КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р. Справа№ 910/15398/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Кондес Л.О.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Дмитренко С.М. -
генеральний директор;

Щербак Р.С. - представник, дов. б/н від
16.01.2013;

від відповідача: Коротун О.М. -
представник, дов. № 25/147 від 12.12.2013;

від третьої особи: не викликався та не
з'явився, про місце та час судового
засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вавілон-777"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 21.10.2013

у справі № 910/15398/13 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вавілон-777"

до Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний банк "Київ"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Товариство з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"АЯКС"

про зобов'язання вчинити дії

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України
ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014 розгляд
апеляційної скарги у справі № 910/15398/13
відкладено на 17.02.2014.

Відповідно до ст.ст. 69, 99 ГПК
України строк розгляду апеляційної
скарги у справі № 910/15398/13 продовжено.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 21.10.2013 у справі № 910/15398/13 у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що після
перерахування коштів у розмірі 6 900,00
грн. на рахунок ТОВ "Лізингова компанія
"Аякс", позивач звернувся до банку із
заявою про повернення помилково
перерахованих коштів за платіжним
дорученням № 5, однак, заява залишена
без відповіді; враховуючи положення
ст.ст. 525, 526, 530, 629, ч.1 ст.1071 ЦК України,
ст.173, ч.2 ст.193 ГК України, ст.8, п.30.1 ст.30
Закону України "Про платіжні системи та
переказ грошей в Україні" № 2346-ІІІ від
05.04.2001, наявні у справі матеріали
свідчать про обґрунтованість вимог
позивача; оскільки відповідачем подана
заява до суду про застосування
позовної давності, із заявою про
повернення безпідставно перерахованих
коштів за платежем № 5 від 10.08.2009
позивач звернувся до відповідача
11.08.2013, тобто про даний факт позивач
дізнався саме 11.08.2009, то строк позовної
давності щодо вимоги про повернення
безпідставно перерахованих коштів у
розмірі 6 900,00 грн. сплив 11.08.2012, а з
позовною заявою позивач звернувся до
суду 05.08.2013, тому суд вважає, що вимоги
позивача про стягнення 6 900,00 грн. не
підлягають задоволенню, у зв'язку зі
спливом позовної давності, крім того,
позивачем не надано суду доказів щодо
наявності поважних причин її
пропущення; як вбачається із пояснень
позивача та доданих до них документів,
позивач під збитками розуміє витрати,
понесені в результаті оплати судових
витрат за звернення до господарського
суду з позовною заявою та апеляційною
скаргою, що є помилковим, оскільки
відповідно до ст.44 ГПК України оплата
послуг адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
відносяться до судових витрат, тому в
розумінні ст.22 ЦК України ці витрати не
є збитками.

Позивач в апеляційній скарзі просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 21.10.2013 у справі № 910/15398/13
скасувати з підстав неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення норм
процесуального права і прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Посилаючись на положення ч.2 ст.35 ГПК
України, скаржник зазначає, що всіма
рішеннями у справі № 5011-22/10227-2012 було
встановлено факт порушення банком
своїх зобов'язань у вигляді
безпідставно списаної суми коштів у
розмірі 6 900,00 грн., проте постановою
Вищого господарського суду України від
15.01.2013 та постановою Київського
апеляційного господарського суду від
10.04.2013 встановлено, що позивачем було
обрано неправильний спосіб захисту
своїх порушених прав; в обох рішеннях
зазначається про те, що позивач не
позбавлений можливості захистити свої
порушені права шляхом звернення з
позовом до банку про спонукання
останнього до вчинення дій,
передбачених ст.1073 ЦК України, або ж з
позовом до фактичного отримувача
спірної суми коштів про їх повернення,
як безпідставно одержаних. Саме тому,
як стверджує скаржник, позивач знову
був змушений звернутися до суду з метою
захисту своїх порушених прав.

Скаржник вважає, що строк позовної
давності пропущений з поважних причин
з тих підстав, що первісний позов
подано ще 25.07.2012, тобто позивач
звернувся до суду за захистом своїх
порушених прав в межах строку позовної
давності; пропущення строку позовної
давності не було наслідком недбалості
або небажання позивача захищати свої
права у судовому порядку.

Крім того, у зв'язку з прийняттям
рішення у справі № 5011-22/10227-2012, після
одержання повного тексту постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 10.04.2013, позивач
звернувся до банку із заявою про
укладання мирової угоди на стадії
виконавчого провадження.

Також скаржник посилається на сплату
відповідачем 6 900,00 грн. на користь
позивача після прийняття постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 05.11.2012 та
положення ч.1 ст.264 ЦК України й те, що
документи, які, як зазначив відповідач,
останньому були необхідні для
укладання мирової угоди, були вручені
відповідачу 17.05.2013, проте відповіді від
відповідача не одержано.

Скаржник наголошує на тому, що будь-які
зволікання з приводу подання позовної
заяви були зумовлені об'єктивними
факторами, а саме: судовим розглядом
справи та зволіканням самого
відповідача.

На думку скаржника, зважаючи на те, що
відповідач знав про порушення своїх
обов'язків, про що було чітко зазначено
у попередніх судових рішеннях, заява
про застосування строку позовної
давності не є добросовісним
користуванням своїми правами
відповідачем, відповідно до ч.3 ст.22 ГПК
України.

У письмовому поясненні від 04.02.2014
скаржник посилається на те, що позов
про відшкодування збитків, завданих
неправомірними діями відповідача, було
подано 25.07.2012, в межах строку позовної
давності; з посиланням на положення
ч.ч.1, 2, 3 ст.264 ЦК України, скаржник
заявляє, що фактично було заявлено
позов про відшкодування збитків, що є
лише частиною вимог, право на які має
позивач, завданих неправомірними діями
відповідача, отже строк позовної
давності щодо вимог про зарахування
списаної суми на рахунок клієнта та
сплати процентів було перервано, також
перебіг позовної давності перервано
тим, що після проголошення постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 05.11.2012
відповідач виконав своє зобов'язання
та перерахував кошти, які вимагав
позивач, вказана дія, на думку
скаржника, свідчить про визнання
відповідачем свого обов'язку.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач заперечує проти доводів
скарги, посилаючись, зокрема, на те, що
позивачем безпідставно порушено строк
позовної давності, що виключає
задоволення його позовних вимог шляхом
зобов'язання банк вчинити дії, а також
не надано жодних доказів поважності
причини пропуску позовної давності чи
його переривання; посилання позивача
на поважність причин пропуску позовної
давності не можуть прийматися судом до
уваги, оскільки позивач пов'язує
відповідні обставини із іншою судовою
справою - № 5011-22/10227-2012 про
відшкодування збитків у розмірі 6 900,00
грн.; будь-яких об'єктивних перешкод для
подачі відповідного позову у справі №
910/15398/13 у позивача не існувало;
переписка між позивачем та
відповідачем щодо процедури виконання
судового рішення у справі № 5011-22/10227-2012
також не свідчить про поважність
причин пропуску строку позовної
давності чи його переривання, оскільки
відповідач ніколи не визнавав
необґрунтовані претензії позивача.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
враховуючи доводи відзиву на
апеляційну скаргу, письмового
пояснення позивача, колегія суддів
встановила.

Позивачем подано до суду першої
інстанції позов про зобов'язання
відповідача зарахувати на рахунок
позивача безпідставно списану суму в
розмірі 6 900,00 грн., стягнути з
відповідача на користь позивача 2 414,25
грн. завданих збитків та суму судового
збору.

05.09.2013 відповідачем подано до суду
першої інстанції заяву про
застосування позовної давності при
вирішенні справи № 910/15398/13, керуючись
ст.ст.258, 267 ЦК України, ст.ст.4, 22, 28 ГПК
України.

Як вбачається із матеріалів справи,
19.04.2007 між позивачем та відповідачем
укладено договір про обслуговування
банківського рахунку в національній
валюті, згідно з п.5.1 якого цей договір
набуває чинності з моменту його
підписання сторонами і діє на
невизначений термін.

У подальшому, 22.06.2009 між сторонами
укладено договір № ID242655 про
обслуговування банківського рахунку в
національній валюті, у п.5.1 якого
передбачено, що цей договір набуває
чинності з моменту його підписання
сторонами і діє невизначений термін.

Згідно з п.1.1 договору від 19.04.2007
позивач, за договором клієнт, відкриває
в Акціонерному комерційному банку
"Київ", за договором банку, поточний
рахунок в національній валюті України,
зберігає грошові кошти на рахунку,
здійснює оплату послуг банку згідно з
тарифами, а банк приймає і зараховує на
рахунок, відкритий клієнту, грошові
кошти, що йому надходять, виконує
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунку та проводить розрахункове і
касове обслуговування клієнта,
здійснює інші операції за рахунком
відповідно до вимог чинного
законодавства та цього договору.

Такі ж умови погоджено сторонами і у
п.1.1 договору від 22.06.2009.

Відповідно до п.1.3 Статуту Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний банк "Київ",
зареєстрованого 05.06.2012, номер запису
6004822, відповідач є
правонаступником Акціонерного
комерційного банку "Київ".

Згідно з пп.2.2.1, 2.2.2, 2.2.5 п.2.2 договору від
19.04.2007 клієнт має право самостійно
розпоряджатися коштами на своєму
рахунку з дотриманням вимог чинного
законодавства; здійснювати
безготівкові розрахунки відповідно до
банківського законодавства України в
межах залишку коштів на поточному
рахунку; вимагати своєчасного і
повного здійснення розрахунків та
інших обумовлених цим договором
послуг.

Відповідно до п.п.2.3.1 п.2.3 договору від
19.04.2007 банк зобов'язаний здійснювати
розрахункове і касове обслуговування
клієнта згідно із діючими правилами, в
межах залишку грошей на рахунку
клієнта і на умовах цього договору.

Такі ж умови передбачені сторонами і у
договорі від 22.06.2009.

Згідно з ч.6 ст.342 ГК України порядок
відкриття рахунків в установах банків,
форми розрахунків та порядок їх
здійснення визначаються законом про
банки та банківську діяльність, іншими
законами, а також нормативно-правовими
актами Національного банку України.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1066 ЦК України за
договором банківського рахунку банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком; банк не має права
визначати та контролювати напрями
використання грошових коштів клієнта
та встановлювати інші, не передбачені
договором або законом обмеження його
права розпоряджатися грошовими
коштами на власний розсуд.

Позивачем надано відповідачу для
виконання платіжне доручення № 5 від
26.01.2009 про перерахування одержувачу
коштів - ТОВ "Лізингова компанія "Аякс" 6
900,00 грн. із зазначенням у графі:
"Призначення платежу": " За маркетингові
послуги згідно рах. № 31/12-08 від 31.12.2008р. з
ПДВ 20% - 1150,00 грн."

В ч.3 ст.1068 ЦК України передбачено, що
банк зобов'язаний за розпорядженням
клієнта видати або перерахувати з його
рахунка грошові кошти в день
надходження до банку відповідного
розрахункового документа, якщо інший
строк не передбачений договором
банківського рахунка або законом.

Згідно з пп.2.3.7 п.2.3 договору від 19.04.2007
банк зобов'язаний виконувати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі, який надійшов протягом
операційного часу банку (з 9 до 16 год.), в
день його надходження та виключно в
межах залишку грошей на рахунку
клієнта; у разі надходження
розрахункового документа клієнта до
банку після закінчення операційного
часу, банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в цьому
розрахунковому документі, не пізніше
наступного робочого дня в межах
наявних коштів на його рахунку.

Однак, відповідачем платіжне доручення
позивача від 26.01.2009 № 5 не було виконане
у погоджений в договорі термін.

Невиконання платіжного доручення
позивача № 5 від 26.01.2009 у зазначений
термін відповідач пояснює введенням
мораторію на задоволення вимог
кредиторів строком на шість місяців - з
09.02.2009 до 09.08.2009 Постановою Правління
Національного банку України від 06.02.2009
№ 53 "Про призначення тимчасової
адміністрації в Акціонерному
комерційному банку "Київ" (п.3);
продовження мораторію на задоволення
вимог кредиторів Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний банк "Київ", шляхом
уведення мораторію на задоволення
вимог кредиторів строком на шість
місяців - з 10.08.2009 до 09.02.2010 згідно з п.1
Постанови Правління Національного
банку України від 06.08.2009 № 465 "Про
продовження мораторію на задоволення
вимог кредиторів Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний банк "Київ" та відміну
мораторію на задоволення вимог
кредиторів банку 18.09.2009 відповідно до
Постанови Правління Національного
банку України від 15.09.2009 № 554 "Про
припинення тимчасової адміністрації в
Публічному акціонерному товаристві
"Акціонерний комерційний банк "Київ"
(п.2).

З огляду на невиконання відповідачем
платіжного доручення позивача № 5 від
16.01.2009, позивачем за платіжним
дорученням № 13 від 05.03.2009 через
Київське ГРУ ПАТ КБ "Приватбанк"
перераховано отримувачу - "Лізингова
компанія""Аякс" суму 6 900,00 грн. із
зазначенням в графі:"Призначення
платежу" - "За маркетингові послуги
згідно рах.31/12-08 від 31.12.2008р. з ПДВ 20%-1 150
грн."

У зв'язку із здійсненням платежу,
позивач звернувся до відповідача із
заявою від 31.03.2009 № 2/31-03, у якій просив
не перераховувати грошові кошти за
переліченими у цій заяві платіжними
дорученнями, у тому числі й за
платіжним дорученням № 5 від 26.01.2009.

Однак, згідно із витягом із особового
рахунку за 10.08.2009, відповідачем 10.08.2009
виконано платіжне доручення № 5 від
26.01.2009 та перераховано грошові кошти в
сумі 6 900,00 грн. одержувачу.

На підставі зазначеного, позивач у
заяві від 14.06.2012 № 14/06-12 просив
відповідача повернути кошти за
платіжним дорученням № 5 від 26.01.2006 на
суму 6 900,00 грн.

Докази повернення відповідачем
позивачу коштів у розмірі 6 900,00 грн. у
добровільному порядку у матеріалах
справи відсутні.

Згідно із ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться; до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно із ч.ч.23.1, 23.3 ст.23 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні" від 05.04.2001 № 2346-Ш (далі - Закон
№ 2346) платіжне доручення може бути
відкликане ініціатором переказу в
будь-який час до списання суми коштів з
його рахунка шляхом подання до банку,
що обслуговує цього ініціатора,
документа на відкликання; документ на
відкликання може бути як паперовим, так
і електронним; він складається
ініціатором у довільній формі та
засвідчується ним у встановленому
порядку.

Відповідно до ч.1 ст.1071 ЦК України банк
може списати грошові кошти з рахунка
клієнта на підставі його
розпорядження.

Згідно із ст.1074 ЦК України обмеження
прав клієнта щодо розпорядження
грошовими коштами, що знаходяться на
його рахунку, не допускається, крім
випадків обмеження права
розпорядження рахунком за рішенням
суду або в інших випадках, встановлених
законом, а також у разі зупинення
фінансових операцій, які можуть бути
пов'язані з легалізацією (відмиванням)
доходів, одержаних злочинним шляхом,
або фінансування тероризму,
передбачених законом.

Як передбачено в ч.32.7 ст.32 Закону № 2346,
банк платника не має права на списання
з рахунку платника коштів за
розрахунковим документом після
отримання документа на його
відкликання; якщо всупереч отриманому
документу на відкликання сума переказу
була списана з рахунка платника та
переказана отримувачу, повернення
отримувачем платнику цієї суми
здійснюється у встановленому законом
судовому порядку.

Статтею 1073 ЦК України встановлено, що у
разі несвоєчасного зарахування на
рахунок грошових коштів, що надійшли
клієнтові, їх безпідставного списання
банком з рахунку клієнта або порушення
банком розпорядження клієнта про
перерахування грошових коштів з його
рахунка банк повинен негайно після
виявлення порушення зарахувати
відповідну суму на рахунок клієнта або
належного отримувача, сплатити
проценти та відшкодувати завдані
збитки, якщо інше не встановлено
законом.

Таким чином, позовні вимоги позивача
про зобов'язання відповідача
зарахувати на рахунок позивача
безпідставно списану суму у розмірі 6
900,00 грн., є такими, що відповідають
нормам чинного законодавства та
матеріалам справи, отже, є
обґрунтованими.

Однак, згідно із ч.4 ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із витягом із особового рахунку
позивача, відповідачем здійснено
перерахування грошових коштів у
розмірі 6 900,00 грн. за платіжним
дорученням № 5 від 26.01.2009 - 10.08.2009. Отже,
про списання грошових коштів із свого
рахунку позивач дізнався 11.08.2009, а позов
з вимогами про зобов'язання
відповідача зарахувати на рахунок
позивача безпідставно списану суму у
розмірі 6 900,00 грн., позивачем
пред'явлено до суду 05.08.2013, згідно із
датою поштового штемпелю на конверті,
тобто після спливу трьохрічної
загальної позовної давності,
встановленої ст.257 ЦК України.

В ч.5 ст.267 ЦК України передбачено, якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Однак, із матеріалів справи не
вбачається наявності поважних причин
пропущення позивачем позовної
давності.

Та обставина, що у справі № 5011-22/10227-2012
за позовом позивача про стягнення з
відповідача 6 900,00 грн. завданих збитків,
спричинених перерахуванням 10.08.2009
грошових коштів в сумі 6 900,00 грн. згідно
із платіжним дорученням № 5 від 26.01.2009,
яке було відкликано платником,
рішенням Господарського суду міста
Києва від 31.08.2012 в задоволенні позову
відмовлено; постановою Київського
апеляційного господарського суду від
05.11.2012 позов задоволено частково;
постановою Вищого господарського суду
України від 15.01.2013 постанову Київського
апеляційного господарського суду від
05.11.2012 скасовано з передачею справи на
новий розгляд до Київського
апеляційного господарського суду;
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 10.04.2013 рішення
Господарського суду міста Києва від
31.08.2012 у справі № 5011-22/10227-2012 залишено
без змін, не є поважною причиною
пропуску позовної давності для вимоги
про зобов'язання відповідача
зарахувати на рахунок позивача
безпідставно списану суму у розмірі 6
900,00 грн.

Згідно із ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

В ч.2 ст.16 ЦК України передбачені
способи захисту цивільних прав та
інтересів та вказано, що суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Як вбачається із судових рішень у
справі № 5011-22/10227-2012, позивачем у цій
справі обрано інший спосіб захисту
свого цивільного права та інтересу ніж
за позовом у справі № 910/15398/13.

Проте, як передбачено в ч.1 ст.12 ЦК
України, особа здійснює свої цивільні
права вільно, на власний розсуд.

Отже, така обставина, як обраний на
власний розсуд спосіб захисту свого
цивільного права та інтересу в одній
справі, не є поважною причиною для
пропущення позовної даності, у разі
обрання іншого способу захисту свого
права та інтересу та заявлення інших
позовних вимог.

Також пред'явлення позову у справі №
5011-22/10227-2012 та прийняття судових рішень
у цій справі не зупиняє та не перериває
перебігу позовної давності за вимогами
у справі № 910/15398/13 згідно із ст.ст.263, 264
ЦК України, адже позов про стягнення
збитків не є ані позовом про
зобов'язання вчинити певні дії, який
заявлений у справі № 910/15398/13 ані його
частиною. Також матеріали справи №
910/15398/13 не містять доказів вчинення
відповідачем дії, що свідчить про
визнання ним свого обов'язку.

Як вбачається із постанови Київського
апеляційного господарського суду від
10.04.2013 у справі № 5011-22/10227-2012, за
платіжним дорученням № 45410 від 28.12.2012
відповідачем сплачено стягувану суму
на виконання скасованої касаційною
інстанцією постанови, на підставі
постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у
м.Києві від 28.11.2012 про відкриття
виконавчого провадження щодо
примусового виконання наказу
Господарського суду міста Києва.

Отже, зазначений платіж не є тією дією
відповідача, що свідчить про визнання
нею свого боргу.

Також, враховуючи зміст листів, не
свідчить про визнання відповідачем
свого боргу й листування між сторонами
щодо укладання мирової угоди на стадії
виконавчого провадження.

Оскільки відповідач, скориставшись
належним йому правом, зробив заяву про
застосування позовної давності без
порушення процесуальних прав позивача,
то відсутні підстави для висновку про
порушення норми ст. 22 ГПК України щодо
обов'язку добросовісно користуватися
належними його процесуальними правами.

В ст.60 ГПК України закріплено
визначення первісного позову та
зустрічного позову, виходячи із якого
безпідставним є називати позов у
справі 5011-22/10227-2012 первісним.

Отже, у задоволенні позовних вимог про
зобов'язання відповідача зарахувати на
рахунок позивача безпідставно списану
суму у розмірі 6 900,00 грн. належить
відмовити у зв'язку із спливом позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною.

В ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України встановлено, що
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування;
збитками є, у томі числі, втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

У позовній заяві позивачем визначено
збитки у розмірі 2 414,25 грн., як суми
стягнутого постановою Київського
апеляційного господарського суду від
10.04.2013 судового збору в розмірах 1 609,50
грн. та 804,75 грн.

Однак, в постанові Київського
апеляційного господарського суду від
10.04.2013 у справі № 5011-22/10227-2012
встановлено, що колегія суддів вважає
обґрунтованим клопотання відповідача
про поворот виконання постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 05.11.2012 у справі
№ 5011-22/1-227-2012 та таким, що підлягає
задоволенню на підставі ст.122 ГПК
України.

Згідно із ст.122 ГПК України якщо
виконані рішення або постанова змінені
чи скасовані і прийнято нове рішення
про повну або часткову відмову в
позові, або провадження у справі
припинено, або позов залишено без
розгляду, боржникові повертається все
те, що з нього стягнуто на користь
стягувача за зміненими чи скасованими
у відповідній частині рішенням,
постановою.

Статтями 44 та 49 ГПК України визначено,
що судовий збір відноситься до складу
судових витрат; судовий збір
покладається, зокрема, при відмові в
позові - на позивача.

Таким чином, судовий збір є судовими
витратами і чинним законодавством
його не віднесено до збитків;
вищезгадані судові витрати покладені
на позивача відповідно до чинного
процесуального права, отже відсутнє
порушення цивільного права позивача і
так само відсутня вина відповідача.

У зв'язку з викладеним, матеріалами
справи не підтверджено наявності
правових підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
вищезазначеної суми 2 414,25 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав, встановлених нормами
законодавства та відповідно до
матеріалів справи, для задоволення
апеляційної скарги та скасування або
зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 21.10.2013 у справі № 910/15398/13
залишити без змін, апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вавілон-777" без
задоволення.

2. Справу № 910/15398/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
Л.О. Кондес

В.І. Рябуха