РІШЕННЯ

"03" березня 2014 р.Справа №
921/1253/13-г/17Господарський суд
Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Дочірнього підприємства
"Фуршет Центр", м. Ірпінь Київської
області

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія", м. Тернопіль

про cтягнення заборгованості в сумі 45
546,74 грн.

за участю представників сторін:

позивача: Графський Д.І., уповноважений,
довіреність без номеру від 03.12.2013р.;

відповідача: Пеньонжко В.І.,
уповноважений, довіреність без номеру
від 01.07.2013р.

В судовому засіданні представникам
сторін роз'яснено їх права та обов'язки
у відповідності до приписів ст.ст. 20, 22,
811 ГПК України.

За відсутності відповідного
клопотання технічна фіксація судового
процесу технічними засобами не
здійснювалася.

Позивач - Дочірнє підприємство "Фуршет
Центр", м. Ірпінь Київської області,
звернувся 11.12.13 р. до господарського
суду Тернопільської області з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія", м. Тернопіль, про стягнення
заборгованості в сумі 45 546,74 грн.

Позов обґрунтовується копією договору
про надання рекламних послуг № РПМ006503
від 01.01.2011 р.; копією акту
прийому-передачі виконаних робіт №
від 15.10.2011 р., копіями актів про
часткове зарахування зустрічних
грошових вимог від 31.12.2011 р. та про
часткове зарахування зустрічних
грошових вимог від 30.08.2012 р., копію
договору про відступлення права вимоги
№ СА/2 від 24.04.2013 р., копію повідомлення
про відступлення права вимоги № 54 від
24.04.2013 р.

Ухвалою господарського суду від
18.12.2013р. порушено провадження по справі
та призначено судове засідання на
21.01.2014р. Розгляд справи в порядку ст. 77
ГПК України неодноразово відкладався,
востаннє на 03.03.2014р. у зв'язку з
заявленими сторонами клопотаннями та
неподанням ними усіх витребуваних
судом документів.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав. Водночас, подав
заперечення на відзив, згідно яких
просить стягнути борг в заявленому
розмірі.

Відповідач в судових засіданнях та
згідно відзиву на позов №12/10 від
11.02.2014р. з урахуванням додаткових
пояснень до нього №12/11 від 12.02.2014р.
заперечив проти позову, стверджуючи, що
ним в порядку ст. 601 ЦК України та згідно
заяви №09 від 09.09.2013р. проведено
зарахування зустрічних грошових вимог
в сумі 45546,74 грн. за договором № ФЦ008367/151
від 16.02.2012р., з яких: 7239,23 грн. основного
боргу, 17060,72 грн. пені, 3655,87 грн. - 3% річних
та 17598,12 грн. інфляційних нарахувань
(розрахунок знаходиться в матеріалах
справи).

Позивач в судовому засіданні зазначив,
що заяву №09 від 09.09.2013р. про зарахування
зустрічних вимог підприємство не
отримувало, а сума нарахованої
відповідачем пені, відсотків річних та
інфляційних є надуманими, такими, що
мають різну юридичну природу
виникнення, а тому не є однорідними із
заявленими позивачем позовними
вимогами про стягнення заборгованості
за договором про надання послуг. Крім
того, вказує, що відповідачем проведено
нарахування пені за один рік, що не
відповідає вимогам ГК України, а
здійснений розрахунок інфляційних
нарахувань є невірним. Вважає, що
відповідач вправі звернутися за
захистом своїх конституційних прав в
окремому позовному провадженні щодо
стягнення відповідних коштів.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доводи та заперечення
представників сторін, суд встановив:

- 01 січня 2011 року між Дочірнім
підприємством "Продмережа", як
Виконавцем та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія", як Замовником, укладено
договір про надання рекламних послуг
за № РПМ 006503 (далі Договір), відповідно
до умов якого, Виконавець зобов'язався
надати Відповідачу рекламні послуги, а
Замовник, в свою чергу, зобов'язався
прийняти такі послуги та оплатити їх в
порядку та на умовах, передбачених
Договором (п.п. 1.1. Договору).

Сума договору (вартість Рекламної
кампанії) становить 130000,00 грн., з ПДВ (п.
1.2. Договору).

Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2. Договору
виконавець зобов'язується проводити
рекламну компанію на умовах, в обсягах,
у строки та на об'єктах, визначених
сторонами у цьому договорі та в
додатках до нього, а також після
завершення рекламної компанії
надавати замовнику акти прийому -
передачі наданих послуг та рахунки -
фактури у разі необхідності; Замовник,
в свою чергу, відповідно до п. 2.3.1.
Договору зобов'язується своєчасно
здійснювати оплату проведення
виконавцем рекламної компанії у
розмірі та у строки, визначені
договором.

Розрахунки за послуги відповідно п. 3.2.
Договору здійснюються Відповідачем у
національній грошовій одиниці України
- гривні, наступним чином: частина суми,
згідно п. 1.2 Договору, що становить 130
000,00 грн.,у тому числі ПДВ 20 %
перераховується на поточний рахунок
Позивача не пізніше 31.10.2011р.

Отже, кінцевий строк оплати за умовами
договору визначено 31 жовтня 2011 року.

Як свідчать матеріали справи, зокрема
акт прийому - передачі виконаних робіт
(надання послуг) № 15.10.2011р.
Виконавцем надано рекламні послуги за
обумовленими Договором умовами, а
Замовником їх отримано без зауважень
та претензій. Між тим, останній оплату
за надані послуги в зазначені у п. 3.2.
Договору строки, не здійснив.

Водночас, згідно актів про часткове
зарахування зустрічних грошових вимог
від 31.12.2011р. та від 31.08.2012р., підписаних
Дочірнім підприємством "Продмережа" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" було проведено часткове
зарахування зустрічних грошових вимог
на суму 57000,00 грн. та на 27453,26 грн.
відповідно, у зв'язку з чим сума
заборгованості Відповідача перед ДП
"Продмережа" зменшилася до 45546,74 грн. (130
000,00 грн.- 57 000,00 грн.- 27 453,26 грн.= 45 546,74грн.).

Крім того, як встановлено судом 24
квітня 2013 року між Дочірнім
підприємством "Продмережа" та Дочірнім
підприємством "Фуршет" (Позивачем у
справі) укладено договір про
відступлення права вимоги № СА/2 (далі -
Договір №СА/2), за яким, зокрема, позивач
набув право вимоги до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Національна торгова компанія" за
договором №РПМ006503 від 01.01.2011р. в сумі
45546,74 грн., про що Відповідача
повідомлено листом про відступлення
права вимоги №54 від 24.04.2013р., котрий
надіслано на адресу відповідача
15.06.2013р.. Дана сума і становить ціну
позову, котру позивач просить стягнути
в примусовому порядку, оскільки станом
на дату подання позовної заяви (16.12.2013
р.) , Відповідач свої зобов'язання перед
Новим кредитором не виконав,
заборгованість не сплатив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи
докази в їх сукупності, господарський
суд прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог з огляду на
таке.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Матеріали справи свідчать, що між
Дочірнім підприємством "Продмережа" та
відповідачем у справі виникли
зобов'язання, що випливають із договору
про надання послуг, згідно якого та в
силу ст. 901 Цивільного кодексу України,
одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В силу вимог ст. 11 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України) договір є
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків між сторонами
зобов'язання.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Укладений договір підлягав виконанню
належним чином і в установлений строк
відповідно до положень ст. 526
Цивільного кодексу України та статті 193
Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 ЦК
України).

Матеріалами справи підтверджується, а
відповідачем не заперечується факт
надання Товариству з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" рекламних послуг за
договором № РПМ 006503 від 01.01.2011р. на
загальну суму 130000,00 грн. та наявність
заборгованості за даним договором в
розмірі 45546,74 грн. (з урахуванням
зарахування зустрічних вимог згідно
актів 31.12.2011р. та 31.08.2012р. на загальну
суму 84453,26 грн.).

Згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок, зокрема, передання
ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові (ч.
1 ст. 513 ЦК України).

У відповідності до приписів ст. 514 ЦК
України до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Пунктом 11.8. Договору від 24.04.2013р.
визначено, що жодна зі сторін не має
права передавати свої права за даним
договором третій стороні, без
письмової згоди іншої сторони.

Як зазначалося вище, на виконання вимог
закону та умов договору, на підставі
листа про відступлення права вимоги №54
від 24.04.2013р. відповідача у справі
повідомлено про те, що згідно договору
№СА/2 від 24.04.2013р. права та обов'язки
первісного кредитора (ДП "Продмережа")
за договором про надання рекламних
послуг № РПМ006503 від 01.01.2011р. перейшли до
нового кредитора - Дочірнього
підприємства "Фуршет Центр", тобто
позивача у даній справі в розмірі 45553,22
грн.

Даний договір укладено на підставі
приписів ст. 512-519 ЦК України, що
вбачається з преамбули договору, а тому
суд констатує, що в даному випадку
укладено договір цесії, тобто правочин,
на підставі якого відбулася передачі
права вимоги (до боржника) від
первісного кредитора (цедента) до
Нового кредитора (цесіонарія).

При цьому, слід зазначити, що чинне
законодавство не містить заборони
здійснення даної операції (правочину) з
переуступки прав вимоги боргу Новому
кредитору з попередньою або наступною
компенсацією вартості такого боргу
кредитору.

За даних обставин, суд вважає, що
сторонами (ДП "Продмережа" та ДП "Фуршет
Центр") укладено договір оплатної
цесії, виходячи з аналізу умов договору
відступлення права вимоги №СА/2 від
24.04.2013р. та правової сутності такого
договору.

Матеріалами справи підтверджуються
доводи позивача про порушення умов
договору про надання рекламних послуг
№ РПМ006503 від 01.01.2011р., договору про
відступлення права вимоги №СА/2 від
24.04.2013р., ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК
України, відповідачем у справі в
частині не здійснення розрахунків за
надані послуги у порядку та строк,
визначені розділами 2, 3 Договору від
01.01.2011р., незважаючи на те, що про
відступлення права вимоги останній був
повідомлений належним чином у
встановленому законом порядку, як і не
висунув будь-яких заперечень щодо суми
заборгованості новому кредитору,
внаслідок чого станом на 11.12.2013р. (дата
звернення з позовом до суду) борг
становить 45546,74 грн.

Доказів, що підтверджують виконання
відповідачем зобов'язання щодо оплати
наданих йому послуг в повній мірі та
відновлення тим самим порушених
майнових прав Нового кредитора на
момент розгляду спору судом матеріали
справи не містять.

Оцінюючи заперечення відповідача,
викладені у відзиві на позов з приводу
проведеного Товариством зарахування
зустрічних грошових вимог в сумі 45546,74
грн. за договором № ФЦ008367/151 від 16.02.2012р.
та надані на їх підтвердження докази,
зокрема, копію договору № ФЦ008367/151 від
16.02.2012р., копії видаткових накладних №
НТ-0001276 від 26.03.2012р., № НТ-0001284 від
27.03.2012р., № НТ-0001285 від 27.03.2012р., № НТ-0001294
від 28.03.2012р., № НТ-0001295 від 28.03.2012р., №
НТ-0001297 від 28.03.2012р., № НТ-0001301 від
28.03.2012р., № НТ-0001325 від 03.04.2012р., № НТ-0001327
від 03.04.2012р., № НТ-0001342 від 06.04.2012р., №
НТ-0001339 від 06.04.2012р., № НТ-0001334 від
06.04.2012р., № НТ-0001353 від 09.04.2012р., № НТ-0001359
від 10.04.2012р., копію рішення
господарського суду Київської області
від 19.06.2013р. у справі №911/1775/13,
розрахунки сум грошових вимог, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. Зарахування
зустрічних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін.

Аналогічні приписи містить ч. 3 ст. 203
Господарського кодексу України.

Отже, вимоги, які можуть підлягати
зарахуванню, мають відповідати
наступним умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним
зобов'язанням є боржником за іншим, а
боржник за першим зобов'язанням є
кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися
можуть вимоги про передачу речей
одного роду, у зв'язку з чим зарахування
як спосіб припинення зазвичай
застосовується до зобов'язань по
передачі родових речей, зокрема
грошей). Правило про однорідність вимог
розповсюджується на їх правову
природу, але не стосується підстави
виникнення такої вимоги, тому
допускається зарахування однорідних
вимог, які випливають із різних підстав
(різних договорів тощо);

- строк виконання щодо таких вимог
настав, не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги.

Допускаються випадки, так званого
часткового зарахування, коли одне
зобов'язання (менше за розміром)
зараховується повністю, а інше (більше
за розміром) - лише в частині, що
дорівнює розміру першого зобов'язання.
В такому випадку зобов'язання в
частині, що залишилась, може
припинятися будь-якими іншими
способами.

Відповідач стверджує, що у зв'язку з
неналежним виконанням позивачем умов
укладеного договору поставки №
ФЦ008367/151 від 16.02.2012р. та згідно рішення
господарського суду Київської області
від 19.06.2013р. у справі №911/1775/13 з позивача
стягнуто 204984,49 грн. заборгованості за
поставлений за період з 10.04.2012р. по
21.02.2013р. згідно видаткових накладних
товар.

Разом з тим, за твердженням
відповідача, неоплаченим залишився
товар на суму 7239,23 грн., поставлений
згідно видаткових накладних № НТ-0001276
від 26.03.2012р., № НТ-0001284 від 27.03.2012р., №
НТ-0001285 від 27.03.2012р., № НТ-0001294 від
28.03.2012р., № НТ-0001295 від 28.03.2012р., № НТ-0001297
від 28.03.2012р., № НТ-0001301 від 28.03.2012р., №
НТ-0001325 від 03.04.2012р., № НТ-0001327 від
03.04.2012р., № НТ-0001342 від 06.04.2012р., № НТ-0001339
від 06.04.2012р., № НТ-0001334 від 06.04.2012р., №
НТ-0001353 від 09.04.2012р., № НТ-0001359 від 10.04.2012р.
та дані вимоги не були розглянуті
господарським судом у справі №911/1775/13.
Окрім того, Товариством з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" згідно п. 8.6.1. договору
поставки № ФЦ008367/151 від 16.02.2012р. (з
урахуванням протоколу розбіжностей),
ст. 625 ЦК України додатково нараховано
позивачу 17060,72 грн. пені, 3655,87 грн. - 3%
річних та 17598,12 грн. інфляційних
нарахувань згідно наданих суду
розрахунків.

При цьому, суд вважає, що зарахування,
проведене за заявою однієї сторони, діє
з того моменту, коли наявні всі умови
для зарахування. Заява про зарахування
є способом привести зарахування в дію,
але вона не є способом визначення того
моменту, з якого починається дія
зарахування.

За правовою природою припинення
зобов'язання зарахуванням зустрічної
вимоги це - одностороння угода, яка
оформляється заявою однієї з сторін, і
якщо інша сторона не погоджується з
проведенням такого зарахування, вона
вправі на підставі ст. 16 Цивільного
кодексу України та ст. 20
Господарського кодексу України
звернутися за захистом своїх
охоронюваних законом прав до
господарського суду.

Припинення зобов'язання зарахуванням
можливе лише за умов однорідності та
безспірності зустрічних вимог сторін,
адже у випадку, коли такі вимоги не є
безспірними, відповідний спір має бути
вирішений у судовому порядку з
дотриманням вимог процесуального
закону.

Як встановлено судом відповідачем
зараховано суму заборгованості в
розмірі 45546,74 грн. в порядку ст. 601 ЦК
України, що складається з 7239,23 грн.
заборгованості за поставлений згідно
видаткових накладних товар, а також
17060,72 грн. пені, 3655,87 грн. - 3% річних та
17598,12 грн. інфляційних нарахувань,
матеріально-правовий зміст яких є
відмінним від заявленої до стягнення
позивачем суми, оскільки остання
ґрунтується на умовах договору про
надання послуг, тоді як правовою
підставою стягнення відсотків річних,
інфляційних нарахувань та пені є
положення ст.ст. 230-232 ГК України, ст. 611,
625 ЦК України та умови договору
поставки.

Так, неустойка (штраф, пеня) згідно ст. 611
ЦК України, ст. 230 ГК України є
відповідальністю за порушення
зобов'язання.

Згідно ч.6 ст. 232 ГК України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконане.

В п.8.6.1 договору поставки від 16.02.2012 року
№ ФЦ008367/151 інший період нарахування
пені не визначений.

Згідно пункту 7.9. даного договору
поставки оплата товару повинна бути
здійснена Покупцем з відстрочкою
платежу у 50 днів з моменту
приймання-передачі Товару та
підписання накладної про прийняття
товару.

З матеріалів сап рви видано, що
поставка товару здійснювалася у
період з 26.03.2012 року по 10.04.2012 року.

Таким чином, за вказаним договором пеня
могла бути нарахована з 16.05.2012 року по
накладних від 26.03.2012 року і лише за 182
дні.

Крім того, згідно ч.1 ст. 233 ГК України у
разі, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України та п. 3 ч.1
ст. 83 ГПК України розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, тобто
у відповідному спорі про її
застосування (стягнення).

На момент прийняття даного рішення
судом з"ясовано, що борг у розмірі 204 984,49
грн., котрий стягнуто з ДП "Фуршет Центр"
на підставі рішення господарського
суду Київської області від 19.06.2013р. у
справі №911/1775/13 повністю погашено.

Таким чином, проведення зарахування
пені на підставі ст. 601 ЦК України,
розмір якої не визнається позивачем та
який нараховано всупереч ч. 6 ст. 232 ГК
України, за 12 місяців, та з урахуванням
права суду, визначеного ст. 83 ГПК
України, є неправомірним, оскільки такі
вимоги не є безспірними.

Частиною 2 статті 625 ЦК України
визначено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З огляду на відсутність доказів
безспірності зустрічного зобов'язання,
визначеного в заяві №09 від 09.09.2013р. в
частині зарахування 3655,87 грн. - 3% річних
та 17598,12 грн. інфляційних нарахувань з
урахуванням письмових заперечень
позивача з цього приводу, суд вважає, що
за відсутності розгляду у судовому
порядку, тобто позовному провадженні
спору про стягнення нарахованих
відповідачем відсотків річних, пені та
інфляційних нарахувань, та, відповідно,
за відсутності доказів щодо наявності
(дійсності) зобов'язання, його змісту та
умов виконання, заява відповідача на
зарахування зустрічних однорідних
вимог №09 від 09.09.2013р. в цій частині є
спірною та такою, що унеможливлює
проведення зарахування зустрічних
однорідних вимог на підставі ст. 601
Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в постанові Вищого
господарського суду України від
01.02.2011р. №33/224-10.

Окрім того, звернення Дочірнього
підприємства "Фуршет Центр", м. Ірпінь
Київської області, до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Національна торгова компанія", м.
Тернопіль, до господарського суду з
даним позовом про стягнення суми за
надані послуги свідчить про незгоду
позивача з заявою відповідача, що є
необхідною умовою для зарахування
зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, суд встановив, що
твердження відповідача щодо
правомірності проведення зарахування
зустрічних грошових вимог в розмірі
17060,72 грн. пені, 3655,87 грн. - 3% річних та
17598,12 грн. інфляційних нарахувань, а
всього: 38314,71 грн., як однорідних не
ґрунтується на приписах чинного
законодавства, відтак, відхиляються за
необґрунтованістю. При цьому, за
наявності передбачених законом
підстав, відповідач не позбавлений
права звернутися до суду з позовом про
стягнення сум пені, відсотків річних та
інфляційних нарахувань, що були
зараховані ним як зустрічні вимоги за
заявою №09 від 09.09.2013р.

Разом з тим, припиненими суд вважає
зобов"язання на суму 7239,23 грн.,
внаслідок проведення відповідачем
зарахування зустрічних однорідних
вимог на суму основного боргу згідно
заяви № 9 від 09.09.2013 року, що виникли за
договором поставки № ФЦ008367/151 від
16.02.2012р. та котрі ґрунтуються на
видаткових накладних № НТ-0001276 від
26.03.2012р., № НТ-0001284 від 27.03.2012р., № НТ-0001285
від 27.03.2012р., № НТ-0001294 від 28.03.2012р., №
НТ-0001295 від 28.03.2012р., № НТ-0001297 від
28.03.2012р., № НТ-0001301 від 28.03.2012р., № НТ-0001325
від 03.04.2012р., № НТ-0001327 від 03.04.2012р., №
НТ-0001342 від 06.04.2012р., № НТ-0001339 від
06.04.2012р., № НТ-0001334 від 06.04.2012р., № НТ-0001353
від 09.04.2012р., № НТ-0001359 від 10.04.2012р.,
оскільки дані вимоги по-перше:
визнаються позивачем у справі (є
безспірними); по-друге: є однорідними,
строк виконання яких настав; по-третє:
дані вимоги не були предметом судового
розгляду у справі № №911/1775/13. При цьому
твердження позивача щодо неотримання
заяви про зарахування зустрічних вимог
від 09.09.2013 року підприємством не
заслуговують на увагу суду та
спростовуються наявними у справі та
поданими відповідачем доказами, а саме,
повідомленням про вручення поштового
відправлення позивачу за поштовою
адресою 16.09.2013р. (отримано
уповноваженою особою Когнюк) та за
юридичною адресою 19.09.2013 р.
уповноваженою особою Ярошенко, а також
копіями фіскальних чеків про відправку
№№ 3471, 3472 від 13.09.2013 року, виданих
Тернопільським відділенням зв"язку №
27. Будь-яких інших доказів, які б
свідчили про здійснення іншої
переписки чи листування між сторонами
в згаданий період матеріали справи не
містять, а позивачем на підтвердження
своїх заперечень та в силу ст. 33 ГПК
України, таких не подано, судом не
здобуто, відтак, суд вважає, що дочірнім
підприємством отримано за даними
поштовими документами саме заяву № 9
від 09.09.2013 року.

Статтею 43 ГПК України визначено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами, а в силу приписів ст. 33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

У зв'язку з наведеним, позовні вимоги
підлягають до задоволення як
обґрунтовані, документально
підтверджені та не заперечені
відповідачем належними та допустимими
доказами частково, в розмірі: 38307,51 грн.
основного боргу.

В силу вимог ст. 49 ГПК України сплачений
позивачем судовий збір покладається на
сторони у справі пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні 03.03.2014р. оголошено
лише вступну та резолютивну частину
рішення суду відповідно до ст. 85 ГПК
України.

З огляду на наведене, керуючись ст. 7
Закону України «Про судоустрій України
і статус суддів», ст.ст. 11, 15, 16, 509, 512-519,
525, 526, 530, 551, 601, 610, 611, 901 ЦК України, ст.ст.
173, 193, 203, 230-232 ГК України, ст.ст. 42-47, 22, 32,
33, 34, 35, 43, 44, 49, 811, 82-85, 116, 117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія", м. Тернопіль, вул.
Громницького, 7а, ідентифікаційний код
34950836, - 38307,51 грн. основного боргу та 1447,04
грн. в повернення сплаченого судового
збору на користь Дочірнього
підприємства "Фуршет Центр", м. Ірпінь
Київської області, вул. Ленінградська,
6а, ідентифікаційний код 37910513 (поштова
адреса: м. Київ, вул. Сосюри, 6, поверх 5).

3. В решті позову - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
суду законної сили.

На рішення суду, яке не набрало
законної сили, сторони та прокурор
мають право подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня прийняття
рішення, через місцевий господарський
суд.

Повний текст рішення суду складено "03"
березня 2014р.

Суддя Н.О.
Андрусик