ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.
Справа № 911/4568/13

Господарський суд Київської області у
складі судді Саванчук С.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю Торгова група
"Інтерпап",

03028, м. Київ, вул. Саперно-Слобідська,
буд. 8А, оф. 291

49000, м. Дніпропетровськ, Головпоштамт,
а/с 41

до Приватного акціонерного товариства
"УВК-Україна",

08132, Київська обл., Києво-Святошинський
р-н, м. Вишневе, вул. Промислова, 5

про визнання безпідставно отриманих
відповідачем коштів у розмірі
16 610,20 грн. та 10261,13 грн. - оплатою
послуг за відповідальне зберігання,
стягнення 1 760,06 грн., зобов'язання
відповідача повернути позивачу майно
на загальну суму 27 000,00 грн.

за участю представників:

позивача - 1) Кузьменко Н.О. (довіреність
від 08.01.2013 № 8);

2) Орач О.О. (довіреність від
27.01.2014 № 18).

відповідача - Левтерова Т.М.
(довіреність від 01.10.2013, б/н).

Обставини справи:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю Торгова група
"Інтерпап" (далі - позивач) до Приватного
акціонерного товариства "УВК-Україна"
(далі - відповідач) про визнання
безпідставно отриманих відповідачем
коштів у розмірі

16 610,20 грн. та 10 261,13 грн. - оплатою послуг
за відповідальне зберігання, стягнення
1 760,06 грн., зобов'язання відповідача
повернути позивачу майно на загальну
суму 27 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 11.12.2013 порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
14.01.2014.

10.01.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області позивачем
подано документи, які витребувані
ухвалою від 11.12.2013.

14.01.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області відповідачем
подано відзив на позовну заяву (вх. №
407/14 від 14.01.2014).

У судовому засіданні 14.01.2014 оголошено
перерву до 28.01.2014, відповідно до частини
3 статті 77 Господарського
процесуального кодексу України.

24.01.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області відповідачем
подано письмові пояснення (вх.№1215/14 від
24.01.2014) щодо розірвання договору між
сторонами та підстав притримання
товару позивача відповідачем.

27.01.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області позивачем
подано заперечення на відзив на
позовну заяву (вх. № 1348/14 від
27.01.2014).

У судовому засіданні 28.01.2014
оголошувалась перерва на 11.02.2014
відповідно до частини 3 статті 77
Господарського процесуального кодексу
України.

10.02.2014 позивачем подано через
канцелярію господарського суду
Київської області додаткові документи
(вх. №2343/14 від 11.02.2014).

11.02.2014 позивачем через канцелярію
господарського суду Київської області
подано заяву про виправлення описки
(вх. №2531/14 від 10.02.2014), яку допущену в
пункті 2 прохальної частини позову та
зазначено, що замість слів «відповідне
зберігання» слід читати
«відповідальне зберігання».

У зв'язку з відповідністю заяви тексту
позовної заяви, вказане прийнято судом.

У судовому засіданні 11.02.2014
представники позивача повністю
підтримали позовні вимоги, представник
відповідача позов заперечив повністю.

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу Украни в
судовому засіданні 11.02.2014 оголошено
вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутніх у
судовому засіданні представників
сторін, дослідивши докази та оцінивши
їх в сукупності, суд -

встановив:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю Торгова група
"Інтерпап" (далі - замовник) та Приватним
акціонерним товариством "УВК-Україна"
(далі - виконавець) укладено договір від
12.03.2010 № 056-10 про надання комплексних
логістичних послуг (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору виконавець
бере на себе зобов'язання надати
комплексні логістичні послуги,
пов'язані з обслуговуванням вантажів
замовника, а замовник зобов'язується
приймати та своєчасно сплачувати
надані виконавцем послуги (пункт 1.1.
Договору).

У пункті 5.1. Договору зазначено, що
послуги за даним Договором надаються
за тарифами, викладеними у Додатках до
нього.

Пунктом 5.1.2 Договору сторони узгодили,
що зміна індексу інфляції тягне за
собою автоматичне перерахування
тарифів на послуги, що надаються
Виконавцем за цим Договором.

Відповідно до пункту 5.4. Договору
термін сплати рахунків становить
5 банківських днів з моменту отримання
рахунку Замовником.

Згідно з пунктом 11.1. Договору, він
набирає чинності з дня підписання і діє
протягом 3 років.

У пункті 11.2. Договору визначено що, якщо
за 30 днів до закінчення терміну дії
Договору жодна із сторін не заявить про
його припинення, його дія вважається
продовженою на рік на тих самих умовах.

До Договору укладались додаткові
угоди, якими погоджувались додаткові
обсяги послуг, визначались умови
виконання та оплати послуг.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги
тим, що пунктом 1.4. Додаткової угоди до
Договору від 01.10.2010 сторони погодили
нові тарифи і те, що зміна індексу
інфляції тягне за собою автоматичне
перерахування тарифів, коефіцієнт
перерахування - 0,4.

Протягом жовтня 2010 року - червня 2013 року
позивач своєчасно та в повному обсязі
здійснював оплату наданих
відповідачем послуг на підставі
виставлених рахунків-фактур та актів
здачі-прийняття робіт.

У серпні 2013 року позивач звернув увагу
на вартість послуг, що прийняті ним за
Договором. На підтвердження наданих
послуг та обґрунтування цін на них,
відповідач надав позивачу розгорнуті
акти виконаних робіт за послуги
відповідального зберігання за період з
01.10.2010 по 31.07.2013, які наявні в матеріалах
справи.

Ознайомившись з цими актами, позивач
дійшов висновку, що відповідачем було
завищено нарахування індексу інфляції,
у зв'язку з чим позивач звернувся до
аудитора. Звітом аудитора від 11.10.2013
«Про виконання погоджених процедур
щодо правильності використання
показників індексу інфляції при
взаєморозрахунках ТОВ ТГ «Інтерпап» за
комплексні логістичні послуги, що
передбачені Договором від 12.03.2010 № 056-10
з АТ «УВК-Україна», за період з жовтня
2010 року по червень 2013 року»
встановлено, що відповідачем невірно
застосовано показники рівнів інфляції
та коефіцієнт перерахування,
відповідно до розрахунку аудитора,
сума, що була безпідставно нарахована
відповідачем, складає 28 631,39 грн.

08.10.2013 у позивача наступив строк оплати
послуг, що надані у серпні 2013 року у
розмірі 10 261,13 грн., а 15.10.2013 - наступав
строк оплати послуг, що надані у
вересні 2013 року, у розмірі 10 261,13 грн.

За цих обставин, позивач направив
відповідачу вимогу від 14.10.2013 № 660-юр, в
якій просив вважати переплату, що
виявлено аудитором, оплатою за послуги
у серпні та вересні 2013 року, за таким
розрахунком: 28 631,39 грн. (переплата) - 16
610,20 грн. (серпень) - 10 261,13 грн. (вересень)
= 1 760,06 грн. Залишок коштів у розмірі 1
7606 грн., позивач просив повернути як
безпідставно набуті.

У задоволенні вимоги відповідач
відмовив, про що направив лист від
28.10.2013 № 587.

У зв'язку з тим, що позивач не виконав
грошових зобов'язань за Договором з
оплати послуг, що надані у серпні та
вересні 2013 року, відповідач направив
позивачу лист - повідомлення від 15.10.2013,
який отримано позивачем 18.10.2013. Даним
листом повідомлялось про притримання
відповідачем товару, що належить
позивачу, а саме: «Папір «Ballet Universal»
формату А4, артикул - 1.1, у кількості 180
ящиків, вартістю 150,00 грн./ящ., на
загальну суму 27 000,00 грн.

У процесі розгляду справи, судом
встановлено, що Договір розірвано
20 жовтня 2013 року, що підтверджується
сторонами: поясненням відповідача, що
отримано через канцелярію суду 24.01.2014
та запереченнями на відзив, що подано
позивачем через канцелярію суду 27.01.2014.

Оцінивши в сукупності наявні в
матеріалах справи письмові докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги повністю не підлягають
задоволенню, враховуючи наступне.

Про виконання Договору відповідачем у
період з жовтня 2010 року по липень 2013
року свідчать акти здачі-прийняття
робіт (надання послуг), які у належним
чином засвідчених копіях наявні у
матеріалах справи, що підписані
уповноваженими представниками сторін
та скріплені відбитками їх печаток, а
доказів, що підтверджують неприйняття
вказаних послуг чи виявлення недоліків
у виконаних послугах суду не надано,
крім того, позивач визнає факт
отримання цих послуг.

Акти, за якими встановлено надмірну
сплату позивачем згідно з висновком
аудитора, погоджені і відповідачем, і
позивачем. Таким чином, у позивача
немає правових підстав стверджувати,
що вартість наданих послуг невірно
розрахована відповідачем, оскільки з
боку позивача не надійшло ніяких
зауважень щодо вартості, обсягу чи
якості наданих послуг протягом строку,
встановленого Договором (5 банківських
днів), акти підписані уповноваженим
представником позивача, скріплені
печаткою та повністю оплачені.

Оплата послуг, що надані, частково
(окрім послуг за серпень - вересень 2013
року), підтверджена позивачем наданими
до матеріалів справи картками рахунків
№ 6312 за період з 01.10.2010 по 31.12.2011 та № 6312
за період з 01.01.2012 по 31.10.2013, що завірені
відбитком печатки підприємства та не
заперечується сторонами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 67
Господарського кодексу України
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів.

У силу частини 1 статті 173
Господарського кодексу Украни
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання, в силу якого один
суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта, або
утриматися від певних дій, а інший
суб'єкт має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку, є господарським
зобов'язанням.

Згідно з частиною 1 статті 174
Господарського кодексу України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 7 статті 179
Господарського кодексу України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених
Господарським кодексом України, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Згідно з частиною 1 статті 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті
11 Цивільного кодексу України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11
Цивільного кодексу України.

Договір, що укладений між сторонами, за
правовою природою є договором про
надання послуг.

Статтею 901 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно з положеннями статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами, а тому
суттєвим для вирішення спору, який
випливає з договору є встановлення
обставин виконання сторонами тих умов
договору, які є спірними та з якими
закон пов'язує настання певних
правових наслідків.

Відповідно до статті 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як встановлено судом, відповідачем
повністю виконано умови Договору, на
підставі чого позивачу надані:
рахунок-фактура від 31.08.2013 №8738, Акт
№УВЦ- здачі прийняття робіт
(надання послуг) від 31.08.2013,
рахунок-фактура від 30.09.2013, №9134 Акт
№УВЦ- здачі прийняття робіт
(надання послуг) від 30.09.2013.

Крім того, посилання позивача на
висновок аудитора, як на підставу для
задоволення позовних вимог, є
неправомірними. Виявлені аудитором
порушення не впливають на умови
укладеного між сторонами договору і не
можуть їх змінювати.

Частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу
України визначає особа, яка набула
майно або зберегла його у себе за
рахунок іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

У частині 2 статті 1212 Цивільного
кодексу України встановлено, що
положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Наявність Договору про надання послуг
та актів прийому-передачі наданих
послуг дозволяє встановити наявність
правових підстав для виконання
зобов'язання замовника з оплати
вартості послуг.

Виходячи зі змісту положень глави 83
Цивільного кодексу України про
безпідставне набуття (збереження)
іншою особою майна, оплату, що отримана
відповідачем, може бути визнано
безпідставною у випадках: визнання
недійсним Договору або його умов щодо
обсягу та/або вартості робіт, зміни
умов Договору щодо обсягу та/або
вартості робіт - в частині, що не
відповідає зміненим умовам, не здача
(не прийняття) робіт, якщо законом або
договором встановлено право на
одержання оплати залежно від прийняття
або неприйняття робіт, оплату
здійснено помилково - в частині, в якій
фактична оплата перевищує належну;
оплату здійснено понад ціну Договору
за інших обставин.

Факту неналежного виконання
відповідачем зобов'язань за Договором
позивачем не доведено, протягом
надання послуг, відповідач надавав
акти здачі - прийняття робіт (надання
послуг), також і за спірний період.
Позивач погодив вказані акти та не
надав заперечень щодо них у визначених
Договором та чинним законодавством
строки та способи.

Як зазначалося, на дату подання позову
Договір розірвано.

Згідно з частиною 4 статті 653 Цивільного
кодексу України сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Тому вимога позивача про визнання
безпідставно отриманими відповідачем
коштів, які перераховані позивачем на
рахунок відповідача згідно з актами
прийому-передачі послуг за Договором є
необґрунтованою, відтак,
безпідставними є позовні вимоги про
зарахування спірних коштів в якості
оплати за інші періоди, що не оплачені
позивачем, а також вимога про
повернення позивачу вказаних коштів як
безпідставно отриманих відповідачем.

Стосовно позовної вимоги про
зобов'язання відповідача повернути
товар, що належить позивачу, суд дійшов
наступних висновків.

Листом (вих. № 571 від 15.10.13) відповідач
повідомив позивача про притримання
спірного товару відповідно до статті 594
Цивільного кодексу України, з метою
забезпечення виконання позивачем
зобов'язань за Договором, у зв'язку з
наявністю у останнього заборгованості
з оплати послуг, що отримані у серпні 2013
року у розмірі 16 610,20 грн. та у вересні
2013 року у розмірі 10
261,13 грн.

Суд дійшов висновку, що твердження
позивача про незаконність притримання
майна позивача відповідачем є
необґрунтованими та не відповідає
дійсності, оскільки відповідно до
пункту 5.4. Договору термін сплати
рахунків становить 5 банківських днів з
моменту отримання рахунку замовником,
а, відповідно до статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 546 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися, зокрема,
притриманням.

Факт надання відповідачем послуг за
Договором у серпні та вересні 2013 року, а
також несплата їх вартості позивачем
визнається. Підстави для врахування
відповідачем в оплату цих послуг
коштів, що сплачені позивачем надмірно
за попередні періоди відсутні, що
визначено судом вище.

Судом враховано, що притримання є
специфічним способом забезпечення
виконання зобов'язання, який за своєю
юридичною природою виникає на підставі
прямої вказівки закону, на відміну від
інших видів забезпечення, передбачених
главою 49 Цивільного кодексу України.

Реалізація права притримання
здійснюється за наявністю юридичного
складу та факту законності володіння
притриманого товару.

Частиною 1 статті 595 Цивільного кодексу
України зазначено, що кредитор, який
притримує річ у себе, зобов'язаний
негайно повідомити про це боржника.

Як вбачається з доданих до матеріалів
справи документів, відповідач володіє
спірним майном на законних підставах,
оскільки майно передано відповідачу
власником на відповідальне зберігання
за Договором, відповідач повідомив
позивача про притримання товару, про що
вказано в листі від 15.10.2013 та
підтверджується подальшим листуванням
сторін, відтак, притримання товару є
правомірним.

Зважаючи на вищенаведене, оцінюючи
подані докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд дійшов висновку, що
заявлені позовні вимоги не підлягають
задоволенню через їх недоведеність та
необґрунтованість.

Відповідно до вимог частини 1 статті
49 Господарського процесуального
кодексу України судові витрати у
справі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 22, 32, 33, 36, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його належного оформлення і
підписання та може бути оскаржено в
апеляційному порядку.

Повне рішення складено 17.02.2014

Суддя
Саванчук С.О.