ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р.Справа № 922/4957/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до 1.Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 (м.Харків) 2.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тамдеми" (м.Харків)
про визнання недійсним договору за
участю представників :

позивача - ОСОБА_4 (довіреність №б/н від
10 грудня 2013 року)

відповідача-1 - не з'явився

відповідача-2 - Фоменка О.Г. (директор)

Богомолова С.О.
(довіреність №б/н від 23 січня 2013 року)

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2013 року позивач, фізична
особа-підприємець ОСОБА_2, звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про визнання
недійсним договору поставки №20/06-1,
укладеного між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3
(відповідачем-1) та товариством з
обмеженою відповідальністю "Тамдеми"
(відповідачем-2) 20 червня 2013 року.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що
передане відповідачем-1 відповідачу-2
майно було в заставі у позивача за
договором №2/13 від 01 червня 2013 року,
який забезпечував договір позики №1/13
від 01 червня 2013 року, укладений між
позивачем та відповідачем-1. Також,
позивач просив суд зобов'язати
відповідача-2 повернути відповідачу-1
рухоме майно, зазначене в позові. Крім
того, позивач просив суд солідарно
стягнути з відповідачів 4189,00 гривень
судового збору.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 02 грудня 2013
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 18 грудня 2013 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 18 грудня 2013
року було відкладено розгляд справи на
14 січня 2014 року, у зв'язку з неявкою
представників відповідачів.

14 січня 2014 року відповідач-1 надав до
суду пояснення на позов (вх.№945), в яких
зазначив, що позов визнає в повному
обсязі, так як, дійсно незаконно
передав відповідачу-2 майно, яке
знаходилось в заставі у позивача.
Також, відповідач-1 зазначив, що
відповідач-2 не розрахувався з ним за
отримане майно, що підтверджується
наданим до суду актом звірки
взаєморозрахунків. Судом було
досліджено надані документи та
долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 14 січня 2014 року
було відкладено розгляд справи на 23
січня 2014 року, у зв'язку з неявкою
представників відповідачів.

23 січня 2014 року представник
відповідача-2 надав через канцелярію
суду клопотання (вх.№2353) про
призначення почеркознавчої
експертизи, в якому зазначив, що
директор його підприємства спірний
договір з відповідачем-1, та видаткову
накладну на прийняття товару від
останнього не підписував, вважає
підпис від імені директора на вказаних
документах підробним, та, на підставі
зазначеного, просив призначити
почеркознавчу експертизи, для
вирішення питання, чи підписував
спірні документи директор
підприємства. Судом було досліджено
відповідне клопотання та прийнято до
розгляду.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23 січня 2014 року
було продовжено строк розгляду спору,
та відкладено розгляд справи на 04
лютого 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 04 лютого 2014
року було відкладено розгляд справи на
12 лютого 2014 року.

04 лютого 2014 року, після судового
засідання, від головного бухгалтера
підприємства відповідача-2 надійшли
через канцелярію суду письмові
пояснення (вх.№3655), в яких останній
зазначив про відсутність у нього
відомостей щодо підписання договору
поставки 20/06-1 від 20 червня 2013 року з
відповідачем-1. Судом було досліджено
надані пояснення та долучено до
матеріалів справи.

Крім того, 04 лютого 2014 року, після
судового засідання, від відповідача-1
надійшли через канцелярію суду
додаткові письмові пояснення (вх.№3696),
в яких останній зазначив про втрату
оригіналу договору поставки 20/06-1 від 20
червня 2013 року, укладеного з
відповідачем-2, та про втрату
видаткових накладних №24/06 від 24 червня
2013 року та №26/06 від 26 червня 2013 року.
Судом було досліджено надані пояснення
та долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 12 лютого 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. Проти клопотання відповідача-2
про призначення почеркознавчої
експертизи не заперечував.

Відповідач-1 у відкрите судове
засідання 12 лютого 2014 року свого
представника не направив, про причини
неявки суд не повідомив. Про час та
місце проведення судового засідання
був повідомлений належним чином.

Представники відповідача-2 у
відкритому судовому засіданні 12 лютого
2014 року проти позовних вимог
заперечували. Зазначали про їх
необґрунтованість та безпідставність,
вважаючи їх такими, що не підлягають
задоволенню. Підтримали надане раніше
до суду клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи.

Суд, розглянувши клопотання
відповідача-2 про призначення
почеркознавчої експертизи дійшов
висновку про відмову в його
задоволенні, виходячи з наступного.

За приписами пункту 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №4
від 23 березня 2012 року "Про деякі питання
практики призначення судової
експертизи", судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Відповідно до п.1.1 Науково-методичних
рекомендацій з питань підготовки та
призначення судових експертиз та
експертних досліджень, затверджених
наказом Міністерства юстиції України 08
жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу
Міністерства юстиції України 26 грудня
2012 року №1950/5), для проведення
почеркознавчих досліджень рукописних
записів та підписів надаються
оригінали документів.

Отже, враховуючи відсутність у
матеріалах справи та у сторін
оригіналів договору поставки №20/06-1 від
20 червня 2013 року, видаткової накладної
№24/06 від 24 червня 2013 року та видаткової
накладної №26/06 від 26 червня 2013 року, суд
не вбачає правових підстав для
задоволення відповідного клопотання
відповідача-2.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами, без участі відповідача-1.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідача-2, встановив наступне.

01 червня 2013 року між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивачем)
та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
(відповідачем-1) було укладено договір
поставки №0106. Даний договір було
підписано повноважними представниками
з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов вищевказаного
договору поставки, постачальник
(позивач) передає у власність покупця
(відповідача-1) товар за ціною,
зазначеній у видаткових накладних, а
покупець, в свою чергу, зобов'язався
прийняти та оплатити відповідний
товар.

Крім того, 01 червня 2013 року між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивачем)
та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
(відповідачем-1) було укладено договір
позики №1/13 (надалі - договір позики).
Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору позики,
позикодавець (позивач) передав у
власність позичальника (відповідача-1)
грошові кошти у розмірі 155000,00 гривень, а
позичальник, в свою чергу, зобов'язався
повернути позику у строк, що становить
12 календарних місяців з моменту
підписання цього договору.

Згідно із пунктом 7.1 договору позики, з
метою забезпечення виконання
зобов'язань за цим договором
відповідач-1 надав позивачу в заставу
наступне рухоме майно (надалі - спірне
обладнання):

- швейна машина і промостіл Siruba L1818D-M1 sn
370979 з двигуном "ASM" clutchmotor YSL 22-2 (9 штук);

- швейна машина Siruba 514M2-24 і промостіл з
двигуном SirubaControlbox MJ-1-75-215 (1 штукa);

- швейна машина Siruba 737K 504M2-04 і промостіл
з двигуном "Jack" clutchmotor DOL12H (2 штуки);

- швейна машина Siruba 516M2-55 і промостіл з
двигуном "Jack" clutchmotor DOL12H (1 штукa);

- швейна машина Typical GC 6170 (2 штуки);

- дублюючий процес Oshima OP-450GS (1 штука);

- швейна машина Siruba F007J-W122-364FHA і
промостіл з двигуном "Yamata" clutchmotor DOL12H (1
штукa);

- прес для установки клепок електричний
SEWQ SGY-806D (1 штука);

- петельний полу автомат Minerva 62761-P3 (1
штука);

- швейна машина K-Cance KB-373 і промостіл з
двигуном yl 7124 singlephasemotor (1 штука);

- швейна машина K-Chance KBH-783 і промостіл з
двигуном yl 7124 singlephasemotor (1 штука);

- прес "HeatTransfer Machine" WJ-38 (1 штука);

- швейна машина і промостіл L818F-H1 (3
штуки).

Як вбачається з матеріалів справи, 01
червня 2013 року, позивач передав
відповідачу-1 суму позики у розмірі
155000,00 гривень, що підтверджується
підписаним з обох сторін актом
приймання-передачі грошей (а.с.31).

Відповідно до п.7.8 договору позики,
застава вищевказаного майна повинна
були бути оформлена сторонами шляхом
підписання окремого договору застави.

Також, 01 червня 2013 року, на виконання
умов договору позики, між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивачем)
та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
(відповідачем-1) було укладено договір
застави №2/13 (надалі - договір застави).
Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору застави,
заставою забезпечується виконання
заставодавцем (позивачем) зобов'язань
за договором позики №1/13 від 01 червня 2013
року, укладеним між останнім та
заставодержателем (відповідачем-1).
Предметом застави стало рухоме майно
(спірне обладнання), оцінене сторонами
на загальну суму 152078,00 гривень, яке було
визначено у договорі позики (п.п.1.2, 1.4
договору застави).

10 червня 2013 року, на виконання умов
договору поставки №0106 від 01 червня 2013
року, позивач передав відповідачу-1
спірне обладнання на загальну суму
138080,00 гривень, що підтверджується
підписаними з обох сторін видатковою
накладною №О-2 на суму 8280,00 гривень
(а.с.64) та видатковою накладною №О-1 на
суму 129800,00 гривень (а.с.65).

Строк або термін оплати товару
покупцем за договором поставки №0106 від
01 червня 2013 року сторонами погоджено не
було.

15 листопада 2013 року, відповідач-1
надіслав на адресу позивача лист (а.с.30),
в якому повідомив останнього про те, що
спірне обладнання, яке перебувало у
заставі, було передано товариству з
обмеженою відповідальністю "Тамдеми"
(відповідачу-2), на підставі договору
поставки №20/06-1 від 20 червня 2013 року,
укладеного між відповідачем-1 та
відповідачем-2. До того ж, у
відповідному листі, відповідачем-1 було
зазначено, що відповідач-2 за отриманий
товар не розрахувався.

З урахуванням викладеного, вищевказані
обставини стали підставою для
звернення позивача до суду за захистом
своїх прав шляхом визнання договору
поставки №20/06-1 від 20 червня 2013 року
недійсним, та з вимогою про
зобов'язання відповідача-2 повернути
спірне обладнання відповідачу-1,
оскільки на підставі відповідного
договору, спірне обладнання, яке
перебувало в заставі у позивача, було
відчужено відповідачем-1 без
повідомлення та отримання згоди
позивача, як законного
заставодержателя.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про відмову
у позові, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.7
ст.179 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.208 Цивільного
кодексу України, у письмовій формі
належить вчиняти правочини між
юридичними особами.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається (ч.ч.1, 2
ст.215 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було надано до позовної
заяви копію договору поставки №20/06-1
від 20 червня 2013 року (а.с.19), копію
видаткової накладної №24/06 від 24 червня
2013 року (а.с.20) та копію видаткової
накладної №26/06 від 26 червня 2013 року
(а.с.21), в якості доказів тих обставин, на
які він посилається.

Частиною 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено обов'язок доказування
кожною стороною тих обставин, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

За приписами статті 36 Господарського
процесуального кодексу України,
письмові докази подаються в оригіналі
або в належним чином засвідченій копії.
Якщо для вирішення спору має значення
лише частина документа, подається
засвідчений витяг з нього. Оригінали
документів подаються, коли обставини
справи відповідно до законодавства
мають бути засвідчені тільки такими
документами, а також в інших випадках
на вимогу господарського суду.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків (ч.1 ст.218 ЦК України).

З урахуванням викладеного, того, що
оригінали договору поставки №20/06-1 від
20 червня 2013 року, видаткової накладної
№24/06 від 24 червня 2013 року та видаткової
накладної №26/06 від 26 червня 2013 року, які
витребувались судом у сторін, не були
надані позивачем до суду для їх огляду,
відповідач-1 зазначив про їх втрату, а
відповідач-2 взагалі заперечує їх
існування, суд дійшов висновку про
неможливість встановлення обставин,
які відповідно до законодавства мають
бути засвідчені тільки такими
документами, а отже і доказів отримання
відповідачем-2 спірного обладнання
позивачем не надано, а тому суд не
вбачає правових підстав для
задоволення вимог позивача щодо
визнання договору поставки №20/06-1 від 20
червня 2013 року недійсним та
зобов'язання відповідача-2 повернути
спірне обладнання відповідачу-1, у
зв'язку з чим відмовляє у позові за його
недоведеністю та необґрунтованістю.

Крім того, суд звертає увагу сторін на
договір застави №2/13 від 01 червня 2013
року, зазначаючи наступне.

В силу застави, кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави) (ст.579 ЦК України).

За приписами ст.583 Цивільного кодексу
України, заставодавцем може бути
боржник або третя особа (майновий
поручитель). Заставодавцем може бути
власник речі або особа, якій належить
майнове право, а також особа, якій
власник речі або особа, якій належить
майнове право, передали річ або майнове
право з правом їх застави.

Як вбачається зі змісту договору
застави №2/13 від 01 червня 2013 року, при
його укладанні, сторони невірно
визначили заставодавця та
заставодержателя, а саме,
заставодавцем повинен був бути
відповідач-1, а заставодержателем -
позивач.

Відповідно до п.2.1.3 договору застави,
відчуження заставленого майна
допускається лише за письмовою згодою
заставодержателя.

За таких обставин, за умовами
відповідного договору, у відповідача-1
(за договором - "заставодержателя")
відсутній обов'язок щодо отримання
згоди від позивача (за договором
"заставодавця") на відчуження спірного
обладнання, оскільки станом на момент
розгляду спору, договір застави №2/13
від 01 червня 2013 року є дійсним.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.ст.44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до яких судовий
збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.203,
208, 218, 579, 583, 612, 625 Цивільного кодексу
України, ст.179 Господарського кодексу
України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 34, 36, 43,
44, 49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 17 лютого 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/4957/13