м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24471/13 17.02.14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕЛКО ПАК"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "ХІМПЛАСТ"

про визнання недійсним договору
поставки

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Ковальчук-Відьмук В.М. - за
довіреністю від 10.01.2014 № б/н;

відповідача: Сауляк О.Е. - за
довіреністю від 01.11.2013 № б/н; Бондар І.В.
- за довіреністю від 10.01.2013 № 2ю;
Вакуленко Є.В. - за довіреністю від
10.01.2013 № 3ю.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЕЛКО ПАК" звернулося
до Господарського суду міста Києва із
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "ХІМПЛАСТ" про
визнання недійсним договору поставки.

Суть спору: позовні вимоги позивач
мотивує тим, що договір поставки від
25.01.2011 № 2501/20 підлягає визнанню судом
недійсним, оскільки зазначений договір
укладено директором товариства з
обмеженою відповідальністю "ЕЛКО ПАК" з
перевищенням повноважень наданих йому
статутом позивача.

Відповідач, у свою чергу, скориставшись
правом, наданим ст. 59 Господарського
процесуального кодексу України, надав
суду відзив, яким позов відхилив
повністю, з огляду на таке:

по-перше: відповідач не знав про
наявність будь-яких обмежень
повноважень директора позивача,
передбачених його Статутом, оскільки
таких відомостей у Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців не міститься;

по-друге: оспорюваний правочин
вважається схваленим з боку позивача,
оскільки договір поставки від 25.01.2011 №
2501/20 сторонами даного спору фактично
виконувався, тобто відповідач на
виконання оспорюваного правочину
поставив, а позивач отримав товар та
оплатив його на користь відповідача
частково;

по-третє: статутом позивача
повноваження його директора не
обмежені, а лише передбачено, що
правочин на суму, що перевищує 1.000.000,00
грн, підлягає затвердженню загальними
зборами товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕЛКО ПАК";

по-четверте: договір поставки від 25.01.2011
№ 2501/20 не суперечить чинному
законодавству України.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.12.2013 прийнято позов
товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕЛКО ПАК" до розгляду
та порушено провадження у справі №
910/24471/13.

В судовому засіданні 17.02.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних
представників сторін справи по суті
даного спору та дослідивши наявні
докази у матеріалах даної справи,
Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В :

30 грудня 2009 року рішенням загальних
зборів товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕЛКО ПАК» (далі -
позивач / Товариство), яке оформлене
протоколом № 7, затверджено статут,
який зареєстровано 16.02.2010 за №
6004616 (далі - Статут).

Пунктом 12.2 Статуту встановлено, що
виконавчим органом позивача є
директор.

Директор здійснює керівництво
поточною діяльністю Товариства в межах
своїх повноважень, визначених
Статутом, який діє від імені Товариства
в межах, встановлених чинним
законодавством України (п. 14.2 Статуту).

Згідно п. 14.10.1 Статуту Директор має
право в межах своєї компетенції
укладати від імені Товариства
контракти, угоди та забезпечувати їх
виконання.

Рішенням загальних зборів товариства з
обмеженою відповідальністю «ЕЛКО ПАК»,
яке оформлено протоколом від 30.12.2009 № 7,
обрано директором позивача Кухаря О.Г.

Згідно наказу товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕЛКО ПАК» від 06.01.2010
№ 1 Кухар О.Г. приступив до виконання
обов'язків директора позивача (далі -
Директор).

Крім того, у відповідності до пункту
13.13.16 Статуту затвердження будь-яких
договорів (в тому числі, але не
обмежуючись цим, про відчуження
(заставу) майна Товариства, про надання
фінансової допомоги, позики та займу)
на суму, що перевищує 1 000 000,00 грн.

17 лютого 2010 року товариством з
обмеженою відповідальністю «ЕЛКО ПАК»
прийнято рішення, оформлене протоколом
від 17.02.2010 № 8, яким ухвалено зобов'язати
виконавчий орган неухильно виконувати
положення Статуту. Також, вказаним
рішенням Товариства ухвалено таке:
директор Товариства або інша
уповноважена особа без прийняття
зборами учасників окремого рішення
(затвердження), не мають права: укладати
від імені Товариства договори
(контракти) та угоди на еквівалентну
суму, яка перевищує 1.000.000,00 грн; або
укладати додаткову (додаткові) угоду
(угоди) в межах існуючого правочину,
внаслідок укладення якої (яких)
вартість правочину дорівнюватиме /
перевищуватиме 1.000.000,00 грн та всіх
наступних додаткових угод та
правочинів; або укладати від імені
Товариства договори (контракти) та
угоди, якщо загальна вартість
однорідних за економічною сутністю
угод, що укладаються за одним і тим же
контрагентом, дорівнюватиме /
перевищуватиме 1.000.000,00 грн.

Спір між сторонами судового процесу
виник внаслідок такого.

25 січня 2011 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
«ХІМПЛАСТ», як постачальником, (далі -
відповідач) та товариством з обмеженою
відповідальністю «ЕЛКО ПАК», як
покупцем, (далі - позивач / Товариство)
укладено договір поставки № 2501/20 (далі -
Договір / оскаржуваний правочин).
Договір з боку відповідача підписано
його директором Халютіною О.І., яка діє
на підставі статуту, а з боку позивача
підписано його директором Кухаром О.Г.

Згідно предмету Договору відповідач
зобов'язується передати полімерні
матеріали та вироби із пластмас (далі -
товар) у власність позивача, а останній
зобов'язується прийняти і оплатити
товар на умовах та в строки,
передбачені Договором (п. 1.1 Договору).

У відповідності до п. 2.1 Договору
загальна вартість товару за Договором
(ціна Договору) складає 6.000.000,00 грн.

Як визначено сторонами спору у п. 9.1.
Договору, оспорюваний правочин
вважається укладеним і набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та скріплення їх печатками.

04 серпня 2011 року сторони спору уклали
Додаткову угоду до Договору, якою п. 2.1
Договору виклали у такій редакції:
«загальна вартість товару за Договором
(ціна Договору) складає 12.000.000,00 грн.».

30 грудня 2012 року сторони Договору
уклали до нього Додаткову угоду № 04, у
відповідності до якої сторони дійшли
взаємної згоди, відповідно до п. 9.2
Договору, продовжили строк дії
Договору до 31 грудня 2013 року. Крім того,
вказаною Додатковою угодою сторони п.
2.1 Договору виклали у такій редакції:
«загальна вартість товару за Договором
(ціна Договору) складає 6.000.000,00 грн.».

Таким чином, з огляду на викладені вище
обставини, позивач вважає, що до
укладеного сторонами спору Договору
від 25 січня 2011 № 2501/20 слід застосувати
правила, встановлені ст. 215 Цивільного
кодексу України, з тих підстав, що
вказаний правочин вчинено Директором
від імені Товариства без необхідного
обсягу цивільної дієздатності, тобто,
без попереднього погодження Договору
загальними зборами Товариства,
загальна суму якого перевищує 1.000.000,00
грн, відтак, оспорюваний правочин
здійснено Директором із перевищенням
його повноважень, встановлених
Статутом.

Виходячи з викладених вище обставин та
наявних у матеріалах даної справи
доказів, суд дійшов висновку, що позов
задоволенню не підлягає з урахуванням
такого.

Згідно приписів статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості. Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України.

Оскільки виходячи із змісту
правовідносин, останні є відносинами з
поставки товару, тому, права і обов'язки
сторін визначаються, у тому числі,
положеннями глави 54 Цивільного кодексу
України.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України визначено, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Виходячи з приписів ст. 655 і 712
Цивільного кодексу України істотними
умовами договору поставки є предмет
(товар) та ціна.

Сторонами досягнуто згоду щодо всіх
істотних умов оспорюваного правочину,
оскільки Договір містить предмет, ціну
та строк дії, тощо, та підписаний і
скріплений відбитками печаток сторін,
відтак, Договір вважається укладеним.

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, передбачених частиною 2
статті 203 Цивільного кодексу України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Приписами ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу
України визначено, що юридична особа
набуває цивільних прав та обов'язків і
здійснює їх через свої органи, які
діють відповідно до установчих
документів та закону. Порядок
створення органів юридичної особи
встановлюється установчими
документами та законом.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою (ч. 2 ст. 207
Цивільного кодексу України).

Отже, по-перше: положенням ч. 3 статті 92
Цивільного кодексу України визначено,
орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень. У відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців" якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, не були до
нього внесені, вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
крім випадків, коли третя особа знала
або могла знати ці відомості.

Так, виходячи з відомостей про
Товариство, які містяться у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців, жодної
інформації про наявність обмежень
повноважень Директора позивача не
міститься. Крім того, позивачем не
доведено жодними доказами, як того
вимагають положення статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, той факт, що відповідач знав
про будь-які обмеження повноважень
Директора Товариства.

По-друге: відповідно до пункту "і"
частини п'ятої статті 41 Закону України
"Про господарські товариства" до
компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті
товариства.

Таким чином, з огляду на вказану вище
норму права, а також виходячи з п. 13.13.16
Статуту та рішення загальних зборів
Товариства, оформлене протоколом від
17.02.2010 № 8, то вказаним установчим
документом позивача і його рішенням
жодних обмежень повноважень Директора
на вчинення правочинів, загальна ціна
якого перевищує 1.000.000,00 грн, фактично не
встановлено, і при цьому, сам лише факт
незатвердження Договору загальними
зборами Товариства після його
підписання не може слугувати підставою
для визнання оспорюваного правочину
недійсним.

По-третє: правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину (ст. 241 Цивільного
кодексу України).

Наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, який не мав належних
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України). Аналогічна правова позиція
викладена у п. 3.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними".

Пунктом 1.2 Договору сторони
передбачили таке: поставка товару
здійснюється партіями, відповідно до
підписаних уповноваженими
представниками сторін специфікацій.

Як визначено сторонами у п. 5.3 Договору,
право власності позивача на товар
виникає з моменту прийому ним товару,
факт якого засвідчується
товарно-транспортною накладною або
видатковою накладною, підписаними
уповноваженими представниками сторін
та виданими після отримання
відповідачем від уповноваженого
представника позивача відповідної
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

У матеріалах даної справи наявні
засвідчені копії доказів, які
підтверджують факт схвалення з боку
позивача оспорюваного правочину, а
саме:

- підписані з боку відповідача та
скріпленими відбитками його печатки
такі Специфікації, які є додатками до
Договору: від 07.03.2013, від 15.03.2013, від
21.03.2013, від 22.03.2013, від 27.03.2013, від 29.03.2013,
від 03.04.2013, від 05.04.2013, від 09.04.2013, від
12.04.2013, від 12.04.2013, від 19.04.2013, від 26.04.2013;

- підписані представником позивача
накладні, які підтверджують поставку
та отримання відповідачем товару;

- довіреності, які видані позивачем
його особі на отримання від
відповідача товарно-матеріальних
цінностей;

- виставлені відповідачем позивачеві
рахунки-фактури на оплату поставленого
останньому товару;

- виписки з банківського рахунку
відповідача, які свідчать про
погашення позивачем заборгованості
перед відповідачем за отриманий на
підставі Договору товар;

- акт звіряння взаємних розрахунків від
04.11.2013, який підписаний відповідачем та
скріплений відбитком його печатки.
Згідно вказаного акту, у позивача перед
позивачем за період часу з 01.03.2013 по
01.11.2013 утворилася заборгованість за
отриманий на підставі оспорюваного
правочину товар в сумі 2.170.570,00 грн;

- договір від 31.10.2013 про
реструктуризацію заборгованості за
Договором поставки від 25.01.2011 № 2501/20,
який підписаний Директором Товариства
і скріплений відбитком печатки
позивача;

- замовлення позивача на товар від
01.02.2013 №№ 30/5 і 31/5, які підписані
комерційним директором Товариства і
скріплені відбитком печатки позивача;

- гарантійні листи позивача про
закупівлю товару і оплату товару, які
підписані Директором Товариства і
скріплені відбитком печатки позивача,
а саме: від 05.03.2012, від 05.04.2013, від 03.06.2013,
від 02.06.2013, від 01.09.2013. У відповідності до
вказаних листів, позивач замовив у
позивача товар і зобов'язався погашати
наявну перед останнім заборгованість
за графіком, наведеним у листах;

- графіки погашення заборгованості, які
підписані Директором і комерційним
директором Товариства.

Обов'язок доказування відповідно до
пункту 4 частини третьої статті 129
Конституції України та статті 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Відповідно до статті 34
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи.

Отже, підсумовуючи сукупність
наведених вище фактів та обставин
даного спору, які підтверджуються
наявними у матеріалах справи доказами,
суд дійшов такого висновку:

по-перше: оспорюваний правочин вчинено
з моменту його підписання сторонами
спору, оскільки останніми досягнуто
згоди за всіма істотними для Договору
доручення умовами;

по-друге: фактичні обставини у даному
спорі, з якими закон пов'язує
недійсність правочину, відсутні, тому,
підстав для застосування до Договору
правил, визначених ст. 215 Цивільного
кодексу України, немає;

по-третє: оспорюваний правочин
прийнято позивачем до виконання, тобто
Договір схвалено.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного,
позов задоволенню не підлягає.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу
України).

Згідно зі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 24 лютого 2014
року.

Суддя
С.В. Балац