РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.
Справа № 924/1287/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Розізнана І.В.

судді
Мельник О.В. ,

судді
Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання
Мухомеджанов Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу СГТОВ "Берегиня" на
рішення господарського суду
Хмельницької області від 23.12.13 р. у
справі № 924/1287/13 (суддя Смаровоз М.В.)

за позовом Державного публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Украгролізинг", м.
Київ

до Сільськогосподарського товариства
з обмеженою відповідальністю
"Берегиня" с. Сутківці Ярмолинецького
району Хмельницької області

про стягнення 421457,14 грн. лізингових
платежів, 14675,94 грн. пені, 3256,19 грн. 3%
річних,

за участю представників сторін:

позивача - Куляша О.І. дов. 14/20-45-14 від
08.01.2014р.

відповідача - не з'явився;

Судом роз'яснено представнику сторони
права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,
22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід складу суду не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 23.12.2013 р. у
справі № 924/1287/13 (суддя Смаровоз М.В.)
позов державного публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Украгролізинг" до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Берегиня"
про стягнення 421457,14 грн. заборгованості
за лізинговими платежами, 14675,94 грн.
пені, 3256,19 грн. 3% річних - задоволено.
Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги відповідають фактичним
обставинам справи та підтверджені
належними доказами.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Хмельницької
області від 23.12.2013 р. у справі № 924/1287/13,
відповідач звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій з підстав,
вказаних у апеляційній скарзі, просить
рішення скасувати та прийняти нове,
яким у задоволенні позову в частині
стягнення штрафних санкцій відмовити,
посилаючись на порушення та
незастосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального
права, зокрема приписів ст. 233 ГК
України, ст. 551 ЦК України та ст. 83 ГПК
України щодо права суду на зменшення
неустойки у зв'язку з скрутним
матеріальним станом боржника.

Крім того, відповідач зазначає, що суд
першої інстанції належним чином не
дослідив та не встановив обставини
підписання та дійсності договору
прямого лізингу №22-12-167 флк-пл/610 від
20.12.2012 р., що є предметом спору та згідно
якого виникли зобов'язання у
відповідача.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду у справі №924/1287/13
від 20.01.2014 р. апеляційну скаргу СТОВ
«Берегиня» прийнято до провадження,
справу призначено до слухання.

Позивач надіслав на адресу
Рівненського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу, в якому заперечив
проти доводів та вимог скаржника.
Вважає, що рішення господарського суду
Хмельницької області від 23.12.2013 р.
ухвалене із дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
просив апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення - без змін.

Зокрема зазначив, що суд, відмовляючи у
задоволенні клопотання, правомірно
виходив з того, що відповідачем не
надано жодних належних та допустимих
доказів по справі. Вирішуючи питання
про зменшення розміру пені, суд
об'єктивно оцінив ступінь виконання
зобов'язання боржником, майновий стан
відповідача, а також співвідношення
розміру заявлених штрафних санкцій,
зокрема, із розміром збитків кредитора
та врахував інтереси обох сторін
відповідно до вимог ст. ч. 3 ст. 551
Цивільного кодексу України, а також ст.
43 Господарського процесуального
кодексу України, ст. 233 Господарського
кодексу України.

Щодо посилань апелянта про недійсність
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу вказує, що
протягом його дії та під час судового
розгляду справи в суді першої
інстанції апелянт не заявляв вимоги
щодо недійсності укладання
вищевказаного договору та не заявляв
вимоги щодо нікчемності договору
лізингу.

Крім того, звертає увагу, що під час
розгляду справи у господарському суді
відповідачем не було надано докази
визнання недійсним договору прямого
лізингу №22-12-167 флк-пл/610 від 20.12.2012р., що
свідчить про дійсність та чинність
вищевказаного договору на момент його
виконання та подання позовної заяви до
суду.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 11.02.2014р. представник Позивача
заперечив проти доводів апеляційної
скарги, просив суд апеляційної
інстанції залишити оскаржуване
рішення господарського суду
Хмельницької області від 23.12.2013р. без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Відповідач у призначене на 11.02.2014 р.
судове засідання не з'явився, причини
неявки суду не повідомив, хоча про дату,
час та місце розгляду скарги був
повідомлений у встановленому порядку.

Оскільки судом явка представників
сторін в судове засідання обов'язковою
не визнавалась, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги без участі
відповідача за наявними у справі
матеріалами.

Згідно статті 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та
обставини на предмет повноти їх
встановлення, надання їм судом першої
інстанції належної юридичної оцінки,
вивчивши доводи апеляційної скарги
стосовно дотримання норм
матеріального і процесуального права,
заслухавши пояснення представника
позивача, колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.12.2012р. між державним публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Украгролізинг"
(лізингодавцем) та
сільськогосподарським товариством з
обмеженою відповідальністю "Берегиня"
(лізингоодержувачем) було укладено
договір прямого лізингу № 22-12-167
фкл-пл/610 (далі - договір), відповідно до
якого лізингодавець передає
лізингоодержувачу у користування на
визначений договором строк предмет
лізингу, який є власністю лізингодавця
та визначений у додатку до договору
„Найменування, кількість, ціна і
вартість предмета лізингу", що є
специфікацією предмета лізингу, а
останній сплачує за це лізингові
платежі на умовах договору (арк. справи
8-14).

Договір набуває чинності з дня,
наступного за днем підписання його
сторонами і діє до закінчення строку
лізингу, зазначеного в додатку до
договору „Найменування, кількість,
ціна і вартість предмета лізингу" та
виконання сторонами всіх зобов'язань
за цим договором (п. 8.1. договору). Цей
договір скріплений підписами та
печатками обох сторін.

Згідно з п. 2.1. договору, строк лізингу
відраховується з дати підписання акту
приймання-передачі між сторонами, що
укладається у 4 автентичних
примірниках.

Пунктом 3 ст.3, ст.627 ЦК України
закріплено принцип свободи договору,
який передбачає, що сторони є вільними
в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ст.174 Господарського кодексу
України господарські зобов'язання
можуть виникати, зокрема, з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать. Згідно з ст. 11 та ст.
509 ЦК України однією з підстав
виникнення, цивільних прав та
обов'язків сторін є укладення між ними
договору.

Відповідно до п. 3.2. договору,
лізингодавець зобов'язаний, зокрема:
передати предмет лізингу в
користування лізингоодержувачеві
згідно з переліком, встановленим
додатком до договору „Найменування,
кількість, ціна і вартість предмета
лізингу". Підписання сторонами акту
свідчить про належне виконання
лізингодавцем встановлених
лізингоодержувачем умов та
специфікацій предмета лізингу та
прийняття лізингоодержувачем такого
виконання.

Згідно з п.п. 5.1, 5.2. договору, предмет
лізингу передається лізингоодержувачу
за актом не пізніше одного року після
підписання цього договору. Предмет
лізингу протягом всього строку дії
договору є власністю лізингодавця.

Згідно з ст. 806 ЦК України за договором
лізингу одна сторона (лізингодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

На виконання умов договору державне
публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Украгролізинг" передало ТОВ "Берегиня"
предмет лізингу, а саме: комбайни
зернозбиральні самохідні КЗС-11
«Дніпро-350» зав. №00836181, №00836189, №00836216, що
стверджується актом
приймання-передачі
сільськогосподарської техніки №1 від
24.12.2012 р. кількість - 3, вартістю 3960000 грн.
Даний акт скріплений підписами та
печатками обох сторін. (арк. справи 15, 17).

В свою чергу, ТОВ "Берегиня" зобов'язане,
зокрема, своєчасно та в повному обсязі
сплачувати лізингові платежі,
відповідно до умов договору (п. 3.4.3.
договору).

Статтями 526 ЦК України та ст. 193 ГК
України передбачено, що зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено п. 4.1. договору, за
користування предметом лізингу
лізингоодержувач сплачує лізингодавцю
лізингові платежі, що включають:
відшкодування вартості предмета
лізингу рівними частками за весь
термін лізингу предмета лізингу;
комісію за супроводження договору в
розмірі 7 відсотків річних від
невідшкодованої вартості предмета
лізингу відповідно до законодавства
України щодо оподаткування податком на
додану вартість; комісію за
організацію поставки предмета лізингу
у розмірі 0 відсотків від
невідшкодованої вартості предмета
лізингу, відповідно до законодавства
України щодо оподаткування податком на
додану вартість, яка сплачується разом
зі сплатою чергових лізингових
платежів згідно з додатком до договору
„Графік сплати лізингових платежів".
Черговість сплати лізингових платежів
кратна шести місяцям. Термін сплати
кожного лізингового платежу
встановлюється числом дати підписання
акта. Перший лізинговий платіж
сплачується через шість місяців з дати
підписання акта, подальші платежі -
через кожні шість місяців.

Згідно п. 4.2. договору розмір лізингових
платежів, їх складових частин
встановлюються додатком №2 до договору
„Графік сплати лізингових платежів"
(арк. справи 16).

Відповідно до п. 3.5. договору,
лізингоодержувач не має права в
односторонньому порядку на зменшення
сум чи затримку сплати лізингових
платежів внаслідок будь-яких обставин,
в тому числі форс-мажору.

Як на момент прийняття рішення судом
першої інстанції, так і на момент
апеляційного перегляду справи
відсутні докази добровільного
погашення відповідачем
заборгованості по лізінговим платжам,
а відтак, вимога позивача про стягнення
421457,14 грн. заборгованості є підставна і
правомірно задоволена судом першої
інстанції.

За приписами частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання (Постанова Верховного
суду України від 12.12.11 в справі №07/238-10).

Судова колегія, перевіривши розрахунок
3% річних, зроблений судом першої
інстанції, згідно якого розмір 3% річних
становить 3256,19 грн. за період з 25.06.2013р.
по 26.09.2013р., вважає його правильним.

Відповідно до з ч.1 ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, крім іншого,
неустойкою. Згідно зі ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 551 ЦК України,
предметом неустойки може бути грошова
сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

Пунктами 7.1 та 7.2 договору вказано, що за
порушення строків сплати лізингових
платежів лізингоодержувач за кожний
календарний день прострочення від
несплаченої суми сплачує лізингодавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла в період, за який
нараховується пеня. Нарахування
штрафних санкцій за невиконання
грошових зобов'язань здійснюється на
всю несплачену суму і припиняється
тільки в разі виконання зобов'язань в
повному обсязі.

На підставі п. 7.1 договору за
прострочення внесення лізингових
платежів позивачем нарахована пеня у
розмірі 14675,94 грн. за період з 25.06.2013р. по
26.09.2013р. При цьому, згідно п.7.7 договору
нарахування штрафних санкцій за
невиконання грошових зобов'язань
здійснюється на всю несплачену суму і
припиняється тільки в разі виконання
зобов'язань у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що
представником відповідача подано
клопотання про зменшення суми штрафних
санкцій.

Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України за рішенням
суду розмір неустойки, що стягується з
боржника за порушення зобов'язання,
зменшується, якщо розмір неустойки
значно перевищує розмір збитків.
Аналогічна за змістом і норма ст.233 ГК
України, згідно якої у разі, якщо
порушення зобов'язання не завдало
збитків іншим учасникам господарських
відносин, суд може, з урахуванням
інтересів боржника, зменшити розмір
належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Господарського
кодексу України, господарський суд,
приймаючи рішення, має право
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Водночас, суд, з-поміж іншого, повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки. Така ж правова позиція
наведена у п.3.17.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

Посилання скаржника на безпідставне
незастосування судом законодавчих
положень щодо зменшення належної до
сплати пені колегією суддів
відхиляються, оскільки передбачене ч.3
ст.551 ЦК України, ч.1 ст.233 ГК України та
п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України зменшення
розміру санкцій, заявлених до
стягнення є правом, а не обов'язком суду
і можливе лише у разі наявності
підстав, які б вказували на
необхідність застосування вказаних
норм.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції та вважає його обґрунтованим
щодо правомірності стягнення пені в
сумі 14675,94 грн. за період з 25.06.2013 р. по
26.09.2013 р., оскільки розмір заявленої
позивачем до стягнення пені є значно
меншим суми основного боргу.

Щодо посилань апелянта на недійсність
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу, апеляційний
господарський суд зазначає наступне:
ст.204 ЦК України унормований принцип
презумпції правомірності правочину за
яким правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідачем не було надано доказів
визнання недійсним договору прямого
лізингу №22-12-167 флк-пл/610 від 20.12.2012р. в
судовому порядку, що свідчить про
дійсність та чинність вищевказаного
договору на момент його виконання та
розгляду справи як в суді першої, так і
в суді апеляційної інстанції.

Згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів Рівненського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Хмельницької
області від 23.12.2013 року відповідає
матеріалам справи, ґрунтується на
чинному законодавстві і підстав для
його скасування немає. Зазначені в
апеляційній скарзі доводи скаржника не
обґрунтовані та не спростовують
висновків суду першої інстанції, а тому
не можуть бути підставою для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального
ко-дексу України, Рівненський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Берегиня"
на рішення господарського суду
Хмельницької області від 23.12.2013р. у
справі № 924/1287/13 - залишити без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку згідно з Розділом
ХІІ-1 Господарського процесуального
кодексу України.

3. Справу повернути до господарського
суду Хмельницької області.

Головуючий суддя
Розізнана І.В.

Суддя
Мельник О.В.

Суддя
Грязнов В.В.