м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24278/13 12.02.14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ ГРУП"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "ІБК ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ"

про стягнення 293.970,71 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Дитинчук В.М. - за довіреністю
від 25.03.2013 № б/н;

відповідача: Голубєв О.В. - за
довіреністю від 03.10.2013 № 934.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ ГРУП"
звернулося до Господарського суду
міста Києва із позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю "ІБК
ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ" про стягнення з
останнього заборгованості в сумі 293.970,71
грн.

Суть спору: позивач свій позов мотивує
тим, що між останнім і товариством з
обмеженою відповідальністю "АВАНТА
ПЛЮС", як первісним кредитором,
укладено договір від 04.11.2013 № 041113/1, за
яким позивач набув право вимоги від
товариства з обмеженою
відповідальністю "АВАНТА ПЛЮС"
виконання ним грошових зобов'язань, які
виникли на підставі видаткових
накладних, за якими відповідач отримав
від первісного кредитора товар. Сума,
на яку позивач набув право вимоги,
складає 293.970,71 грн. Про вчинення між
позивачем і первісним кредитором цесії
відповідач був повідомлений листом і,
водночас, у якому сторони договору
відступлення права вимоги зазначили,
що наявну заборгованість слід сплатити
на користь позивача, проте, вказана
вимога залишена відповідачем без
виконання, що й призвело до звернення
позивача до господарського суду із
даним позовом.

Отже, за таких обставин, позивачем, на
підставі договору відступлення права
вимоги від 04.11.2013 № 041113/1, заявлено
позовну вимогу про стягнення з
відповідача заборгованості в сумі
293.970,71 грн, яка утворилася внаслідок
невиконання відповідачем своїх
грошових зобов'язань.

Відповідач, скориставшись правом,
наданим ст. 59 Господарського
процесуального кодексу України, надав
суду відзив, яким позов відхилив
повністю, оскільки вважає, що отримання
товару за видатковими накладними, не
тягне за собою їх подальшу оплату. Крім
того відповідач зазначив, що жодних
зобов'язань перед первісним і новим
кредиторами на себе не брав.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 прийнято позовну заяву
товариства з обмеженою
відповідальністю "ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ ГРУП"
до розгляду та порушено провадження у
справі № 910/24278/13.

У судовому засіданні 12.02.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних
представників сторін справи по суті
спору та дослідивши наявні докази у
матеріалах даної справи, Господарський
суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою
відповідальністю "ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ
ГРУП", як новим кредитором, (далі -
позивач) та товариством з обмеженою
відповідальністю "АВАНТА ПЛЮС" (далі -
первісний кредитор) укладено договір
про відступлення права вимоги від 04
листопада 2013 року № 041113/1 (далі -
Договір).

У відповідності до предмету Договору
первісний кредитор відступає, а
позивач набуває право вимоги до
товариства з обмеженою
відповідальністю "ІБК ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ"
(далі - відповідач) виконання ним
грошового зобов'язання за переданий
останньому товар згідно таких
видаткових накладних: від 31.10.2010 №
РН-00093; від 31.10.2010 № РН-00098; від 31.10.2010 №
РН-00119; від 26.11.2010 № РН-00124; від 30.11.2010 №
РН-00136; від 30.11.2010 № РН-00144; від 30.11.2010 №
РН-00145; від 30.11.2010 № РН-00147; від 30.11.2010 №
РН-00148; від 21.12.2010 № РН-00152; від 21.12.2010 №
РН-00153; від 21.12.2010 № РН-00154; від 21.12.2010 №
РН-00155; від 23.12.2010 № РН-00157; від 23.12.2010 №
РН-00158; від 23.12.2010 № РН-00159; від 23.12.2010 №
РН-00160, які підписані з боку відповідача
і скріплені відбитками його печатки
(засвідчені копії вказаних видаткових
накладних наявні у справі) (далі -
видаткові накладні).

Сума грошового зобов'язання
відповідача, право вимоги на яку
відступається позивачеві за Договором,
складає 293.970,71 грн.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу
України встановлено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного
кодексу України правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом
(стаття 514 ЦК України).

Спір між сторонами судового процесу
виник внаслідок такого.

07 листопада 2013 року сторонами Договору
надіслано відповідачеві лист від
04.11.2013, яким останні повідомили
відповідача про те, що первісний
кредитор відступив позивачеві право
вимоги від відповідача виконання ним
грошового зобов'язання за видатковими
накладними, відтак, наявна
заборгованість підлягає сплати новому
кредиторові, тобто позивачеві.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Однак, всупереч наведеній вище нормі
права, відповідачем обов'язку зі сплати
товару, отриманого останнім від
первісного кредитора за видатковими
накладними, не виконано. Вказана
обставина призвела до звернення
відповідача до господарського суду за
захистом своїх порушених прав шляхом
стягнення з відповідача
заборгованості 293.970,71 грн.

Суд, стосовно заперечень відповідача,
викладених останнім у його відзиві,
зазначає, що вони судом відхиляються,
оскільки є необґрунтованими,
безпідставними та такими, що не
підтверджуються жодними належними і
допустимими доказами.

Отже, виходячи з викладених вище
обставин та наявних у матеріалах даної
справи доказів, суд дійшов висновку, що
позов підлягає задоволенню повністю з
урахуванням такого.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, відповідно до статті 11
Цивільного кодексу України є, зокрема,
договори. Договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Положенням статті 205 Цивільного
кодексу України визначено, що правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів (ст. 181
Господарського кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України
та частиною 2 статті 180 Господарського
кодексу України визначено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом, як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Факт поставки первісним кредитором
товарів за видатковими накладними та
отримання їх відповідачем свідчить про
виникнення між останніми договірних
правовідносин з поставки товару,
укладеного первісним кредитором та
відповідачем у спрощений спосіб,
відтак, в силу ст. 712 Цивільного кодексу
України, істотними умовами договору
поставки є предмет (товар) та ціна, які
узгоджені сторонами спору у названих
вище видаткових накладних.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного
кодексу України договір є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону,
договору (ст. 526 Цивільного Кодексу
України), а одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускаються
(ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 712 Цивільного
кодексу України унормовано, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Положеннями частин 1, 2 статті 692
Цивільного кодексу України визначено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Суд відзначає, жодного підтвердження
щодо факту погашення відповідачем
перед позивачем наявної
заборгованості в сумі 293.970,71 грн,
сторонами судового процесу суду не
надано.

Обов'язок доказування відповідно до
пункту 4 частини третьої статті 129
Конституції України та статті 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується і
відповідача, який повинен був довести
належними засобами доказування факт
відсутності порушення зобов'язання.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Отже, з урахуванням всіх обставин
справи та в їх сукупності, факт
наявності заборгованості у
відповідача перед позивачем належним
чином доведений, документально
підтверджений і в той же час
відповідачем не спростований, відтак,
суд дійшов висновку, що позовна вимога
про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 293.970,71 грн
підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що позовні вимоги
підлягають задоволенню у повному
обсязі, згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на відповідача.

Крім того, позивачем до позовної заяви
додано заяву, у відповідності до якої
останній просить суд вжити заходів
щодо забезпечення позову у даній
справі шляхом накладення арешту на
грошові кошти, що належать
відповідачеві та знаходяться на його
банківському розрахунковому рахунку.
Позивач свою заяву мотивує тим, що в
останнього є підстави вважати, що
відповідач переводить свої фінансові
активи на іншу юридичну особу, що, на
думку позивача, може призвести до
утруднення чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду
у разі не вжиття заходів до
забезпечення позову.

Розглянувши заяву позивача про
забезпечення позову, суд її відхиляє,
виходячи з такого.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до
забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов
забезпечується, зокрема, накладанням
арешту на майно або грошові суми, що
належать відповідачеві.

Абзацом 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого
Господарського Суду України від 26.12.2011
№ 16 (далі -Постанова) передбачено, що
особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

Відповідно до абзацу 2 п. 3 Постанови
достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову
не повинні мати наслідком повне
припинення господарської діяльності
суб'єкта господарювання, якщо така
діяльність, у свою чергу, не
призводитиме до погіршення стану
належного відповідачеві майна чи
зниження його вартості.

Отже, вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд повинен брати
до уваги інтереси не лише позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Позивач у своїй заяві про вжиття
заходів до забезпечення позову, на
підтвердження припущень щодо
існування загрози невиконання чи
утруднення виконання рішення суду у
разі задоволення позову, жодного
належного доказу не навів і суду не
надав, відтак, суд не вбачає
обґрунтованих підстав для задоволення
згаданої заяви позивача та не визнає за
необхідне накладати арешт на грошові
кошти відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст. ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "ІБК "ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ"
(04073, м. Київ, Оболонський район,
Московський проспект, буд. 21, офіс 4;
ідентифікаційний код 24373295, з будь-якого
його рахунку, виявленого державним
виконавцем під час виконавчого
провадження) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"ЄВРОТЕХНОЛОГІЇ ГРУП" (04073, м. Київ,
Оболонський район, Московський
проспект, буд. 20; ідентифікаційний код
37566218, на будь-який його рахунок,
виявлений державним виконавцем під час
виконавчого провадження) основну
заборгованість в сумі 293.970,71 (двісті
дев'яносто три тисячі дев'ятсот
сімдесят) грн 71 коп.; витрати по сплаті
судового збору в сумі 5.879,42 (п'ять тисяч
вісімсот сімдесят дев'ять) грн 42 коп.

3. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 20 лютого 2014
року.

Суддя
С.В. Балац