м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомДочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
доНаціональної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на
стороніпозивачаАпарату Верховної Ради
Українипровизнання недійсним та
скасування рішення правлінняСуддя
Представники сторін:
від позивача:Романюк В.В.від
відповідача:Бережок С.І.від третьої
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (надалі - ДК "Газ
України") звернулася до господарського
суду міста Києва з позовом до
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (надалі - "НАК
"Нафтогаз України") про визнання
недійсним та скасування рішення
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
рішення правління НАК "Нафтогаз
України" від 11.11.2013 р., оформлене
протоколом №156, про доручення ДК "Газ
України" проведення господарських
операцій щодо укладання з Апаратом
Верховної Ради України договору оренди
196 кв.м. нежитлової будівлі, яка
розташована у м. Києві по вул. Івана
Гонти, 3-А (літера Б), суперечить
положенням чинного законодавства, у з
зв'язку з чим позивач вказує на
наявність підстав для визнання його
недійсним скасування.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.11.2013 р. порушено провадження
у справі, залучено до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача - Апарат Верховної
Ради України, розгляд справи
призначено на 09.12.2013 р.

В судовому засіданні 09.12.2013 р. у зв'язку
із клопотанням третьої особи оголошено
перерву до 23.12.2013 р.

20.12.2013 р. через канцелярію суду
представником третьої особи було
подано пояснення за змістом якого в
задоволенні позову просив відмовити,
вказував на те, що спірне майно є
державною власністю, а тому
застосування до відносин оренди такого
майна положень Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" є правомірним.

23.12.2013 р. через канцелярію суду
представником відповідача подано
відзив на позовну заяву за змістом
якого в задоволенні позову просив
відмовити, вказував на те, що спірне
майно є державною власністю, третя
особа є бюджетною установою, а тому
оскаржуваним рішенням правомірно було
доручено позивачу укласти договір
оренди з урахуванням положень Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" та методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 р. №786.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 23.12.2013 р. розгляд справи
відкладено до 13.01.2014 р.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 13.01.2014 р. у зв'язку
із перебуванням судді Бойка Р.В. у
відпустці справу №910/23051/13 передано для
розгляду судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.01.2014 р. прийнято до
провадження справу №910/23051/13 та
призначено її до розгляду на 10.02.2014 р.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 20.01.2014 р. справу
№910/23051/13 передано для розгляду судді
Бойку Р.В. у зв'язку із його поверненням
з відпустки.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.01.2014 р. прийнято до
провадження справу №910/23051/13.

В судове засідання представник
позивача з'явився, позовні вимоги
підтримує та просить задовольнити їх
повністю.

Представники відповідача та третьої
особи в судове засідання з'явилися,
проти позову заперечують, в його
задоволенні просять відмовити
повністю.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням правління НАК "Нафтогаз
України" від 11.11.2013 р., оформленим
протоколом №156 засідання правління НАК
"Нафтогаз України", (надалі - "Рішення")
було доручено ДК "Газ України" (Швидкий
Е.А.) проведення господарських операцій
щодо укладання з Апаратом Верховної
Ради України договору оренди 196 кв.м.
нежитлової будівлі, яка розташована у
м. Києві по вул. Івана Гонти, 3-А (літера
Б), строком на 35 місяців із
встановленням орендної плати
відповідно до п. 10 Методики розрахунку
орендної плати за державне майно та
пропорції її розподілу, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 р. №786, згідно з вимогами
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" та наказу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України від 29.07.2011 р. №332
"Про затвердження Порядку
розпорядження державним майном, що
належить до сфери управління
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України".

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем законності
Рішення.

Підставою для недійсності Рішення
позивачем вказується на
неправомірність зобов'язання
відповідачем укласти договір оренди
спірного майна у відповідності до
положень Закону України "Про оренду
державного та комунального майна" та п.
10 Методики розрахунку орендної плати
за державне майно та пропорції її
розподілу, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р.
№786, оскільки позивач не є державним
підприємством, а спірне майно не
обліковується в Єдиному реєстрі
об'єктів державної власності.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
учасників судового процесу, суд
приходить до висновку про необхідність
відмови в задоволенні позовних вимог з
огляду на наступне.

За змістом ст. 62 Господарського кодексу
України підприємство - самостійний
суб'єкт господарювання, створений
компетентним органом державної влади
або органом місцевого самоврядування,
або іншими суб'єктами для задоволення
суспільних та особистих потреб шляхом
систематичного здійснення виробничої,
науково-дослідної, торговельної, іншої
господарської діяльності в порядку,
передбаченому цим Кодексом та іншими
законами. Підприємство, якщо законом не
встановлено інше, діє на основі статуту
або модельного статуту. Підприємства
незалежно від форми власності,
організаційно-правової форми, а також
установчих документів, на основі яких
вони створені та діють, мають рівні
права та обов'язки. Підприємство є
юридичною особою, має відокремлене
майно, самостійний баланс, рахунки в
установах банків, печатку із своїм
найменуванням та ідентифікаційним
кодом.

Відповідно до ч. 8 ст. 63 Господарського
кодексу України у випадках існування
залежності від іншого підприємства,
передбачених статтею 126 цього Кодексу,
підприємство визнається дочірнім.

Із змісту ст. 126 Господарського кодексу
України вбачається, що асоційовані
підприємства (господарські
організації) - це група суб'єктів
господарювання - юридичних осіб,
пов'язаних між собою відносинами
економічної та/або організаційної
залежності у формі участі в статутному
капіталі та/або управлінні. Залежність
між асоційованими підприємствами може
бути простою і вирішальною. Вирішальна
залежність між асоційованими
підприємствами виникає у разі якщо між
підприємствами встановлюються
відносини контролю-підпорядкування за
рахунок переважної участі
контролюючого підприємства в
статутному капіталі та/або загальних
зборах чи інших органах управління
іншого (дочірнього) підприємства,
зокрема володіння контрольним пакетом
акцій. Відносини вирішальної
залежності можуть встановлюватися за
умови отримання згоди відповідних
органів Антимонопольного комітету
України.

Частинами 1, 2 ст. 65 Господарського
кодексу України встановлено, що
управління підприємством здійснюється
відповідно до його установчих
документів на основі поєднання прав
власника щодо господарського
використання свого майна і участі в
управлінні трудового колективу.
Власник здійснює свої права щодо
управління підприємством
безпосередньо або через уповноважені
ним органи відповідно до статуту
підприємства чи інших установчих
документів.

Із змісту пунктів 1.1, 1.4 Статуту ДК "Газ
України" вбачається, що компанія є
дочірньою компанією НАК "Нафтогаз
України", а остання є засновником
компанії.

У відповідності до п.п. 6.1, 6.2 Статуту ДК
"Газ України" керівництво
господарською діяльністю Компанії
здійснює директор Компанії. Директор
підзвітний та підконтрольний
правлінню, голові правління
Засновника, організовує виконання їх
рішень і несе перед ними персональну
відповідальність за ефективність
роботи Компанії.

Пунктом 6.5.1 Статуту ДК "Газ України"
встановлено, що засновник визначає
основні напрямки діяльності Компанії і
затверджує її плани та звіти про їх
виконання.

Згідно із п. 6.11 Статуту ДК "Газ України"
рішення правління Засновника, накази
та інші розпорядчі акти Засновника є
обов'язковими для виконання директором
Компанії.

Відповідно до пунктів 2, 9 постанови
Кабінету Міністрів України "Про
утворення Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"" від 25.05.1998
р. №747 установлено, що статутний фонд
Компанії формується шляхом передачі до
нього: 100 відсотків акцій державних
акціонерних товариств, які утворюються
на базі державних підприємств,
зазначених у додатку 1 до цієї
постанови, майно яких не підлягає
приватизації; пакетів акцій, залишених
у державній власності, відкритих
акціонерних товариств, зазначених у
додатку 2 до цієї постанови; майна
акціонерного товариства "Укргазпром"
та його дочірніх підприємств у зв'язку
з їх реорганізацією; майно Державної
акціонерної холдингової компанії
"Укргаз" у зв'язку з її ліквідацією;
акції (частки, паї), що належать державі
у статутному фонді господарських
товариств (підприємств), згідно з
додатком. Установлено, що 100 відсотків
акцій Компанії, які випускаються на
величину її статутного фонду,
залишаються у державній власності до
прийняття в установленому порядку
рішення про їх продаж.

Пунктами 2, 12 Статуту НАК "Нафтогаз
Україна" передбачено, що компанія є
публічним акціонерним товариством.
Компанія є господарською структурою,
яка здійснює управління об'єктами
державної власності, зокрема
корпоративними правами, що належать
державі у статутному капіталі
господарських товариств і передані до
статутного капіталу Компанії.

Згідно із п. 21 Статуту НАК "Нафтогаз
Україна" засновником Компанії є
держава в особі Кабінету Міністрів
України.

Відповідно до ст. 22 Господарського
кодексу України держава здійснює
управління державним сектором
економіки відповідно до засад
внутрішньої і зовнішньої політики.
Суб'єктами господарювання державного
сектора економіки є суб'єкти, що діють
на основі лише державної власності, а
також суб'єкти, державна частка у
статутному капіталі яких перевищує
п'ятдесят відсотків чи становить
величину, яка забезпечує державі право
вирішального впливу на господарську
діяльність цих суб'єктів. Повноваження
суб'єктів управління у державному
секторі економіки - Кабінету Міністрів
України, міністерств, інших органів
влади та організацій щодо суб'єктів
господарювання визначаються законом.
Законом можуть бути визначені види
господарської діяльності, яку
дозволяється здійснювати виключно
державним підприємствам, установам і
організаціям. Держава реалізує право
державної власності у державному
секторі економіки через систему
організаційно-господарських
повноважень відповідних органів
управління щодо суб'єктів
господарювання, що належать до цього
сектора і здійснюють свою діяльність
на основі права господарського відання
або права оперативного управління.
Правовий статус окремого суб'єкта
господарювання у державному секторі
економіки визначається уповноваженими
органами управління відповідно до
вимог цього Кодексу та інших законів.
Відносини органів управління з
названими суб'єктами господарювання у
випадках, передбачених законом, можуть
здійснюватися на договірних засадах.
Держава застосовує до суб'єктів
господарювання у державному секторі
економіки усі засоби державного
регулювання господарської діяльності,
передбачені цим Кодексом, враховуючи
особливості правового статусу даних
суб'єктів.

З урахуванням викладеного, в розумінні
ст. 22 Господарського кодексу України ДК
"Газ Україна" є суб'єктом
господарювання державного сектора
економіки, а НАК "Нафтогаз України" має
право вирішального впливу на
діяльність ДК "Газ Україна" в т.ч. шляхом
надання обов'язкових до виконання
таким суб'єктом рішень.

За змістом ст. 1 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" правовідносини за договором
оренди можуть регулюватися цим законом
незалежно від форми власності майна, що
є об'єктом оренди.

Тобто, визначення відповідачем у
Рішенні необхідності укладення
договору оренди у відповідності до
вимог Закону України "Про оренду
державного та комунального майна" не
суперечить положенням такого закону.

Більш того, як вбачається із Свідоцтва
про право власності від 28.02.2005 р.,
виданого Головним управлінням
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), нежилий будинок по вул.
Івана Гонти, 3-А (літера Б), частина якого
площею 196 кв.м. є предметом Рішення,
належить державі Україна та
враховується на балансі ДК "Газ
України" на праві державної власності.

Тобто, спірне майно є державною
власністю, а тому застосування при
передачі його в оренду положень Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" є обов'язковим.

Посилання позивача на відсутність
відомостей щодо спірного майна в
Єдиному реєстрі об'єктів державної
власності не спростовує висновку про
належність такого майна до державної
власності, оскільки відсутність таких
відомостей з огляду на відсутність
будь-яких доказів його відчуження (в
т.ч. шляхом приватизації) не змінює
статусу спірного майна.

У відповідно до ст. 5 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" орендодавцями, зокрема, є:
підприємства, установи та організації -
щодо нерухомого майна, загальна площа
якого не перевищує 200 квадратних метрів
на одне підприємство, установу,
організацію, та іншого окремого
індивідуально визначеного майна.

Отже, враховуючи, що предметом Рішення
є державне майно, площа якого не
перевищує 200 кв.м., то таке рішення в
частині доручення ДК "Газ України"
передати його оренду не суперечить
положенням чинного законодавства
України та є обов'язковим до виконання
позивачем.

Стосовно тверджень позивача про
безпідставне встановлення розміру
орендної плати на умовах, передбачених
пунктом 10 Методики розрахунку орендної
палати за державне майно та пропорції
її розподілу, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р.
№786, (надалі - "Методика") суд відзначає
наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" методика розрахунку орендної
плати та пропозиції її розподілу між
відповідним бюджетом, орендодавцем і
балансоутримувачем визначаються для
об'єктів, що перебувають у державній
власності, Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. 1 Методики її
розроблено з метою створення єдиного
організаційно-економічного механізму
справляння плати за оренду цілісного
майнового комплексу державного
підприємства, організації, їх
структурних підрозділів (філії, цеху,
дільниці) та окремого індивідуально
визначеного майна державного
підприємства, організації,
закріпленого за військовими частинами,
закладами, установами та організаціями
Збройних Сил, інших військових
формувань, органами, підрозділами,
закладами та установами
Держспецзв'язку, рухомого та
нерухомого військового майна (за
винятком озброєння, боєприпасів,
бойової та спеціальної техніки), а
також майна, що не ввійшло до
статутного фонду господарського
товариства, створеного у процесі
приватизації (корпоратизації).

Враховуючи, що спірне майно є державною
власністю, а ДК "Газ України" - суб'єктом
господарювання державного сектора
економіки, то в силу положень ст. 19
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" визначення
розміру орендної плати при передачі
такого майна в оренду здійснюється
саме на підставі Методики, зміст п. 10
якої передбачає можливість
встановлення спеціального розміру
річної орендної плати в залежності від
суб'єкту орендаря.

Так, за змістом п. 10 Методики розмір
річної орендної плати за оренду
нерухомого майна бюджетними
організаціями, які утримуються за
рахунок державного бюджету, становить 1
гривню.

Відповідно п.п. 1, 6 Положення Про Апарат
Верховної Ради України, затвердженого
розпорядженням Голови Верховної Ради
України від 25.08.2011 р. №769, Апарат
Верховної Ради України є органом, який
здійснює правове, наукове,
організаційне, документальне,
інформаційне, кадрове,
фінансово-господарське,
матеріально-технічне,
соціально-побутове та інше
забезпечення діяльності Верховної
Ради України, народних депутатів
України. Апарат є юридичною особою.

За змістом ст.ст. 1, 2 Закону України "Про
джерела фінансування органів
державної влади" Апарат Верховної Ради
України здійснює свою діяльність
виключно за рахунок державного
фінансування в межах, передбачених
Законом України про Державний бюджет
України на відповідний рік.

Таким чином, Апарат Верховної Ради
України є бюджетною організацією, яка
утримується за рахунок Державного
бюджету, а тому встановлення річної
орендної плати у передбаченому п. 10
Методики розмірі є правомірним.

Визначений у такому порядку розмір
орендної плати згідно ст. 14 Податкового
кодексу України є звичайною ціною,
оскільки критерієм встановлення
орендної плати у розмірі 1 грн. на рік є
особа орендаря, яка в даному випадку
відповідає переліку, вказаному в п.10
Методики.

Посилання позивача на неотримання
підприємством коштів від оренди майна
не ґрунтується на правильному
застосуванні норм чинного
законодавства, оскільки Рішення видано
в межах передбачених повноважень
засновника ДК "Газ України" з метою
забезпечення належного функціонування
діяльності органу законодавчої влади.

Отже, правомірне встановлення
спеціального розміру орендної плати,
який підлягає сплаті третьою особою за
рахунок коштів Державного бюджету
України виключає можливість
недоотримання (в розумінні шкоди чи
збитків) цим же бюджетом чи
підприємством державного сектору
економіки грошових коштів.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, позивачем не доведено, а
судом не встановлено обставин
незаконності Рішення, а тому в
задоволенні позовних вимог з
викладених у позові підстав необхідно
відмовити.

Судові витрати згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 14.02.2014 р.

Суддя
Р.В.
Бойко