КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2014 р. Справа№ 911/3427/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Іоннікової І.А.

секретар:
Шевченко Я.А.

за участю представників сторін:

від позивача-1: не з'явились;

від позивача-2: Зайончковська В.В.;

від відповідача-1: не з'явились;

від відповідача-2: Савицький А.О.;

від прокуратури: Домбровський Я.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області

на рішення Господарського суду
Київської області

від 13.11.2013р.

у справі №911/3427/13 (суддя
Мальована Л.Я.)

за позовом Прокурора з нагляду
за додержанням законності в

транспортній сфері в
Київській області в інтересах

держави в особі

1) Міністерства
інфраструктури України

2) Приватного
акціонерного товариства "Київ-

Дніпровське
міжгалузеве підприємство промислового

залізничного
транспорту"

до 1) Вишгородської
міської ради

2) Товариства з
обмеженою відповідальністю "МІТСУА"

про скасування рішення
та визнання недійсним договору

оренди

ВСТАНОВИВ:

Прокурор з нагляду за додержанням
законності в транспортній сфері в
Київській області (далі - прокуратура)
звернувся до Господарського суду
Київської області з позовом в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України (далі -
позивач-1) та Приватного акціонерного
товариства "Київ-Дніпровське
міжгалузеве підприємство промислового
залізничного транспорту" (далі -
позивач-2), в якому просив скасувати
рішення відповідача-1 №12/27 від 27.06.2012р.
"Про припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду" та визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки №340 від 01.08.2012р., укладений між
відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржуване рішення було прийнято
відповідачем-1 з перевищенням наданих
йому повноважень та з порушенням вимог
діючого законодавства, зокрема,
Земельного кодексу України, а також без
врахування того, що на спірній
земельній ділянці розташоване майно,
яке перебуває у державній власності.
На думку позивачів та прокуратури,
вищевказані порушення є передумовою
для скасування рішення відповідача-1
№12/27 від 27.06.2012р. "Про припинення права
користування земельною ділянкою та
передачу земельної ділянки в оренду".

Оскільки рішення, на підставі якого між
відповідачами було укладено договір
оренди земельної ділянки №340 від
01.08.2012р., суперечить вимогам діючого
законодавства, то названий договір має
бути визнаний недійсним.

В процесі судового розгляду
прокуратура уточнила свої вимоги (том
справи - 1, аркуші справи - 48-52) та просила
суд скасувати п.п.2, 3, 4 рішення
відповідача-1 №12/27 від 27.06.2012р. "Про
припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду" і визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки №340 від 01.08.2012р., укладений між
відповідачами.

Відповідач-1 письмових пояснень по суті
спору не надав, явку повноважного
представника у судові засідання не
забезпечив, у зв'язку з чим справа
розглядалась місцевим господарським
судом на підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними у ній матеріалами.

Відповідач-2 проти позову заперечував,
зазначаючи про безпідставність та
непідтвердженість позовних вимог.
Зокрема, відповідач-2 зазначав
наступне:

- в Акті передачі нерухомого майна, на
який посилаються позивачі та
прокуратура, не згадуються об'єкти
нерухомого майна у м. Вишгороді;

- за оспорюваним договором
передавалась в оренду саме земельна
ділянка, а не майно, яке на ній
розташоване;

- в позові не вказано, який саме
нормативний акт було порушено
внаслідок укладання договору оренди
між відповідачами.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 13.11.2013р. у справі
№911/3427/13 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду, заступник прокурора Київської
області звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 13.11.2013р. у справі
№911/3427/13 та прийняти нове рішення, яким
позов задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Загалом, доводи апеляційної
скарги ідентичні тим, які наводились
прокуратурою під час розгляду справи
Господарським судом Київської області.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.12.2013р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 30.01.2014р.

30.01.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача-2
надійшла заява про відвід колегії
суддів у складі головуючого судді
Зубець Л.П., суддів Іоннікової І.А.,
Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.01.2014р., на
підставі ст. 20 Господарського
процесуального кодексу України, в
задоволенні заяви позивача-2 про відвід
складу суду було відмовлено.

В судове засідання 30.01.2014р. з'явились
лише представники позивача-2,
відповідача-2 та прокуратури. Решта
учасників судового процесу не
з'явилися, про поважність причин
нез'явлення суд не повідомили,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.01.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
13.02.2014р.

В судове засідання 13.02.2014р. з'явились
лише представники позивача-2 та
прокуратури. Решта учасників судового
процесу не з'явилися, про поважність
причин нез'явлення суд не повідомили,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.02.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
20.02.2014р.

В судовому засіданні 20.02.2014р.
представник позивача-2 та прокуратури
підтримали апеляційну скаргу з
викладених у ній підстав, просили суд
скаргу задовольнити, рішення
Господарського суду Київської області
від 13.11.2013р. у справі №911/3427/13 скасувати
та прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

В судовому засіданні 20.02.2014р.
представник відповідача-2 заперечував
проти доводів прокуратури, викладених
в апеляційній скарзі, просив суд
залишити скаргу без задоволення, а
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду - без змін як таке,
що було прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Представники позивача-1 та
відповідача-1 у судове засідання
20.02.2014р. не з'явились, про поважність
причин нез'явлення суд не повідомили,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та
прокуратури у судові засідання не була
визнана судом обов'язковою, а також
зважаючи на наявні в матеріалах справи
докази належного повідомлення сторін
та прокуратури про місце, дату і час
судового розгляду, колегія суддів
визнала за можливе розглядати справу у
відсутність представників позивача-1
та відповідача-1 за наявними у справі
матеріалами.

В судовому засіданні 20.02.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача-2, відповідача-2 та
прокуратури, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

В п.12 перехідних положень Земельного
кодексу України вказано, що до
розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, на яких розташовані державні, в
тому числі казенні підприємства,
господарські товариства, у статутних
фондах яких державі належать частки
(акції, паї), об'єкти незавершеного
будівництва та законсервовані об'єкти,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України
„Про місцеве самоврядування в Україні"
від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону. Набуття права
на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

В ст. 123 Земельного кодексу України
передбачено, що надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування здійснюється
на підставі рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування. Рішення зазначених
органів приймається на підставі
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у разі: зміни
цільового призначення земельних
ділянок відповідно до закону; надання у
користування земельних ділянок, межі
яких не встановлені в натурі (на
місцевості). Надання у користування
земельної ділянки, межі якої
встановлені в натурі (на місцевості),
без зміни її цільового призначення
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
складання документа, що посвідчує
право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного
кодексу України передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного
кодексу України).

З наведених правових норм випливає, що
за відсутності рішення органу
виконавчої влади або місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки у власність або в користування
юридична особа або фізична особа не має
права використовувати земельну
ділянку державної або комунальної
форми власності.

27.06.2012р. відповідачем-1 було прийнято
рішення №12/27 „Про припинення права
користування земельною ділянкою та
передачу земельної ділянки в оренду"
(том справи - 1, аркуш справи - 38), яким,
зокрема, вирішено:

- припинити Комунальному підприємству
„Координаційний центр з будівництва
та земельних питань Вишгородської
міської ради" право користування
земельною ділянкою площею 1,5 га по вул.
Набережна в м. Вишгород, якою
підприємство користується відповідно
до укладеного з Вишгородською міською
радою договору оренди земельної
ділянки №386 від 12.03.2012р. за згодою
сторін (пункт 1);

- передати відповідачу-2 в оренду на 5
років земельну ділянку площею 1,5 га для
використання в комерційних цілях
(будівництво об'єктів комерційного
використання, об'єктів
інженерно-транспортної
інфраструктури, офісних приміщень,
готелів, торгово-розважального центру,
гостьової автостоянки, комплексу
побутового обслуговування населення
та об'єктів торгівлі) по вул. Набережна
в м. Вишгороді (пункт 2);

- відповідачу-2 в місячний термін
укласти договір оренди на земельну
ділянку під існуючим об'єктом
нерухомого майна на території міста
Вишгород по вул. Набережна, загальною
площею 1,5 га відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 03.03.2004р.
№220 „Про затвердження Типового
договору оренди землі" (пункт 4).

01.08.2012р. між відповідачем-1, як
орендарем, та відповідачем-2, як
орендодавцем, було укладено договір
№340 оренди земельної ділянки (далі -
Договір оренди), за умовами якого
(розділи 1, 2) орендодавець на підставі
п.п.2-4 рішення Вишгородської міської
ради від 27.06.2012р. №12/27 „Про припинення
права користування земельною ділянкою
та передачу земельної ділянки в
оренду", з урахуванням змін, внесених
рішенням Вишгородської міської ради
від 17.07.2012р. №13/3, за актом
приймання-передачі передає, а орендар
приймає в оренду (строкове платне
користування) земельну ділянку (далі -
об'єкт оренди), визначену цим Договором.
Об'єктом оренди відповідно до цього
Договору є земельна ділянка з
наступними характеристиками: місце
розташування - вул. Набережна в м.
Вишгороді Київської області; площа - 15
000 кв. м.; цільове призначення - для
використання в комерційних цілях
(будівництво об'єктів комерційного
використання, об'єктів
інженерно-транспортної
інфраструктури, офісних приміщень,
готелів, торгово-розважального центру,
гостьової автостоянки, комплексу
побутового обслуговування населення
та об'єктів торгівлі); кадастровий
номер - 012510152. Нормативна грошова
оцінка земельної ділянки згідно з
витягом №468 від 05.07.2012р. із технічної
документації про нормативну грошову
оцінку земельної ділянки Управління
земельних ресурсів у Вишгородському
районі Київської області становить 1 690
206,50 грн. Земельна ділянка, яка
передається в оренду, не має недоліків,
що можуть перешкоджати її ефективному
використанню. На земельній ділянці
розміщений належний орендарю об'єкт
нерухомого майна - павільйон загальною
площею 159,9 кв. м. (том справи - 1, аркуші
справи - 31-34).

Згідно з п.3.1 Договору оренди останній
укладено на 10 років.

Умови і строки передачі земельної
ділянки в оренду погоджені в розділі 6
Договору, згідно з яким передача
земельної ділянки здійснюється за
актом приймання-передачі об'єкта
оренди в день державної реєстрації до
цього договору. Право на оренду
земельної ділянки виникає після
підписання акта приймання-передачі та
державної реєстрації цього договору.

01.08.2012р. між сторонами Договору оренди
було підписано Акт приймання-передачі
земельної ділянки (том справи - 1, аркуш
справи - 35).

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про
оренду землі" договір оренди землі
набирає чинності після його державної
реєстрації.

10.08.2012р. Договір оренди було
зареєстровано в Управлінні
Держкомзему у Вишгородському районі
Київської області за №00300 (том
справи - 1, аркуш справи - 34).

Прокуратура та позивачі просили суд
скасувати п.п.2, 3, 4 рішення
відповідача-1 від 27.06.2012р. №12/27 „Про
припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду",
посилаючись на те, що вказане рішення
було прийнято відповідачем-1 з
порушенням вимог, встановлених чинним
законодавством України, а саме:

- на орендованій відповідачем-2
земельній ділянці знаходяться
нерухоме майно позивача-2, державна
частка у статутному капіталі якого
складає 100%, що свідчить про перебування
на спірній земельній ділянці
державного майна;

- у відповідача-1 були відсутні
повноваження щодо передачі земельної
ділянки державної власності у
користування відповідачу-2, оскільки
згідно зі ст. 84 Земельного кодексу
України землі під державними
залізницями, об'єктами державної
власності повітряного і
трубопровідного транспорту належать
до земель державної власності, які у
приватну власність передаватись не
можуть. Тобто відповідач-1 не мав
повноважень розпоряджатись спірною
земельною ділянкою, при цьому не мало
значення чи знаходилась спірна
земельна ділянка в межах або за межами
міста;

- Міністерство транспорту України, як
засновник та єдиний акціонер
позивача-2, не погоджувало передачу в
оренду відповідачу-2 державного майна;

- цільове призначення, зазначене у
договорі оренди земельної ділянки, не
відноситься до жодної категорії
земель.

Зазначаючи про незаконність п.п.2, 3, 4
рішення відповідача-1 від 27.06.2012р. №12/27
„Про припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду", позивачі
та прокуратура просили суд визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки №340 від 01.08.2012р., укладений між
відповідачами на виконання названого
рішення.

Місцевий господарський суд відмовив в
позові повністю, визнавши позовні
вимоги нормативно необґрунтованими та
документально непідтвердженими.

Київський апеляційний господарський
суд погоджується з висновками
місцевого господарського суду, вважає
їх такими, що відповідають фактичним
обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу
України земельні відносини, що
виникають при використанні надр, лісів,
вод, а також рослинного і тваринного
світу, атмосферного повітря,
регулюються цим Кодексом,
нормативно-правовими актами про надра,
ліси, води, рослинний і тваринний світ,
атмосферне повітря, якщо вони не
суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу
України держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

В ч.1 ст. 10 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено,
що міські ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Відповідно до п.34 ст. 26 Закону України
„Про місцеве самоврядування в Україні"
до виключної компетенції міських рад
відносяться питання, які вирішуються
виключно на пленарних засіданнях
міської ради, зокрема, вирішення
відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

В ч.1 ст. 59 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено,
що рада в межах своїх повноважень
приймає нормативні та інші акти у формі
рішень.

Згідно зі ст. 122 Земельного кодексу
України сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Орендарі набувають права оренди
земельної ділянки на підставах і в
порядку, передбачених Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим та іншими законами України
і договором оренди землі (ч.1 ст. 6 Закону
України „Про оренду землі").

Як уже зазначалось вище, предметом
розгляду у даній справі, серед іншого, є
позовна вимога про скасування п.п.2, 3, 4
рішення відповідача-1 від 27.06.2012р. №12/27
„Про припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду", яким було
передано відповідачу-2 в оренду
земельну ділянку площею 15 000 кв. м. для
використання в комерційних цілях
(будівництво об'єктів комерційного
використання, об'єктів
інженерно-транспортної
інфраструктури, офісних приміщень,
готелів, торгово-розважального центру,
гостьової автостоянки, комплексу
побутового обслуговування населення
та об'єктів торгівлі) на вул. Набережній
в м. Вишгороді Київської області.

Передусім необхідно зазначити, що
17.07.2012р. відповідачем-1 було прийнято
рішення №13/3 „Про внесення змін до
рішення Вишгородської міської ради
№12/27 від 27.06.2012р. „Про припинення права
користування земельною ділянкою та
передачу земельної ділянки в оренду"
(том справи - 1, аркуш справи - 73), яким
було скориговано строк оренди
земельної ділянки позивачем та розмір
ставки орендної плати. Вказаним
рішенням було внесено зміни до п.2
рішення відповідача-1 №12/27 від 27.06.2012р.
„Про припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду" та
викладено його в новій редакції, згідно
з якою передбачалось передання
позивачу в оренду на 10 років земельної
ділянки площею 1,5 га для використання в
комерційних цілях (будівництво
об'єктів комерційного використання,
об'єктів інженерно-транспортної
інфраструктури, офісних приміщень,
готелів, торгово-розважального центру,
гостьової автостоянки, комплексу
побутового обслуговування населення
та об'єктів торгівлі) по вул. Набережна
в м. Вишгороді (пункт 1).

Саме з урахуванням змін, внесених
рішенням відповідача-1 №13/3 від 17.07.2012р.,
було укладено Договір оренди земельної
ділянки №340 від 01.08.2012р.

Натомість позивачами та прокуратурою
оскаржується первісна редакція
рішення відповідача-1 №12/27 від 27.06.2012р.
„Про припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду", без
урахування подальших змін до нього.

З матеріалів справи вбачається, що на
земельній ділянці, яка перебуває в
користуванні відповідача-2 дійсно
розташовані об'єкти нерухомого майна, а
саме: локомотивне депо літ. "Б";
адміністративно-побутові приміщення
літ. "Д"; майстерня по ремонту
автотракторної техніки літ. "Е";
павільйон П-40 літ. "Г"; склад-зарядна;
блок-пост літ. "А"; прожекторна вишка;
паркан з профнастилу; будівля служби
колії літ "В"; естакада
розвантажувальна, довжиною 45 м;
естакада розвантажувальна, довжиною 50
м; естакада розвантажувальна, довжиною
150 м; залізничні колії №№15, 23, 19, 2, 3, 6, 8,
12-14, 16-18, 24-25, 4, 9-11; стрілочні переводи
№№903, 927, 911, 921, 913, 937, 923, 925, 939, 917, 905 (колія
№20), 904 (колія №8), 907, 906.

Згідно зі ст. 182 Цивільного кодексу
України право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обтяження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації.

Закон України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" визначає правові, економічні,
організаційні засади проведення
державної реєстрації речових та інших
прав, які підлягають реєстрації за цим
Законом, та їх обтяжень і спрямований
на забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно з ч.1 ст. 2, ст. 3 названого Закону
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно. Державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру прав. Держава
гарантує достовірність зареєстрованих
прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.
Права на нерухоме майно та їх
обтяження, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, за умови, якщо реєстрація прав
та їх обтяжень була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав та їх обтяжень
діяло законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог,
позивачі та прокуратура посилалися на
Акт передачі нерухомого майна у
власність, затверджений Наказом
Міністерства транспорту України №746
від 30.10.2001р. (том справи - 1, аркуші справи
- 19-24).

09.06.1998р. наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України №121 було затверджено
Інструкцію про порядок державної
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, що перебувають у
власності юридичних та фізичних осіб,
яка була чинною на час підписання Акту
передачі нерухомого майна у власність,
затвердженого Наказом Міністерства
транспорту України №746 від 30.10.2001р. у
відповідності до розділу 1 вказаної
Інструкції (в редакції, яка діяла на
дату підписання Акту передачі
нерухомого майна) остання визначає
порядок здійснення державної
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна в Україні. Інструкція
діє на всій території України і є
обов'язковою для виконання всіма
міністерствами, відомствами, місцевими
органами виконавчої влади та місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами і організаціями, незалежно
від форм власності. Державній
реєстрації в бюро технічної
інвентаризації підлягають об'єкти
нерухомості, розташовані на всій
території України (населених пунктах,
військових містечках, військових
частинах, аеропортах, річкових і
морських портах, заповідниках,
заказниках, на дорогах, полігонах і т.
п.). Державну реєстрацію права
власності на об'єкти нерухомого майна
здійснюють державні комунальні
підприємства - бюро технічної
інвентаризації. Державна реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого
майна в бюро технічної інвентаризації
є обов'язковою для власників, незалежно
від форми власності. До об'єктів
нерухомого майна, що підлягають
державній реєстрації, відносяться:
житлові і нежитлові будинки, садові
будинки, дачі, гаражі, будівлі
виробничого, господарського,
соціально-побутового та іншого
призначення, розташовані на окремих
земельних ділянках вулиць, площ і
провулків під окремими порядковими
номерами; вбудовані в житлові будинки
нежитлові приміщення (як частини цих
будинків); квартири багатоквартирних
будинків. Належні до вказаних об'єктів
допоміжні будівлі та споруди
реєструються у складі цих об'єктів.

З наведеного вбачається, що на час
передачі спірних об'єктів позивачу-2
діяло законодавство, яке передбачало
обов'язкову реєстрацію права власності
на об'єкти нерухомого майна.

Натомість, як вірно зазначив у своєму
рішенні місцевий господарський суд,
позивачами та прокуратурою не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження наявності у позивача-2
зареєстрованого права власності на
спірні об'єкти нерухомого майна.

В матеріалах справи наявний лист
Комунального підприємства Київської
обласної ради "Вишгородське бюро
технічної інвентаризації" №1675 від
19.09.2012р. (том справи - 1, аркуш справи - 64),
згідно з яким право власності на спірні
об'єкти нерухомого майна не
зареєстровано.

Доводи позивачів і прокуратури про те,
що спірне майно перебуває на балансі
позивача-2, не можуть бути прийняті
судом до уваги, оскільки баланс
підприємства (організації) є формою
бухгалтерського обліку, визначення
складу і вартості майна та обсягу
фінансових зобов'язань на конкретну
дату, а не є доказом права власності
(правовстановлюючим документом) на
майно. Окрім того, як уже зазначалось
вище, на час передачі спірного майна
позивачу-2, діюче законодавство
передбачало обов'язкову реєстрацію
права власності на об'єкти нерухомого
майна.

В ст. 1 Закону України "Про розмежування
земель державної та комунальної
власності" передбачено, що
розмежування земель державної та
комунальної власності полягає у
здійсненні організаційно-правових
заходів щодо розподілу земель
державної власності на землі
територіальних громад і землі держави,
а також щодо визначення і встановлення
в натурі (на місцевості) меж земельних
ділянок державної та комунальної
власності.

В п.12 перехідних положень Земельного
кодексу України вказано, що до
розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, на яких розташовані державні, в
тому числі казенні підприємства,
господарські товариства, у статутних
фондах яких державі належать частки
(акції, паї), об'єкти незавершеного
будівництва та законсервовані об'єкти,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Колегія суддів погоджується з місцевим
господарським судом в тому, що
позивачами та прокуратурою не надано
доказів на підтвердження здійснення
розмежування земель державної і
комунальної власності на території м.
Вишгорода та/або доказів перебування
спірної земельної ділянки у
користуванні позивача-2.

Зважаючи на вищенаведене, посилання
позивачів та прокуратури про
відсутність у відповідача-1
повноважень щодо розпорядження
спірною земельною ділянкою є
безпідставними та непідтвердженими
належними доказами.

Відносно доводів позивачів і
прокуратури про те, що цільове
призначення, зазначене у спірному
Договорі оренди, не відноситься до
жодної категорії земель, судом було
з'ясовано наступне.

Категорії земель України наведені в ст.
19 Земельного кодексу України.

В ст. ст. 20, 38 Земельного кодексу України
передбачено, що види використання
земельної ділянки в межах певної
категорії земель (крім земель
сільськогосподарського призначення та
земель оборони) визначаються її
власником або користувачем самостійно
в межах вимог, встановлених законом до
використання земель цієї категорії, з
урахуванням містобудівної
документації та документації із
землеустрою. До земель житлової та
громадської забудови належать
земельні ділянки в межах населених
пунктів, які використовуються для
розміщення житлової забудови,
громадських будівель і споруд, інших
об'єктів загального користування.

З наявної в матеріалах справи довідки
Управління Держкомзему у
Вишгородському районі Київської
області №1479 від 26.07.2012р. (том справи - 1,
аркуш справи - 78) вбачається, що
земельна ділянка, надана в
користування відповідачу-2, належить до
категорії земель житлової і
громадської забудови.

Про приналежність спірної земельної
ділянки до земель житлової і
громадської забудови свідчить також
Технічна документація із землеустрою
щодо оформлення договору оренди на
земельну ділянку для використання у
комерційних цілях відповідачем-2, яка є
невід'ємною частиною Договору оренди,
укладеного між відповідачами.

Наведеними обставинами спростовуються
твердження позивачів та прокуратури
про невідповідність цільового
призначення орендованої відповідачем-2
земельної ділянки вимогам чинного
законодавства.

Згідно зі ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ст. 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Наведене свідчить про те, що
передумовою для визнання недійсним
акта (рішення) є невідповідність його
вимогам законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт, порушення у зв'язку
з прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

В процесі судового розгляду
прокуратурою та позивачами не було
надано доказів на підтвердження
наявності обставин, які б зумовлювали
скасування п.п.2, 3, 4 рішення
відповідача-1 №12/27 від 27.06.2012р. "Про
припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду", у зв'язку з
чим в цій частині вимог позов
задоволенню не підлягає.

Відносно позовних вимог про визнання
недійсними Договору оренди, судом було
встановлено наступне.

Згідно з нормами ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи з системного аналізу норм
діючого законодавства, колегія суддів
дійшла висновку про те, що для
правильного вирішення спору про
визнання недійсним договору оренди
суттєве значення має з'ясування
правового режиму спірної земельної
ділянки та дотримання сторонами
порядку передачі її в оренду згідно з
вимогами ст. ст. 84, 118, 123, 124 Земельного
кодексу України, з урахуванням
необхідності у певних випадках
дотримання порядку її вилучення. У
зв'язку з цим підлягає встановленню
наявність у відповідної ради
повноважень для вирішення питання щодо
затвердження проекту відведення і
передачі спірної земельної ділянки в
оренду, а, отже, й дійсність укладеного
договору, що оспорюється. Окрім того,
оскільки договір оренди укладається на
виконання рішення органу місцевого
самоврядування чи виконавчої влади, то
без скасування таких рішень у
встановленому законом порядку
відсутні правові підстави для визнання
відповідних договорів недійсними з
підстав відсутності повноважень у
відповідної місцевої ради чи органу
виконавчої влади на затвердження
проекту відведення та передачі спірної
земельної ділянки в оренду (аналогічна
правова позиція викладена в п.2.24
постанови пленуму Вищого
господарського суду України №6 від
17.05.2011р. "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин").

Судом було з'ясовано, що приймаючи
рішення №12/27 від 27.06.2012р. "Про
припинення права користування
земельною ділянкою та передачу
земельної ділянки в оренду",
відповідач-1 діяв в межах повноважень,
наданих йому Конституцією України,
Законом України „Про місцеве
самоврядування" та Земельним кодексом
України. Доказів на підтвердження
протилежного суду не надано.

На підставі рішення відповідача-1 від
№12/27 від 27.06.2012р. (з урахуванням змін та
доповнень) укладався Договір оренди
земельної ділянки №340 від 01.08.2012р., який
оспорюється прокуратурою та
позивачами.

В процесі судового розгляду судом не
було встановлено підстав для зміни чи
скасування рішення відповідача-1 №12/27
від 27.06.2012р. "Про припинення права
користування земельною ділянкою та
передачу земельної ділянки в оренду".

Також прокуратура і позивачі зазначали
про необхідність погодження Договору
оренди з Міністерством транспорту
України, як засновником та єдиним
акціонером позивача-2, оскільки назване
міністерство не погоджувало передачу в
оренду відповідачу-2 державного майна,
розташованого на земельній ділянці.
Натомість, як вірно зазначив у своєму
рішенні місцевий господарський суд, з
умов Договору оренди не вбачається, що
його предметом є будь-яке інше майно,
окрім земельної ділянки.

Інших підстав для визнання недійсним
Договору оренди земельної ділянки №340
від 01.08.2012р. прокуратурою та позивачами
не наведено.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що в
даному випадку відсутні обставини, з
якими законодавець пов'язує
недійсність договорів (правочинів).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Таким чином, позовні вимоги про
визнання недійсним Договору оренди
земельної ділянки №340 від 01.08.2012р. не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Прокуратурою та позивачами не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження викладеного в позові та
в апеляційні скарзі.

За результатами перегляду справи
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що рішення суду першої інстанції
прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а також з повним і всебічним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи, у зв'язку з чим підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Відповідно до п.11 ч.1 ст. 5 Закону України
„Про судовий збір" органи прокуратури
звільняються від сплати судового збору
при здійсненні представництва
інтересів громадян або держави в суді.
Тобто, за подання апеляційної скарги на
рішення Господарського суду Київської
області від 13.11.2013р. у справі №911/3427/13
прокуратурою судові витрати понесені
не були.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99,
101-105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області залишити
без задоволення, рішення
Господарського суду Київської області
від 13.11.2013р. у справі №911/3427/13 - без змін.

2. Матеріали справи №911/3427/13 повернути
до Господарського суду Київської
області.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

І.А. Іоннікова