ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.
Справа № 4/42

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого судді
Орищин Г.В.

суддів
Бойко С.М.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційні скарги: 1)
приватного акціонерного товариства
«Вищий навчальний заклад
«Міжрегіональна академія управління
персоналом» від 02.10.2013р. б/н; 2)
товариства з обмеженою
відповідальністю «Західна будівельна
інвестиційна компанія» від 02.10.2013р. б/н;
3) товариства з обмеженою
відповідальністю «Кодекс» від 03.10.2013р.
б/н; 4) публічного акціонерного
товариства «Банк «Київська Русь» від
03.10.2013 р. № 1503

на рішення господарського суду
Львівської області та додаткове
рішення господарського суду
Львівської області від 18.09.2013 р.

у справі № 4/42

за позовом Заступника Генерального
прокурора України в інтересах держави
в особі: позивача-1 Міністерства
оборони України, м.Київ

позивача-2 державного підприємства
«Укрконверс», м.Київ

до відповідача-1 товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафта-Трейд», м.Київ

до відповідача-2 товариства з обмеженою
відповідальністю «Західна будівельна
інвестиційна компанія», м.Львів

до відповідача-3 приватного
акціонерного товариства «Вищий
навчальний заклад «Міжрегіональна
академія управління персоналом»,
м.Київ

до відповідача-4 товариства з обмеженою
відповідальністю «Варіант-Глобус»,
м.Львів

до відповідача-5 обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
м.Львів

до відповідача-6 Львівського міського
управління юстиції, м.Львів

до відповідача-7 товариства з обмеженою
відповідальністю «Виробничо-торгове
підприємство «Бодекс», м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача-4 публічного
акціонерного товариства «Банк
«Київська Русь», м.Київ

про визнання права державної власності
на нерухоме майно, стягнення вартості
знесених приміщень, витребування майна
з незаконного володіння,

за участю представників сторін:

прокурор - Покора К.В.,

від позивача-1 - Свідерський Р.О.,

від позивача-2 - не з'явився,

від відповідачів-2, -4 - Чупахін І.Р.,

від відповідачів -1, -3, -5, -6, -7 - не
з'явилися,

від третьої особи - не з'явився.

Права та обов'язки сторін, передбачені
ст.ст. 20, 22, 29 ГПК України роз'яснено.

Рішенням господарського суду
господарського суду Львівської
області від 14.03.2012р. (а.с. 136-145, том 4) у
справі № 4/42, позовні вимоги задоволено
частково та визнано за державою в особі
Міністерства оборони України право
власності на спірне майно, витребувано
з незаконного володіння відповідача-3
та відповідача-4 спірне майно та
зобов'язано їх передати вказане майно
позивачу-2, скасовано державну
реєстрацію права власності за
відповідачами на спірне майно; в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 07.06.2012р. (а.с.
168-181, том 5) вказане рішення місцевого
господарського суду в частині
скасування державної реєстрації права
власності на спірне майно - скасовано, в
цій частині прийнято нове рішення, яким
відмовлено в позові; в решті рішення
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.10.2012р. (а.с. 88-96, том 6)
вказані вище рішення місцевого
господарського суду та постанову суду
апеляційної інстанції скасовано,
справу передано на новий розгляд до
господарського суду Львівської
області. При цьому, суд касаційної
інстанції зазначив, що суди попередніх
інстанцій не з'ясували ряду обставин,
зокрема: чи мало місце здійснення
оплати відповідачем-3 та відповідачем-4
за договорами купівлі-продажу спірного
майна; чи відбувалось вибуття спірного
майна з відповідача-1 поза його волею;
чи мало місце виконання відповідачем-1
умов мирової угоди. Крім того, суди не
врахували, що між сторонами має місце
спір з приводу права власності на
нерухоме майно, а також зазначив, що
судом першої інстанції не були
розглянуті вимоги щодо скасування
свідоцтв про право власності
відповідачів на спірне майно.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 18.09.2013р. (а.с.
153-181, том 17) у справі №4/42 (у складі
колегії суддів: головуючий суддя
Шпакович О.Ф., судді Фартушок Т.Б.,
Коссак С.М.) позов задоволено частково
та визнано право державної власності
на будівлі (об'єкти нерухомості), що
знаходяться у місті Львові, вулиця
Гетьмана Івана Мазепи, 29, а саме:
цегляну будівлю під літерою Б-4,
загальною площею 2972,9м2, цегляну будівлю
під літерою В-4, загальною площею 3127,5м2;
стягнуто з ТзОВ «Західна будівельна
інвестиційна компанія» 374570,00грн., як
відшкодування збитків, завданих
знесенням будівель та споруд;
зобов'язано ПАТ «Вищий навчальний
заклад «Міжрегіональна академія
управління персоналом» у 30-денний
строк повернути державі Україна, від
імені якої діє Міністерство оборони
України, витребувані об'єкти
нерухомості, що знаходяться у місті
Львові, вулиця Гетьмана Івана Мазепи, 29,
а саме: - цегляну будівлю під літерою В-4,
загальною площею 3127,5м2; - частину
цегляної будівлі під літерою Б-4 із
приміщеннями загальною площею 1808,5м2 (ІІ
поверху - загальною площею 604,1м2, ІІІ
поверху - загальною площею 602,6м2, ІV
поверху - загальною площею 601,8м2) шляхом
передачі зазначеного майна (за актом)
державному підприємству «Укрконверс»,
якому належить право господарського
відання на вказані об'єкти державної
власності; зобов'язано ТзОВ
«Варіант-Глобус» у 30-денний строк
повернути державі Україна, від імені
якої діє Міністерство оборони України,
витребувані об'єкти нерухомості, що
знаходяться у місті Львові, вулиця
Гетьмана Івана Мазепи, 29, а саме:
частину цегляної будівлі під літерою
Б-4 (загальною площею 1164,4м2) із
приміщеннями І поверху загальною
площею 602,3м2 та приміщеннями підвалу
загальною площею 562,1м2 шляхом передачі
зазначеного майна (за актом) державному
підприємству «Укрконверс», якому
належить право господарського відання
на вказані об'єкти державної власності;
у задоволенні позову стосовно
обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», Львівського
міського управління юстиції, ТзОВ
«Виробничо-торгове підприємство
«Бодекс» відмовлено; судові витрати у
справі покладено на відповідачів
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог (із врахуванням ухвали
від 24.09.2013р. про виправлення описки, а.с.
185-186, том 17).

Додатковим рішенням від 18.09.2013р. (а.с.
182-184, том 17) у даній справі (у складі
колегії суддів: головуючий суддя
Шпакович О.Ф., судді Фартушок Т.Б.,
Коссак С.М.) з відповідачів стягнуто у
дохід Державного бюджету України
державне мито, а саме: з ТзОВ
«Нафта-Трейд» - 6375,00 грн., з ТзОВ
«Західна будівельна інвестиційна
компанія» - 10120,70 грн., з ПАТ «Вищий
навчальний заклад «Міжрегіональна
академія управління персоналом» - 47386,65
грн., з ТзОВ «Варіант-Глобус» - 16363,35 грн.
Крім того, з кожного з них стягнуто у
дохід Державного бюджету України
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу у сумі
29,50грн.

При вирішенні спору судом було
враховано клопотання прокурора про
уточнення позовних вимог (а.с. 111-112, том
11; а.с. 23, 60-61, том 17).

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив із того, зокрема, що
на час укладення мирової угоди від
16.12.2005р. та її затвердження судом
20.12.2005р. єдиним законним органом
управління майном ДП «Укрконверс» було
Міністерство оборони України, а тому
Національний координаційний центр
адаптації військовослужбовців,
звільнених у запас або відставку та
конверсії колишніх військових об'єктів
(надалі - Національний координаційний
центр) не мав відповідної компетенції
для надання погодження на відчуження
спірного нерухомого майна. Таким чином,
відчуження спірного майна відбулось
без волі його власника. Крім того, суд
звернув увагу на те, що з матеріалів
справи не вбачається факту виконання
ТзОВ «Нафта-Трейд» умов мирової угоди
стосовно сплати передбачених нею
грошових коштів, а також зазначив, що у
справі відсутній акт
приймання-передачі спірного майна між
позивачем-2 та відповідачем-1. Оскільки
з обставин справи вбачається
добросовісність набуття
відповідачами -2, -3, -4 спірного майна, то
захист порушених прав позивачів
можливий у порядку, передбаченому ст. 388
ЦК України. Зважаючи на позицію
відповідачів -2, -3, -4 про законність
переходу права власності на спірні
об'єкти нерухомості до відповідача-1, то
на підставі ст.392 ЦК України підлягають
до задоволення позовні вимоги про
визнання права власності.

Додаткове рішення від 18.09.2013р. прийняте
судом у зв'язку з необхідністю
розподілу судових витрат.

Дане рішення і додаткове рішення
оскаржили відповідачі -2, -3, -4 та третя
особа (а.с. 16-19, 25-34, 48-52, 59-70, том 18). Вони
вважають, що при прийнятті цих рішень
суд першої інстанції порушив норми
матеріального та процесуального права,
прийняв їх при неповному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи,
не довів обставин, що мають значення
для справи та допустив невідповідність
висновків обставинам справи, які
місцевий господарський суд визнав
встановленими. У зв'язку з цим
скаржники просять оскаржуване рішення
та додаткове рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким: у
задоволенні позову відмовити повністю
(відповідачі-2, -4, третя особа); в
задоволенні позову відмовити в
частині, що стосується самого
скаржника (відповідач-3).

Скаржники у своїх апеляційних скаргах
вказали, зокрема, на те, що суд першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог, застосувавши до спірних
правовідносин ст.388 ЦК України, хоча
прокурор просив застосувати ст. 387 ЦК
України. Вважають, що перехід майна за
мировою угодою від позивача-2 до
відповідача-1 відбувся у встановленому
порядку за наявності згоди
уповноваженого на той час органу -
Національного координаційного центру,
а таким чином відповідач-1 є
добросовісним набувачем спірного
майна. Крім того, відповідач-1 набув
право власності на підставі судового
рішення, а не правочину; вважають, що
вказані обставини в сукупності
унеможливлюють застосовування
положень ст.388 ЦК України до спірних
правовідносин; вказують на
преюдиційність висновків, які
містяться в судових рішеннях у
господарських справах №1/824-21/216 та
1/1298-2/239 та додатково свідчать про
наявність волі власника на вибуття
спірного майна за мировою угодою.

Порушення процесуального права
скаржники вбачають, зокрема, у відмові
судом задоволити клопотання про
направлення справи в прокуратуру або
органу досудового розслідування в
порядку ст.79 ГПК України, та в порушенні
таємниці нарадчої кімнати, яка
полягала у відсутності технічної і
фізичної можливості виготовити
вступну та резолютивну частину рішення
в нарадчій кімнаті за короткий строк.

До суду також надійшли додаткові
обґрунтування до апеляційних скарг:
від відповідача-3 - від 04.11.2013р. б/н та від
25.11.2013р. б/н (а.с. 164-165, 229-230, том 18); від
відповідача-2 - від 18.11.2013р. б/н (а.с. 211-212,
том 18) та б/н б/д (а.с. 15-16, том 19), в яких
вони вказують, зокрема, на те, що суд
першої інстанції безпідставно визнав
поважними причини пропуску прокурором
позовної давності.

На спростування вимог апеляційних
скарг до суду надійшли: від позивача-1 -
відзив від 31.10.2013р. б/н та доповнення до
відзиву від 18.11.2013р. б/н, від 23.01.2014р. б/н
(а.с. 149-154, 200-206, том 18; а.с. 9-11, том 19); від
позивача-2 - відзив від 21.01.2014р. вих.№15/юр
(а.с. 4-8, том 19); від прокурора - відзив від
07.11.2013р. вих.№05/2-431вих13 та доповнення до
нього від 22.01.2014р. вих.№05/2-35-вих-14 (а.с.
194-199, том 18; а.с. 12-14, том 19). У поданих
відзивах прокурор та позивачі просять
залишити апеляційні скарги без
задоволення, а оскаржуване рішення та
додаткове рішення - без змін та
зазначають, зокрема, що органом
управління спірним майном на час
укладення і затвердження мирової угоди
від 16.12.2005р. було Міністерство оборони
України, а тому, оскільки була відсутня
згода Міноборони на укладення мирової
угоди, то спірне майно вибуло поза
волею власника майна і, зважаючи на це,
застосування до спірних відносин ст.388
ЦК України - правомірне.

Позивач-2, відповідачі-1, -3, -5, -6, -7 та
третя особа явку повноважних
представників в судове засідання не
забезпечили, хоча належним чином
повідомлялись про час і місце розгляду
справи, що підтверджується поштовими
повідомленнями про вручення ухвал суду
від 11.10.2013р., 17.10.2013р. їх адресами (а.с. 8-10,
12, 180-182, 185-186, том 18). Від позивача-2 та
відповідача-1 поштові відправлення
повертались із довідкою ВПЗ із
зазначенням причини повернення «за
закінченням терміну зберігання» (а.с. 14,
15, 188, 189, том 18), хоча направлялись за їх
місцезнаходженням, відомості про яке
містяться в ЄДРЮОФОП (а.с. 26-27, том 4; а.с.
18-20, том 19).

До суду від відповідачів-3 та -6 надійшли
клопотання від 07.02.2014р. б/н та від
08.02.2014р. вих.№3547/04-18/278 про відкладення
розгляду справи у зв'язку із
неможливістю забезпечити явку своїх
представників в судове засідання (обоє)
та у зв'язку із бажанням подати нові
докази (відповідач-3).

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18, господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу щодо відкладення
розгляду справи у зв'язку з відсутністю
його представника. При цьому
господарський суд виходить з того, що у
відповідних випадках такий учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
явка повноважних представників сторін
ухвалою суду від 30.01.2014р. не визнавалась
обов'язковою, на те, що у справі
міститься достатньо доказів для
розгляду апеляційної скарги по суті, а
також на те, що відповідачами-3 та -6 не
обґрунтовано неможливості
забезпечення участі інших
представників, а відповідачем-3 - не
вказано які саме докази він збирається
подати та необґрунтовано необхідності
відкладення розгляду справи для
подання таких. Крім того, розгляд
апеляційних скарг неодноразово
відкладався за клопотанням сторін, а
строк розгляду апеляційних скарг,
передбачений ст.102 ГПК України (що
відліковується з моменту зміни складу
колегії суддів) спливає 12.02.2014р.

Зважаючи на вищенаведене, судова
колегія вважає, що апеляційні скарги
можливо розглядати за відсутністю
представників позивача-2,
відповідачів-1, -3, -5, -6, -7 та третьої
особи, а тому клопотання відповідачів-3
та -6 про відкладення розгляду справи не
підлягають задоволенню.

З матеріалів справи та апеляційних
скарг вбачається наступне:

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.12.2005р. (а.с. 19-22, том 1) у справі
№43/464 про банкрутство ДП «Укрконверс»
було затверджено мирову угоду від
16.12.2005р. (надалі - мирова угода, а.с. 23-30,
том 1), за умовами якої ТзОВ
«Нафта-Трейд» (відповідач-1 у даній
справі) погашає у повному обсязі
заборгованість ДП «Укрконверс»
(боржник, позивач-2 у даній справі) перед
визнаними господарським судом
кредиторами в сумі 2989787,46грн.,
перераховує для поповнення обігових
коштів боржника 2248446,54грн., що дозволить
стабілізувати поточний фінансовий
стан боржника, забезпечить фонд оплати
праці, дозволить сплатити обов'язкові
платежі до бюджету, які виникнуть при
реалізації положень мирової угоди, а
боржник в обмін передає у власність
ТзОВ «Нафта-Трейд» частину майна ДП
«Укрконверс» вартістю 5238234,00грн.,
перелік якого міститься в додатках до
мирової угоди, серед якого, зокрема,
нерухоме майно, розташоване по вул.
Гетьмана Мазепи, 29, у м. Львові, а саме:
будівлі А-1, Б-4, В-4, Г-1, І, К, К', загальною
оціночною вартістю 1317281,00грн.

Відповідно до наявних в матеріалах
справи витягів про реєстрацію права
власності на нерухоме майно та
свідоцтва про право власності від
17.10.2005р. (а.с. 51-52, том 1; а.с. 195, том 17),
право власності на вищевказане майно
станом на момент укладення та
затвердження мирової угоди належало ДП
«Укрконверс».

Після укладення та затвердження
мирової угоди, відповідач-1
зареєстрував право власності на спірне
майно за собою (а.с. 190, том 2).

При цьому, пунктами 2.2 та 2.4 мирової
угоди передбачено, що після
затвердження мирової угоди, ТзОВ
«Нафта-Трейд» зобов'язане погасити
кредиторські вимоги до боржника
протягом місячного терміну та
перерахувати 2248446,54грн. в строк до
15.02.2006р. Відповідно до п.1.2, 3.2 мирової
угоди, боржник протягом 7 днів з дня
затвердження мирової угоди
господарським судом передає у
власність ТзОВ «Нафта-Трейд»
передбачене нею майно. Передача
об'єктів нерухомого майна оформлюється
актом прийому-передачі, який має бути
підписаний повноважними
представниками сторін.

В матеріалах справи відсутні будь-які
відомості щодо складання між
позивачем-2 та відповідачем-1 акту
приймання-передачі спірних приміщень
та щодо виконання відповідачем-1
мирової угоди в частині сплати
передбачених нею коштів, хоча такі від
сторін вимагались. Із пояснень
позивача-2 вбачається, що у нього
відсутні первинні документи стосовно
діяльності підприємства (аудиторський
звіт, а.с. 184-190, том 9). Як зазначено судом
першої інстанції, в ході розгляду ним
даної справи відповідач-1 ухилявся від
участі в судовому процесі.

13.01.2006р. між ТзОВ «Нафта-Трейд» та ТзОВ
«Західна будівельна інвестиційна
компанія» (відповідач-2) був укладений
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований за №24, за умовами якого
ТзОВ «Нафта-Трейд» продало ТзОВ
«Західна будівельна інвестиційна
компанія» нерухоме майно, розташоване
по вул.Гетьмана Мазепи, 29, у м. Львові, а
саме: будівлі А-1, Б-4, В-4, Г-1, І, К, К',
вартістю 1370000грн.

Відповідно до акту приймання-передачі
№1 від 13.01.2006р. вказане майно було
передане від відповідача-1 до
відповідача-2 (а.с. 53, 54, том 1). Факт
оплати за вказаним договором
підтверджується платіжними
дорученнями, наявними в матеріалах
справи. (а.с. 108-109, том 2).

Згодом, між ТзОВ «Західна будівельна
інвестиційна компанія» та ПрАТ «Вищий
навчальний заклад «Міжрегіональна
академія управління персоналом»
(відповідач-3) були укладені договори
купівлі-продажу частини нежитлових
приміщень від 24.02.2006р., 30.03.2006р., 09.06.2006р.,
05.07.2006р., 28.07.2006р. та три договори від
12.01.2007р., за умовами яких у власність
ПрАТ «Вищий навчальний заклад
«Міжрегіональна академія управління
персоналом» передано цегляну будівлю
(літера В-4) площею 3127,5м2, та частину
приміщень цегляної будівлі (літера Б-4)
площею 1808,5м2, які розташовані у м.Львові
по вул. Гетьмана І. Мазепи, 29. Відповідно
до актів приймання-передачі від 24.02.2006р,
03.04.2006р., 09.06.2006р., 10.07.2006р., 10.08.2006р., двох
актів від 22.01.2007р. та акту від 01.04.2007р.
вказане майно було передане від
відповідача-2 до відповідача-3 (а.с. 55-78,
том 1). Факт оплати за вказаними
договорами між відповідачем-2 та
відповідачем-3 підтверджується
платіжними дорученнями та
банківськими виписками, наявними в
матеріалах справи (а.с. 14-22, том 7; а.с. 4-12,
том 10; а.с. 12-19, том 17).

13.02.2008р. між ТзОВ «Західна будівельна
інвестиційна компанія» та ПрАТ «Вищий
навчальний заклад «Міжрегіональна
академія управління персоналом» було
укладено договір про поділ майна в
натурі та припинення спільної
часткової власності, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі під №698
(а.с. 166-170, том 2). Відповідно до умов
цього договору, відповідач-2 набув
право власності на приміщення 1-го
поверху (площею 604,6м2) та підвалу (площею
562,0м2) у будівлі під літерою Б-4, а
відповідач-3 - на будівлю під літерою В-4
(площею 3127,5м2) та приміщення 2-го поверху
(площею 604,1м2), 3-го поверху (площею 602,6м2),
4-го поверху (площею 601,8м2) у будівлі під
літерою Б-4.

27.02.2008р. між ТзОВ «Західна будівельна
інвестиційна компанія» та ТзОВ
«Варіант-Глобус» (відповідач-4)
укладено договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований за №948, на виконання
умов якого ТзОВ «Західна будівельна
інвестиційна компанія» продало ТзОВ
«Варіант-Глобус» приміщення першого
поверху площею 604,6м2 та приміщення
підвалу площею 562м2, загальною площею
1166,6м2 (а.с. 79, том 1). Факт оплати за
договором від 27.02.2008р. підтверджується
платіжними дорученнями, наявними в
матеріалах справи (а.с. 45-46, том 7). Разом
з цим, згідно витягу з Реєстру прав
власності на нерухоме майно від 20.03.2008р.
(а.с. 66, том 17), внаслідок внутрішнього
переобладнання, загальна площа
вказаних приміщень зменшилась до 1164,4м2
(площа приміщень 1-го поверху - 602,3м2,
підвалу - 562,1м2).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачі-2, -3, -4 на підставі
укладених договорів зареєстрували
право власності на спірне нерухоме
майно (витяги про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, а.с. 192, 196,
170, 176, 182, 184-186, 188, 194, 160, том 2).
Відповідачем-4 належні йому об'єкти
передано в іпотеку ПАТ «Банк «Київська
Русь» (згідно з договором від 24.04.2008р.,
укладеним для забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором від
14.09.2007р.).

Постановою Верховного Суду України від
10.10.2006р. у справі №43/464 скасовано ухвалу
господарського суду міста Києва від
20.12.2005р. про затвердження мирової угоди
та постанову Вищого господарського
суду України від 21.06.2006р., а справу
передано на новий розгляд до
господарського суду міста Києва (а.с.
31-34, том 1). Постанова була мотивована
тим, що можливість укладення такої
угоди встановлена законодавством
виключно для боржника і кредитора, в
той час як ТзОВ «Нафта-Трейд» не є
кредитором, а третьою особою. Крім того,
зазначено, що суд не з'ясував до сфери
управління якого органу державної
влади входить підприємство, а отже не
врахував позицію власника майна щодо
мирової угоди.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 21.03.2012р. провадження у справі №
43/464-23/583-б про банкрутство ДП
«Укрконверс» припинено на підставі ч. 1
ст. 80 ГПК України, оскільки на момент
подання заяви про порушення
провадження у справі про банкрутство
ДП «Укрконверс» не було боржником та
було спроможне виконати свої грошові
зобов'язання перед кредиторами.

У зв'язку із прийняттям Верховним Судом
України постанови від 10.10.2006р. у справі
№43/464, а також вважаючи, що відповідач-1
неправомірно набув спірне майно у
власність, Заступник Генерального
прокурора України в інтересах держави
в особі позивачів - Міністерства
оборони України та ДП «Укрконверс»
звернувся із позовом у даній справі.
Під час розгляду справи в суді першої
інстанції прокурором було уточнено
позовні вимоги та сформульовано їх в
наступним чином (а.с. 111-112, том 11; а.с. 23,
60-61, том 17):

1. Визнати за державою Україна в особі
Міністерства оборони України право
державної власності на будівлі та
споруди, розташовані у місті Львові,
вул. Гетьмана І. Мазепи, 29, а саме:
цегляну будівлю (літера Б-4, площею 2972,9
м2), цегляну будівлю (літера В-4, площею
3127,5 м2);

2. Стягнути з ТзОВ «Західна будівельна
інвестиційна компанія» на користь
держави - Міністерства оборони України
(в особі ДП «Укрконверс») 374570,00 грн.
(оціночна вартість знесених приміщень,
а саме: будівлі (під літерою А-1, площею
1769,6 м2) - 216600,00 грн., цегляної будівлі (під
літерою Г-1, площею 302,3 м2) - 86335,00 грн.,
цегляно-блочного овочесховища (під
літерою І, площею 509,4 м2) - 79115,00 грн.,
цегляного овочесховища та навісу (під
літерами К та К', площами, відповідно, 43,1
м2 і 43,7 м2) - 17590,00 грн.;

3. Витребувати на користь держави в
особі Міністерства оборони України (та
передати ДП «Укрконверс») нерухоме
майно, яке розташоване у м. Львові, вул.
Гетьмана І. Мазепи, 29, з незаконного
володіння:

- ПрАТ «Вищий навчальний заклад
«Міжрегіональна академія управління
персоналом» - цегляну будівлю (літера
В-4, площею 3127,5 м2) та частину приміщень
цегляної будівлі (літера Б-4, площею 1808,5
м2).

- ТзОВ «Варіант-Глобус» - частину
приміщень цегляної будівлі (літера Б-4,
площею 1164,4 м2).

Судова колегія, заслухавши пояснення
сторін, оцінивши подані сторонами
докази на відповідність їх фактичним
обставинам і матеріалам справи, вважає,
що підстави для задоволення
апеляційних скарг та, відповідно,
скасування оскаржуваного рішення та
додаткового рішення - відсутні, з
огляду на наступне:

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути, зокрема, визнання
права власності та витребування майна
з чужого володіння.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом
власності, зокрема, є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. За приписами ст. 317
цього Кодексу, власникові належить
право володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.326 ЦК України, у
державній власності є майно, яке
належить державі Україна, від імені
якої право власності здійснюють
відповідно органи державної влади.

Пунктом 5 ст. 75 ГК України передбачено,
що відчужувати майнові об'єкти, що
належать до основних фондів, державне
комерційне підприємство має право лише
за попередньою згодою органу, до сфери
управління якого воно належить, і лише
на конкурентних засадах, якщо інше не
встановлено законом. Розпоряджатися в
інший спосіб майном, що належить до
основних фондів, державне комерційне
підприємство має право лише у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
цим Кодексом та іншими законами.

Наказом №32 від 18.04.2003р. Національного
координаційного центру адаптації
військовослужбовців, звільнених у
запас або відставку, та конверсії
колишніх військових об'єктів створене
ДП «Укрконверс», яке підпорядковане
Національному координаційному центру
(а.с.14, том 1).

Згідно з п.п. 4.2., 4.4. статуту ДП
«Укрконверс», чинного на момент
укладення та затвердження мирової
угоди (а.с. 138-158, том 5), майно
підприємства є державною власністю та
закріплюється за ним на праві повного
господарського відання, а право
розпорядження (відчуження) обмежено
обов'язковим погодження таких дій у
порядку, визначеному законодавством
України, органом управління майном
(яким, згідно статуту, був Національний
координаційний центр).

Указом Президента України від 07.03.2005р.
№443/2005 Національний координаційний
центр ліквідовано, його повноваження
передані Міністерству оборони України
(а.с.15, том 1).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 15.04.2005р. №295 у складі Міністерства
оборони України утворено на базі
Національного координаційного центру,
що ліквідується, Державний департамент
адаптації військовослужбовців,
звільнених у запас або відставку, та
конверсії колишніх військових
об'єктів, як урядовий орган державного
управління (а.с.16, том 1).

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 23.08.2005р. №365-р цілісний
майновий комплекс ДП «Укрконверс»
передано до сфери управління
Міноборони (а.с.17, том 1).

Наказом Міністра оборони України від
10.10.2005р. №609 ДП «Укрконверс», прийняте
до сфери управління Міністерства
оборони України (а.с.18, том 1).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
Збройні Сили України», ст.10 Закону
України «Про оборону України»,
Міністерство оборони України є
центральним органом виконавчої влади і
військового управління, у
підпорядкуванні якого перебувають
Збройні Сили України, та зокрема,
здійснює управління переданим
Міністерству оборони України
військовим майном і майном
підприємств, установ та організацій, що
належать до сфери його управління.

Відповідно до п.2 положення про
Міністерство оборони України,
затвердженого Указом Президента
України від 21.08.1997р. № 888 (в редакції від
04.07.2002р. №618/2002), Міноборони здійснює,
зокрема, управління військовим майном
та майном підприємств, установ,
організацій, що належать до сфери його
управління.

На підставі вищезазначених Указу
Президента України від 07.03.2005р. №443/2005,
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 23.08.2005р. №365-р, наказу
Міністра оборони України від 10.10.2005р.
№609, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що ДП
„Укрконверс" входить до сфери
управління Міністерства оборони
України та що з 23.08.2005р. жодній інші
особі, крім Міноборони не могли
належати повноваження органу
управління майном. Як вбачається з
матеріалів справи, згоди на відчуження
спірного майна Міноборони не надавало.

Стосовно покликання скаржників на
лист-погодження Національного
координаційного центру №297/1 від
24.05.2005р., то колегія суддів звертає
увагу, що такий лист відсутній в
матеріалах як даної справи, так і
справи №43/464 (а.с. 27, том 17). Покликання в
ухвалі господарського суду міста Києва
від 20.12.2005р. у справі №43/464 на даний лист
не може братись до уваги, оскільки
вказана ухвала була скасована
постановою Верховного Суду України від
10.10.2006р.

Разом з тим, судом першої інстанції
встановлено, що реєстраційні дані
ЄДРЮОФОП щодо ліквідації
Національного координаційного центру -
відсутні (а.с. 107, том 9), а дані органу
статистики підтверджують факт
ліквідації центру 07.03.2005р., а також факт
вилучення Національного
координаційного центру з ЄДРПО України
04.10.2005р. (витяг з ЄДРПО України від
23.04.2013р. №12/2-22/1189, а.с. 109, том 9).

Щодо покликання скаржників на
відсутність в ЄДРЮОФОП відомостей про
орган управління позивача-2 станом на
момент підписання та затвердження
мирової угоди (ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців»), то такі не
беруться до уваги, зважаючи на ч.3 ст.18
цього Закону, відповідно до якої якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, не були до
нього внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

Указ Президента України від 07.03.2005р.
№443/2005, який підтверджує факт
ліквідації Національного
координаційного центру та факт
переходу повноважень з управління ДП
«Укрконверс» до Міноборони
публікувався у встановленому порядку в
офіційних друкованих виданнях. Також,
як вбачається із витягу з ЄДРПО
України, відомості про ліквідацію НКЦ
були внесені органами статистики до
ЄДРПО України. Крім того, вищевказаний
указ Президента України та
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 23.08.2005р. №365-р розміщені для
загального доступу на веб-сайті
Верховної Ради України.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, які не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлено судом.

Твердження скаржників про те, що
перехід права власності до
відповідача-1 відбувся за судовим
рішенням (мировою угодою від 16.12.2005р.), а
не за правочином - безпідставне.
Відповідно до положень Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
з дня затвердження мирової угоди
боржник приступає до погашення вимог
кредиторів згідно з умовами мирової
угоди. Наслідками невиконання мирової
угоди у справі про банкрутство може
бути її розірвання; на мирову угоду
поширюються положення цивільного
законодавства щодо визнання право
чинів недійсними. Відповідно до п.12
рекомендацій Вищого господарського
суду України від 04.06.2004р. №04-5/1193 мирова
угода є одночасно і правочином і
судовою процедурою у справі про
банкрутство. Зважаючи на наведене, а
також на пункти 1.2, 2.2 , 2.4, 3.2 мирової
угоди, факт затвердження цієї угоди
судом першої інстанції не мав за собою
наслідку у вигляді переходу права
власності на спірне майно до
відповідача-1.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, з матеріалів справи не
вбачається, що позивачем-2 та
відповідачем-1 вчинялися дії,
спрямовані на виконання цієї угоди
(здійснювалась оплата за спірне майно
чи складався акт приймання-передачі
майна).

Оскільки ухвала про затвердження
мирової угоди скасована постановою
Верховного Суду України від 10.10.2006р,
відтак, при визнанні судом незаконним
правочину за яким спірне майно
передано відповідачу-1, у відповідача-1
відсутні правові підстави для набуття
права власності на спірне майно та,
відповідно, право відчужувати дане
майно третій особі.

При цьому, судова колегія погоджується
із висновком місцевого господарського
суду про те, що в подальшому
відповідачі-2, -3 та -4 були
добросовісними набувачами майна.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст.388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати майно
від набувача, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно, не з їхньої волі, іншим
шляхом.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9,
не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема, від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, яким встановлено, що спірне майно
вибуло з власності держави поза її
волею (відсутність згоди Міністерства
оборони України), відтак, оскаржуване
рішення в частині задоволення позову
про витребування спірного майна у
відповідачів-3 та -4, як добросовісних
набувачів, прийнято відповідно до
обставин та матеріалів справи, з
дотриманням норм матеріального права.

Зважаючи на вищенаведене, твердження
скаржників про необхідність
застосування до спірних правовідносин
ст.1212 ЦК України є невірним.

Твердження скаржників про те, що суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог, застосувавши до
спірних правовідносин положення ст.388
ЦК України, замість ст.377 ЦК України, на
яку посилався прокурор у своїй
позовній заяві є помилковими, оскільки
посилання суду в рішенні на інші норми
права, ніж зазначені у позовній заяві,
не може розумітися як вихід суду за
межі позовних вимог. Вказаний висновок
підтверджується також позицією Вищого
господарського суду України (п. 3.12
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. №18).

Стосовно позовних вимог про стягнення
з ТзОВ «Західна будівельна
інвестиційна компанія» 374570,00 грн.
оціночної вартості знесених приміщень,
суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Львівської міської ради №615
від 17.08.2007р. (а.с. 97, том 10) ТзОВ «Західна
будівельна інвестиційна компанія»
(відповідачу-2 у даній справі) було
надано дозвіл на проектування 10-ти
поверхових будинків на вулиці Гетьмана
Ів.Мазепи, 29 зі знесенням будівель і
споруд.

Факт знесення будівель під літерами А-1,
Г-1, І, К, К' підтверджено висновком
судової експертизи №1847/1848/1849 від
22.12.2011р., проведеної на підставі ухвали
суду від 11.03.2010р. (а.с. 4-8, том 4).

Відповідно до матеріалів
реєстраційної (інвентаризаційної)
справи, загальна вартість знесених
будівель складає 374570,00 грн. (вартість
об'єкту під літерою А-1 складала
217566,00грн., під літерою Г-1 - 32878,00грн., під
літерою І - 104965,00грн., під літерою К -
13829,00грн., під літерою К' - 5332,00грн., а.с.
200-201, том 2).

Таким чином, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про наявність підстав
відповідно до ст.22 ЦК України для
стягнення з відповідача-2 374570,00 грн.
збитків, завданих державі порушенням
її права власності (у зв'язку з
відсутністю фізичної можливості
витребувати у відповідача-2 знесені
об'єкти).

На підставі ч. 1 ст. 392 ЦК України власник
майна має право пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право заперечується або не визнається
іншою особою.

Таким чином, у зв'язку з тим, що
відповідачі-2, -3, -4 не визнають право
держави на спірні об'єкти нерухомості
та стверджують про належне набуття
права власності на ці об'єкти всіма
відповідачами, колегія суддів
погоджується із задоволенням позову в
частині визнання права власності на
спірне майно за державою Україна.

Стосовно позиції скаржників про те, що
суд неправомірно незастосував до
спірних відносин позовну давність,
судова колегія вважає її
необґрунтованою та погоджується із
тими доводами, які навів суд першої
інстанції у своєму рішенні і які
скаржниками не спростовані.

Інші доводи скаржників колегія суддів
вважає необґрунтованими, базованими на
припущеннях та такими, що не впливають
на законність оскаржуваного рішення та
додаткового рішення, зокрема, доводи
про час перебування суду в нарадчій
кімнаті та про ненаправлення
матеріалів справи до правоохоронних
органів.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія,
прийшла до висновку про
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, як такого, що прийняте
відповідно до обставин та матеріалів
справи з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 88 ГПК України,
господарський суд має право за своєю
ініціативою прийняти додаткове
рішення, якщо не вирішено питання про
розподіл господарських витрат.

У додатковому рішенні від 18.09.2013р. суд
першої інстанції зазначив, що в рішенні
суду від 18.09.2013р. вказано про наявність
підстав для покладення на відповідачів
судових витрат у справі і в
мотивувальній частині рішення
зазначено розмір таких витрат, проте в
резолютивній частині воно відсутнє, у
зв'язку з чим існує необхідність
вирішення даного питання шляхом
прийняття додаткового рішення.

Таким чином, зважаючи вірне
застосування судом першої інстанції
положень ст.88 ГПК України та на
залишення судом апеляційної інстанції
без змін оскаржуваного рішення суду
від 18.09.2013р. у даній справі, вимоги
апелянтів про скасування додаткового
рішення від 18.09.2013р. підлягають
відхиленню.

Судові витрати по апеляційній скарзі, в
порядку ст.49 ГПК України, слід покласти
на скаржників.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
господарського суду Львівської
області від 18.09.2013р. та додаткове
рішення від 18.09.2013р. у справі №4/42
залишити без змін, а апеляційні скарги
приватного акціонерного товариства
«Вищий навчальний заклад
«Міжрегіональна академія управління
персоналом», товариства з обмеженою
відповідальністю «Західна будівельна
інвестиційна компанія», товариства з
обмеженою відповідальністю «Бодекс»,
публічного акціонерного товариства
«Банк «Київська Русь» - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий суддя
Орищин Г.В.

суддя
Бойко С.М.

суддя
Галушко Н.А.