ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

12 лютого 2014 р. Справа №
902/34/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Банаська О.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства
"Державний резервний насіннєвий фонд
України", м.Київ

до: Приватного підприємства
"Інтерпром", м.Бар

про стягнення 43 893,35 грн. заборгованості

За участю секретаря судового засідання
Миколюк М.Г.

За участю представників

позивача: Садковський П.Ф, довіреність
№ 67 від 22.09.2013 року, паспорт серії АА
№ 853313, виданий Літинським РВ МВС
України у Вінницькій області 09.11.1998
року.

відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Надійшла позовна заява Державного
підприємства "Державний резервний
насіннєвий фонд України" до Приватного
підприємства "Інтерпром" про стягнення
43 893,35 грн., з яких 16 464,33 грн.
інфляційних втрат за період з
листопада 2010 року по грудень 2013 року
включно та 27 429,02 грн. 3 % річних за період
з 29.10.2010 року по 26.12.2013 року за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
рішення господарського суду
Вінницької області від 28.10.2010 року по
справі № 4/23-08.

Ухвалою від 09.01.2014 року за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 902/34/14 та призначено до розгляду на
30.01.2014 року.

29.01.2014 року до суду надійшло клопотання
відповідача в якому останній просить
суд відкласти розгляд справи на іншу
дату в зв'язку з відрядженням директора
підприємства, яке судом відхилено,
оскільки перебування директора у
відрядженні не позбавляє права
уповноважити на представництво
інтересів підприємства іншого
працівника чи навіть особу, яка не
працює на підприємстві.

Разом з тим, розглянувши матеріали
справи судом встановлено, що сторонами
в повному обсязі не виконано вимог
ухвали суду від 09.01.2014 року щодо подання
доказів необхідних для вирішення спору
по суті, крім того у суду виникла
необхідність у дослідженні матеріалів
господарської справи № 4/23-08, а тому
розгляд справи ухвалою суду від 30.01.2014
року було відкладено до 12.02.2013 року.

В засідання суду 12.02.2013 року відповідач
повторно не з'явився, матеріалів
витребуваних ухвалами суду від 09.01.2014
року та від 30.01.2014 року в засідання не
надав та не надіслав, причин неявки та
неподання доказів не повідомив, хоча
про дату, час та місце розгляду справи
його було повідомлено завчасно та
належним чином - ухвалою суду від 30.01.2014
року, надіслання та вручення якої 04.01.2014
року уповноваженому представнику
відповідача, стверджується поштовим
повідомленням про вручення поштового
відправлення за № 559.

Слід зазначити, що згідно спеціального
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців № 17914914 від 10.01.2014 року
місцезнаходженням відповідача
значиться вул.Пролетарська, 14, м.Бар,
Барський район, Вінницька область, 23000,
яка є ідентичною тій по якій було
направлено останньому ухвалу у даній
справі.

При цьому суд констатує, що
відповідачем не подано клопотання,
заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо
перенесення розгляду справи, її
відкладення чи неможливості
забезпечити участь в судовому
засіданні свого представника.

Враховуючи викладене суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги
приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо
строків вирішення спору та той факт, що
неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, відповідно до приписів
ст.75 Господарського процесуального
кодексу України.

За відсутності відповідного
клопотання справа розглядається без
фіксації судового процесу технічними
засобами.

В судовому засіданні представником
позивача подано заяву про відсутність
здійснення відповідачем розрахунків
станом на 12.02.2014 року щодо основного
боргу та штрафу.

Розглянувши подані документи і
матеріали, в тому рахунку матеріали
господарської справи № 4/23-08,
заслухавши пояснення представника
позивача, з'ясувавши фактичні
обставини на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті судом встановлено наступне.

14.03.2006 року між Приватним підприємством
"Інтерпром" (Сторона - 1) та Державним
підприємством "Державний резервний
фонд України" (Сторона - 2) було укладено
договір сортозаміни № 28 за умовами
якого між Сторонами здійснюється обмін
наступною продукцією: насіння ячменю
першої репродукції урожаю 2006 року
сорту Вакула у кількості 106,5 тонн по
ціні 980 грн. за одну тону з урахуванням
ПДВ (Товар - 1), власником якої є Сторона
-1 на насіння ячменю першої репродукції
урожаю 2004 року сорту Цезар у кількості
60 тонн по ціні 1 097 грн. за одну тону з
урахуванням ПДВ та другої репродукції
сорту Толар урожаю 2003 року у кількості
36,8 тонн по ціні 1 047,50 грн. за одну тону з
ПДВ (Товар - 2), власником якої є Сторона -
2 (розділ 1 Договору) (а.с.34-35, т.1).

Згідно п.п.2.2, 2.3 Договору Вартість
Товару-1, що передається Стороною-1
складає 86 975 грн. 00 коп. без урахування
ПДВ, крім того ПДВ - 17 395 грн. 00 коп.,
загальна вартість Товару становить 104
370 грн. 00 коп. з урахуванням ПДВ.
Вартість Товару-2, що передається
Стороною-2 складає 86 975 грн. 00 коп. без
урахування ПДВ, крім того ПДВ - 17 395 грн.
00 коп., загальна вартість Товару
становить 104 370 грн. 00 коп. з урахуванням
ПДВ.

За умовами п.п.3.2, 3.3 договору передача
Товару-1 відбувається не пізніше 01
вересня 2006 року. Передача Товару-2
відбувається не пізніше 30 березня 2006
року.

Відповідно до п. 5.3 договору за
несвоєчасну передачу насіння винна
Сторона сплачує штраф у розмірі 50 % від
вартості непереданого насіння.

Видатковою накладною № РН-О061 від 14.03.2006
року стверджується виконання
позивачем своїх зобов'язань за
договором сортозаміни від 14.03.2006 року і
передача відповідачу згідно
довіреності серії ЯКИ № 287378 від 14.03.2006
року насіння ячменю першої репродукції
сорту Цезар у кількості 60 тонн та
насіння ячменю другої репродукції
сорту Толар у кількості 36,790 тонн
(а.с.11-12, т.1 справи № 4/23-08).

Актом передачі від 14.03.2006 року до
Договору сортозаміни № 28 від 14.03.2006
року Сторони за Договором факт
виконання Стороною-2 своїх зобов'язань
по Договору, а саме - факт передачі
Стороні-1 (відповідач по справі) насіння
ячменю першої репродукції урожаю 2004
року сорту Цезар у кількості 60 тон по
ціні 1 097 грн. за одну тону з урахуванням
ПДВ та другої репродукції сорту Толар
урожаю 2003 року у кількості 36,8 тонн по
ціні 1 047,50 грн. за одну тону з ПДВ,
власником якої є Сторона-2 (позивач по
справі) загальною вартістю Товару-2, що
передається Стороні-2 - 104 370 грн. з ПДВ
(п.п.1, 2, 3 Акту) (а.с.36, т.1).

Невиконання належним чином
відповідачем свого зобов'язання за
договором сортозаміни № 28 від 14.03.2006
року щодо передачі позивачу насіння
ячменю першої репродукції урожаю 2006
року сорту Вакула у кількості 106,5 тон по
ціні 980 грн. за одну тону з урахуванням
ПДВ загальною вартістю 104 370 грн. 00 коп. з
урахуванням ПДВ, стало підставою для
звернення позивача 08.01.2008 року (дата
здачі позовної заяви на пошту) з
позовом до суду про стягнення з
відповідача 356 562,00 грн. з урахуванням
заяви про збільшення позовних вимог, з
яких 237 708,00 грн. боргу за непередане
насіння за договором та 118 854,00 грн.
штрафу за порушення умов договору
сортозаміни (а.с.2-21, 45-46, т.1 справи №
4/23-08).

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 28.10.2010 року по
справі № 4/23-08 позовні вимоги ДП
"Державного резервного насіннєвого
фонду України" задоволено частково,
стягнуто з ПП "Інтерпром" на користь ДП
"Державний резервний насіннєвий фонд
України" 237 708,00 грн. боргу за непередане
насіння, 52 185,00 грн. штрафу за порушення
умов договору сортозаміни, 2 994,87 грн.
відшкодування витрат на державне мита
та інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу (а.с.117-118, т.1 справи №
4/23-08).

06.12.2010 року на виконання рішення суду
28.10.2010 року видано наказ в якому
зазначено про набрання рішенням
законної сили 24.11.2010 року, який
надіслано позивачу для пред'явлення до
виконання (а.с.122, т.1 справи № 4/23-08).

Після винесення рішення від 28.10.2010 року
та видачі наказу від 06.12.2010 року
відповідач здійснив з позивачем
часткові розрахунки: 20.06.2011 року в сумі
76,00 грн. та 11.07.2011 року в сумі 5 000,00 грн.,
що стверджується платіжними
дорученнями № 014269 від 20.06.2011 року, № 356
від 11.07.2011 року та довідкою ПАТ "Банк
Форум" № 2331/3.5/1119 від 23.01.2014 року (а.с.39-41,
т.1).

Невиконання відповідачем належним
чином свого зобов'язання по виконанню
договору сортозаміни № 28 від 14.03.2006
року та рішення суду від 28.10.2010 року, яке
набрало законної сили 06.12.2010 року
спонукало позивача звернутись з
позовом до суду про стягнення з
відповідача 16 464 грн. 33 коп. -
інфляційних втрат за період з 28.10.2010
року по 31.12.2013 року та 27 429 грн. 02 коп. - 3%
річних за період з 28.10.2010 року по 26.12.2013
року.

З врахуванням встановлених обставин
суд надаючи оцінку доводам позивача в
сукупності із аналізом фактичних
обставин спору дійшов наступних
висновків щодо заявленого позову.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини, інші
юридичні факти, а у випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішення
суду.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать та інших
дій суб'єктів, а також внаслідок подій,
з якими закон пов'язує настання
правових наслідків у сфері
господарювання.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Беручи до уваги зміст договору
сортозаміни № 28 від 14.03.2006 року суд
дійшов висновку про те, що між
сторонами виникли правовідносини, які
регулюються главою 54 "Купівля-продаж", §
6 "Міна" (ст.ст.715-716 ЦК України), що також
встановлено рішенням суду від 28.10.2010
року по справі № 4/23-08.

Згідно зі ст.715 ЦК України за договором
міни (бартеру) кожна із сторін
зобов'язується передати другій стороні
у власність один товар в обмін на інший
товар. Кожна із сторін договору міни є
продавцем того товару, який він передає
в обмін, і покупцем товару, який він
одержує взамін. Договором може бути
встановлена доплата за товар більшої
вартості, що обмінюється на товар
меншої вартості. Право власності на
обмінювані товари переходить до сторін
одночасно після виконання зобов'язань
щодо передання майна обома сторонами,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договором може бути
встановлений обмін майна на роботи
(послуги). Законом можуть бути
передбачені особливості укладення та
виконання договору міни.

До договору міни застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
положення про договір поставки,
договір контрактації або інші
договори, елементи яких містяться в
договорі міни, якщо це не суперечить
суті зобов'язання (ст. 716 ЦК України).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Непоставка відповідачем позивачу
Товару - 1 за договором сортозаміни № 28
від 14.03.2006 року стала підставою для
задоволення рішенням суду від 28.10.2010
року по справі № 4/23-08 позовних вимог
позивача про стягнення грошових коштів
в сумі 237 708,00 грн. основного боргу за
неналежне виконання першим
зобов'язання по передачі Товару.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Факт порушення виконання зобов'язання
за договором сортозаміни № 28 від 14.03.2006
року ПП "Інтерпром" вже встановлено під
час розгляду господарським судом
Вінницької області справи № 4/23-08 та
відображено в рішенні від 28.10.2010 року,
що в силу положень ч.2 ст.35 ГПК України,
являється преюдиційним фактом та не
потребує доведення під час розгляду
даної справи.

Частиною 1 статті 598 ЦК України
передбачено, що зобов'язання
припиняється частково або в повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України
передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625
ЦК України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує
права кредитора звернутися до суду за
захистом свого права, якщо грошове
зобов'язання не виконується й після
вирішення судом питання про стягнення
основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не
пов'язує припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
зобов'язальних правовідносин сторін
вказаного договору та не звільняє
останнього від відповідальності за
невиконання грошового зобов'язання, а
також не позбавляє кредитора права на
отримання коштів, передбачених
частиною 2 статті 625 ЦК України.

Вказана правова позиція відображена в
постановах Верховного Суду України від
14.11.2011 року у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012
року у справі № 3-142гс11, які в силу
приписів ст.11128 ГПК України є
обов'язковими для всіх судів України.

Аналогічна позиція висвітлена також в
п.7.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 року "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" в якій зазначено,
що саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Розглядаючи вимоги позивача суд
врахував приписи ст.257 ЦК України
відповідно до якої загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Водночас згідно ст.264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Строк виконання зобов'язання по
поверненню насіння відповідачем за
умовами договору сортозаміни № 28 від
14.03.2006 року погоджено сторонами - не
пізніше 01.09.2006 року (п.п.3.2, 3.3 Договору)
виходячи з чого строк позовної
давності стосовно вимог, що випливають
із порушення вказаного зобов'язання
відповідно закінчується 01.09.2009 року.

Судом встановлено, що 08.01.2008 року
позивачем пред'явлено позов до
відповідача про стягнення вартості
непоставленого насіння та штрафних
санкцій (дата здачі позивачем позовної
заяви по справі № 4/23-08 на пошту), а після
прийняття 28.10.2010 року рішення у справі
№ 4/23-08, як вказувалось вище, відповідач
проводив часткове погашення боргу:
20.06.2011 року в сумі 76,00 грн. та 11.07.2011 року
в сумі 5 000,00 грн..

Пред'явлення позову до відповідача, а
також проведення часткового погашення
боргу останнім мало наслідком
переривання строку позовної давності в
розумінні приписів ст.264 ЦК України.

Станом на день розгляду справи в суді в
матеріалах справи № 4/23-08 відсутні
докази того, що відповідач здійснив
погашення суми боргу визначене
рішенням суду від 28.10.2010 року про що
вказувалось вище.

Таким чином суд вважає, що вимоги
позивача щодо стягнення інфляційних
втрат та 3 % річних є правомірними,
оскільки відповідають вимогам чинного
законодавства.

Здійснивши перевірку правильності
нарахування зазначених сум суд прийшов
до висновку про часткове задоволення
заявлених позовних вимог виходячи з
наступного.

Позивачем заявлено до стягнення з
відповідача 16 464 грн. 33 коп. інфляційних
втрат за період з листопада 2010 року по
грудень 2013 року включно, з яких за
період з листопада 2010 року по червень
2011 року на заборгованість в сумі 292 887,87
грн., а з липня 2011 року по грудень 2013
року на заборгованість в сумі 287 811,87
грн. та 27 429 грн. 02 коп. - 3 % річних за
період з 28.10.2010 року по 26.12.2013 року; з
яких за період з 29.10.20110 року по 20.06.2011
року включно на заборгованість в сумі
292 887,87 грн., з 21.06.2011 року по 11.07.2011 року на
заборгованість в сумі 292 811,87 грн., з
12.07.2011 року по 26.12.2013 року на
заборгованість в сумі 287 811,87 грн..

Як вбачається нарахування 3 % річних та
інфляційних втрат позивачем
здійснюється із загальної суми по
рішенню суду від 28.10.2010 року в розмірі
292 887,87 грн., яка складається з
суми основного боргу в розмірі 237 708
грн., 52 185 грн. штрафу та 2994,87 грн. судових
витрат.

Дослідивши даний розрахунок позивача
суд прийшов до висновку, що позивачем
допущено помилки в розрахунках, які
стосуються періодів виникнення та
прострочення заборгованості.

Так, відповідно до ст.85 ГПК України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Виконання рішення господарського суду
провадиться на підставі виданого ним
наказу, який є виконавчим документом.
Після набрання судовим рішенням
законної сили наказ видається за
заявою стягувачу чи прокурору, який
здійснював у цій справі представництво
інтересів громадянина або держави в
суді, або надсилається стягувачу
рекомендованим чи цінним листом (ч.1.
ст.116 ГПК України).

Судом встановлено , що рішення
господарського суду Вінницької
області по справі № 4/23-08 винесено 28.10.2010
року, повний текст якого оформлено
01.11.2010 року (а.с.117-118, т.1 справи № 4/23-08).

Не погоджуючись з винесеним рішенням
відповідач ПП "Інтерпром" подало
апеляційну скаргу на рішення суду, яку
надіслано до Житомирського
апеляційного господарського суду.

Ухвалою Житомирського апеляційного
господарського суду від 24.11.2010 року
апеляційну скаргу скаржника - ПП
"Інтерпром" не прийнято до розгляду та
повернуто останньому (а.с.120, т.1 справи
№ 4/23-08).

Після повернення справи № 4/23-08 до
господарського суду Вінницької
області 06.12.2010 року на виконання
рішення суду від 28.10.2010 року видано
наказ.

В постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
року за № 9 "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України" вказано,
що якщо рішення місцевого
господарського суду переглядалося в
суді апеляційної інстанції і наказ
видається (надсилається) після
здійснення такого перегляду, то дата
видачі наказу має співпадати з датою
повернення матеріалів справи з суду
відповідної інстанції до місцевого
господарського суду.

При цьому в п.31 інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
29.09.2009 року № 01-08/530 "Про деякі питання,
порушені у доповідних записках
господарських судів України у першому
півріччі 2009 року щодо застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України" вказано, що у випадку
повернення апеляційної скарги власне
розгляд справи в апеляційному порядку
не відбувається, а відтак рішення
господарського суду набирає законної
сили за правилами, наведеними в статті
85 ГПК.

Враховуючи наведене вище, нарахування
3% річних та інфляційних витрат
потрібно здійснювати з 12.11.2010 року -
наступного дня після дати набранням
рішенням господарського суду
Вінницької області по справі № 4/23-08
законної сили, тоді як позивачем
розрахунок зазначених сум
здійснюється з 29.10.2010 року - наступного
дня після прийняття рішення, що є
невірним.

Крім того, позивачем включено день
фактичної сплати суми заборгованості в
період часу, за який здійснюється
стягнення інфляційних нарахувань та 3 %
річних, а саме 20.06.2011 року та 11.07.2011 року,
що є помилковим (п.1.9 постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 року "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Також суд зауважує, що нарахування
позивачем 3 % річних та інфляційних
втрат на суму 292 887,87 грн. яка
складається з суми основного боргу,
штрафу та судових витрат є правомірним
з огляду на п.7.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 року "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" в якому вказано,
що у разі коли судовим рішенням з
боржника стягнуто суму неустойки
(штрафу, пені), то правова природа
відповідної заборгованості саме як
неустойки у зв'язку з прийняттям такого
рішення залишається незмінною, і тому
на неї в силу припису частини другої
статті 550 ЦК України проценти не
нараховуються, інфляційні ж
нарахування та нарахування трьох
процентів річних на цю заборгованість
можуть здійснюватися на загальних
підставах відповідно до частини другої
статті 625 названого Кодексу з дня,
наступного за днем набрання законної
сили відповідним судовим рішенням.

Здійснивши перерахунок суми
заборгованості відповідно до норм
чинного законодавства з урахуванням
викладеного вище, а також здійснених
проплат відповідачем після винесення
рішення (76,00 грн. - 20.06.2011 року та 5 000,00
грн. - 11.07.2011 року), судом отримано 17 900,65
грн. інфляційних втрат та 27 091,64 грн.
3 % річних.

В зв'язку з тим, що позивачем заявлено
до стягнення 16 464,33 грн. інфляційних
втрат, тобто менше ніж отримано судом
при перерахунку, а також 27 429,02 грн. 3 %
річних, що є більшим ніж отримано судом
при перерахунку суд за відсутності
заяви позивача про збільшення розміру
позовних вимог в частині стягнення
інфляційних втрат прийшов до висновку
про задоволення вказаної вимоги у
заявленому позивачем розмірі, а в
частині вимог про стягнення 3 % річних
про відмову в стягненні 337,38 грн., як
заявлених безпідставно.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги і
заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та
вимогам ухвали суду (як вже зазначалось
вище) відповідач не подав до суду
належних та допустимих доказів в
спростування позовних вимог позивача
щодо стягнення 3 % річних та інфляційних
втрат, в тому рахунку доказів
проведення розрахунків (платіжні
доручення, виписки банківських установ
щодо руху коштів, квитанції до
прибуткових касових ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку
про часткове задоволення позову з
врахуванням вищевикладених мотивів
щодо часткової відмови в стягненні 3 %
річних.

Витрати на судовий збір підлягають
віднесенню на відповідача відповідно
до ст.49 ГПК України.

12.02.2014 року в судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44,
49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства
"Інтерпром", вул.Пролетарська, 14, м.Бар,
Барський район, Вінницька область, 23000
(ідентифікаційний код - 30546195) на користь
Державного підприємства "Державний
резервний насіннєвий фонд України".
вул.Саксаганського, 1, м.Київ, 01033
(ідентифікаційний код - 30518866) - 16 464 грн. 33
коп. інфляційних втрат, 27 091 грн. 64 коп. - 3
% річних, 1 707 грн. 28 коп. - відшкодування
витрат пов'язаних зі сплатою судового
збору.

3. В позові про стягнення 337 грн. 38 коп. - 3
% річних відмовити.

4. Видати наказ в день набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати відповідачу
рекомендованим листом з поштовим
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Повне рішення складено 17 лютого 2014 р.

Суддя Банасько
О.О.

віддрук. 2прим.:

1 - до справи.

2 - відповідачу - вул.Пролетарська, 14,
м.Бар, Барський район, Вінницька
область, 23000.