відповідно до п. 4.2 Положення, яким
передбачено, що підставою для
відображення операцій за балансовими
та/або позабалансовими рахунками
бухгалтерського обліку є первинні
документи. Згідно п. 1.10 цього ж
Положення, первинний документ - це
документ, який містить відомості про
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно п. 5.1. Положення інформація, що
міститься в первинних документах,
систематизується в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку.
Регістри синтетичного та аналітичного
обліку ведуться на паперових носіях
або в електронній формі.

Запис у регістрах аналітичного обліку
здійснюється лише на підставі
відповідного санкціонованого
первинного документа (паперового або
електронного).

Як убачається із пунктів 5.2, 5.3
Положення, регістри бухгалтерського
обліку (в т.ч. особові рахунки та
виписки з них) повинні містити назву,
період реєстрації операції, прізвища і
підписи або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати осіб, які брали участь у
їх складанні.

Згідно пунктів 5.4, 5.6 Положення, особові
рахунки є регістрами аналітичного
обліку, що вміщують записи про
операції, здійснені протягом
операційного дня. Виписки з особових
рахунків є підтвердженням виконаних за
день операцій і призначаються для
видачі або відсилання клієнту.

Виписки з особових рахунків, що надані
позивачем, не відповідають зазначеним
вимогам. Вони роздруковані за кілька
операційних днів. З них неможливо
ідентифікувати особу, яка брала
участь в їх складанні. В них не
зазначено дату їх формування та видачі.

Оригінали меморіальних ордерів, які є
належними та достатніми доказами
передачі права вимоги за договором
факторингу та перерахування коштів
відповідачу за кредитним договором №
567МКК-КІ від 27.11.2006 р., у матеріалах
справи відсутні.

Судом першої інстанції обґрунтовано
відмовлено у задоволенні клопотання
представника позивача від 26.11.2013 р. про
відкладення розгляду справи,
продовження строку розгляду справи та
витребування від третьої особи доказів
- виписок по рахункам щодо обігу коштів
на всіх рахунках фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, відкритих у ПАТ
«УкрСиббанк» за період з 27.11.2006 року по
17.01.2013 року.

Відповідно до ст. 38 Господарського
процесуального кодексу України
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів. У клопотанні повинно бути
зазначено, зокрема, обставини, що
перешкоджають наданню цих доказів.
Таких обставин позивач в клопотанні не
зазначив. Судом також правомірно узято
до уваги, що договором факторингу № 1
від 12.12.2011 року передбачено передавання
документації щодо відповідного права
вимоги від клієнта фактору, тобто від
ПАТ «УкрСиббанк» позивачу.

Щодо клопотання позивача про
продовження строку розгляду спору по
даній справі, суд зазначає, що
відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України
строк розгляду спору продовжувався
ухвалою суду від 13.08.2013 р.

Доводи апелянта щодо того, що
відповідно до умов кредитного договору
позичальнику надавався кредит у формі
поновлюваної кредитної лінії у сумі
ліміту кредитної лінії 750000 грн, яка
передбачає надання кредиту
позичальнику в майбутньому одним або
декількома траншами, але у будь-якому
випадку в межах встановленого ліміту
та в межах встановленого строку, як це
встановлено договором. При цьому, при
поверненні раніше наданих коштів
(траншів) ліміт кредитної лінії
поновлюється, що позичальник вправі
протягом дії кредитного договору
погашати та знову брати кредитні кошти,
що позичальнику надавалися кредитні
кошти траншами тощо, колегія суддів
вважає необґрунтованими належними
доказами, оскільки на момент прийняття
судом першої інстанції судового
рішення таких доказів не надано.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 34 ГПК України
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 36 ГПК України передбачає, що
письмовими доказами є документи i
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії.
Якщо для вирішення спору має
значення лише частина документа,
подається засвідчений витяг з нього.
Оригінали документів подаються, коли
обставини справи відповідно до
законодавства мають бути засвідчені
тільки такими документами, а також
в інших випадках на вимогу
господарського суду.

Пунктом. 2.3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» визначено, якщо
стороною у вирішенні спору не подано до
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі і на вимогу суду, то
розгляд справи господарським судом
може здійснюватися виключно за
наявними у справі доказами.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Вирішуючи спір по суті, господарський
суд повинен встановити наявність у
особи, яка звернулась з позовом,
суб'єктивного матеріального права або
законного інтересу, на захист якого
подано позов, та з'ясувати наявність чи
відсутність факту їх порушення або
оспорювання.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов законного висновку, що позивач
не довів належними та допустимими
доказами існування заборгованості
відповідача за кредитним договором, а
також наявності та порушення
відповідачем прав позивача, і за таких
обставин, правомірно відмовив у
задоволенні позову повністю.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга є необґрунтованою і не може бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення по даній справі,
тому рішення господарського суду
Полтавської області від 26.11.2013 року у
справі №917/1238/13 слід залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кей -
Колект" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 26.11.2013 року у
справі №917/1238/13 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
25.02.2014р.

Головуючий суддя
О.А. Пуль

суддя
Т.В. Кравець

суддя
В.О. Фоміна