Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "16" січня 2014 р.
Справа № 906/1640/13

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- паспорт серія
НОМЕР_1 від 01.08.2003;

ОСОБА_2 - ордер про надання правової
допомоги серії ЖТ №10705 від 31.10.2013;
ОСОБА_3 - ордер про надання правової
допомоги серії ЖТ №06666 від 25.11.2013;

від відповідача1: Левицький І.М. -
керівник; Філімончук Г.М. - довіреність
№ 92 від 28.11.2013;

від відповідача2: не з'явився.

присутня: ОСОБА_6 - сл. посв. №271 від
02.07.2013

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом ОСОБА_1 (м.Київ)

до 1)Товариства з обмеженою
відповідальністю "Геозвягель"
(м.Новоград-Волинський)

2)ОСОБА_7 (м.Новоград-Волинський)

про визнання недійсним договору від
01.03.2013р. та застосування реституції

У відповідності до ч.3 ст. 69 ГПК України,
строк розгляду спору було продовжено
на 15 днів - до 23.01.2014.

Позивач звернувся з позовом до суду про
визнання недійсним укладеного між
відповідачами договору позики від
01.03.2013р. та застосування реституції.

23.12.2013 на адресу суду надійшла
відповідь з Адресно-довідкового
відділу ГУ МВС України в м. Києві,
згідно якої місце проживання гр. ОСОБА_7
зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.
94).

08.01.2014 на адресу суду повернулася копія
ухвали господарського суду
Житомирської області від 26.11.2013,
направлена відповідачу-2 за адресою:
АДРЕСА_2, з відміткою відділення
поштового зв'язку: "За закінченням
терміну зберігання" (а.с. 98-101).

Позивач та його представники в
судовому засіданні позов підтримали у
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві. Зауважили, що всупереч
умов п.5.3 договору позики, кошти було
повернуто в касу підприємства, а не на
поточний рахунок позикодавця, тому
вважають, що позика не повернута.
Подали клопотання, яке було задоволено
судом, про долучення до матеріалів
справи пояснення від 16.01.2014 (а.с. 103-106).

Представники відповідача-1 позов
заперечили. На вищевказані зауваження
пояснили, що за п.5.2 договору позики
сторони останнього обумовили
повернення позики шляхом її
зарахування на поточний рахунок
позикодавця чи внесення до каси
підприємства. Подали додаткові
письмові пояснення (а.с. 107-108) та
клопотання про долучення до матеріалів
справи документів. Зазначене
клопотання судом задоволено (а.с. 109-140).

Відповідач-2 в судове засідання не
з'явилась, уповноваженого представника
не направила. Під час судового
засідання судом здійснено електронний
запити на сайт Укрпошти та отримано
витяг (а.с. 142), згідно якого поштове
відправлення, направлене 16.01.2014
об'єктом поштового зв'язку Житомир ЦОП
з індексом 10939 до об'єкту поштового
зв'язку Житомир-2 з індексом 10002.

Відповідно до п.3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року № 18, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки поштова кореспонденція
надсилалася відповідачу-2 за адресою:
АДРЕСА_1, тобто, місцем її реєстрації,
суд вважає, що остання була належним
чином повідомлена про час та місце
розгляду справи.

Враховуючи наявні у справі документи,
суд вважає, що відсутність
відповідача-2 не перешкоджає вирішенню
спору, згідно ст. 75 ГПК України, за
наявними у справі матеріалами.

До того ж, продовжений, згідно ч.3 ст.69
ГПК України, 2-х місячний строк розгляду
спору, встановлений ч.1 ст. 69ГПК України,
по даній справі закінчується 23.01.2014р., а
для належного повідомлення сторін, з
урахуванням часу виготовлення
ухвали та поштового обігу, вказаного
строку може бути не достатньо.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши надані до
справи документи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено у позовній заяві, позивач -
ОСОБА_1, є учасником ТОВ "Геозвягель", та
володіє 50% корпоративних прав у
статутному капіталі ТОВ "Геозвягель"
(відповідач-1, Товариство, ТОВ).

Позивач вказує, що в кінці вересня 2013
року з Акту про результати
позапланової виїзної документальної
перевірки ТОВ "Геозвягель" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2012 по
30.06.2013 №628/22-00/37808277 від 26.09.2013 (а.с. 59-80),
дізнався, що директор ТОВ "Геозвягель"
укладає правочини з перевищенням
наданих йому повноважень.

Обґрунтовуючи вказане, позивач
посилається на п. 16.3. Статуту ТОВ та
відомості з Єдиного державного
реєстру, згідно яких директор ТОВ
"Геозвягель" уповноважений приймати
рішення про укладення правочинів на
суму, що не перевищує 50% статутного
капіталу товариства, тобто 1000,00грн.

Вважає, що укладення директором
Товариства правочинів на суму більше
1000,00грн. потребує рішення його Вищого
органу - загальних зборів учасників
Товариства.

Пояснює, що директором ТОВ, з
перевищенням наданих йому повноважень,
01.03.2013 було укладено Договір позики
(надалі Договір) між ТОВ "Геозвягель" та
найманим працівником ОСОБА_7
(відповідач2) на загальну суму 20000,00грн.,
чим порушено к о р п о р а т и в н і п р а
в а позивача на у п р а в л і н н я.

Укладення директором Товариства
довгострокових правочинів - договорів
безвідсоткових позик на суму більше
1000,00грн., на думку позивача, позбавляє
його, як учасника, п р а в а на о т р и м
а н н я д о х о д і в від господарської
діяльності Товариства та є порушенням
його к о р п о р а т и в н и х прав.

Посилаючись на п."і" ч.5 ст. 41, ст. 58-59 ЗУ
"Про господарські товариства", ч.ч.1,3
ст.92, ст.ст. 143, ч.2 ст.203, ст.ст.215-216 ЦК
України, п.п. 16.1, 16.3 Статуту ТОВ, позивач
просить суд визнати недійсним
укладений між відповідачами Договір
позики від 01.03.2013р. та застосувати
реституцію (шляхом стягнення з
найманого працівника ОСОБА_7 20000,00грн.).

Обґрунтовуючи підсудність справи
господарському суду, позивач
посилається на приписи п. 4 ч.1 ст. 12 ГПК
України, п. 1.2. рекомендацій Президії
Вищого господарського суду України
"Про практику застосування
законодавства у розгляді справ, що
виникають з корпоративних відносин"
від 28.12.2007 №04-5/14, п. 2, п. 51 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про практику розгляду судами
корпоративних відносин" від 24.10.2008 №13
та п. 2.10. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними".

Додатково у письмових поясненнях від
16.01.2014 (а.с. 104-106) позивач, зокрема,
звертає увагу, що укладення директором
Товариства договорів безвідсоткових
позик суперечить меті діяльності
відповідача-1, порушує порядок
розподілу його прибутку. Зауважує, що
фізичні особи, які підписали
оспорюваний правочин, були обізнані з
обмеженням повноважень (компетенції)
директора ТОВ "Геозвягель" ОСОБА_8, тим
самим порушили корпоративні права
учасника ОСОБА_1 на управління
товариством та діяльністю Товариства.

Відповідач-1, згідно письмових пояснень
(а.с. 87-88), позовні вимоги заперечує.
Вважає, що Договір позики від 01 березня
2013 відповідає вимогам закону і Статуту
Товариства, при його підписанні
директор діяв в межах наданих
повноважень, а тому підстави для
визнання договору недійсним відсутні.
При цьому відповідач-1 зауважує, що
згідно прибуткових касових ордерів,
вказана сума позики була повернута в
строки, передбачені у відповідних
пунктах Договору.

Посилаючись на ст. 167 ГК України,
відповідач-1 вказує, що законом не
передбачено право учасника
господарського товариства звертатися
до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва, тому вважає, що позивач
не належить до тих суб'єктів, які мають
право оспорювати вказаний Договір.
Таке право, на думку відповідача-1,
належить самому Товариству та іншій
стороні Договору.

Також відповаідач-1 вважає, що до складу
повноважень учасника товариства при
реалізації своїх корпоративних прав не
відноситься право визнання недійсними
правочинів, які укладені самим
господарським товариством, крім
випадків, коли він уповноважений на це
відповідним товариством, оскільки
учасник є лише власником частки в
Статутному капіталі та не відповідає
за зобов'язаннями товариства,
учасником якого він є.

Посилаючись на ч. 1 Інформаційного
листа ВГСУ від 15.01.2010 №01-08/12, у якій
вказано, що оскільки предметом спору у
справі є заявлена позивачем вимога
щодо визнання неправомірними дій
стосовно укладення Договору юридичною
особою, засновником якої є позивач,
фактично останнім оскаржено сам
договір у певній частині, що виходить
за межі прав позивача, передбачених
статтею 88 ГПК України та не відповідає
вимогам статті 651 ЦК України,
відповідач-1 робить висновок, що
наявність порушень суб'єктивних прав
позивача в укладанні господарських
договорів між суб'єктами правовідносин
не може свідчити про наявність
корпоративного спору, а оцінка
правовідносин та дій з правомірності
їх виникнення між господарюючими
суб'єктами щодо укладення та виконання
господарських договорів можлива лише
за умов відповідності суб'єктного
складу сторін приписам ст. 1 ГПК України
(Постанова ВСУ від 27.10.2009 №02-03/376).

Також відповідач-1 зауважує, що
оскільки у відповідності до пункту 16.3
Статуту Товариства, директор ТОВ
"Геозвягель" без довіреності від імені
Товариства, репрезентує його у всіх
установах, підприємствах та
організаціях, розпоряджається майном
Товариства, в межах, що визначені
Загальними зборами та Статутом, при
підписанні спірного Договору від імені
товариства, останній діяв з
дотриманням вимог, передбачених ч. 2 ст.
203 ЦК України, відповідно до наданих
йому повноважень.

Вказує, що статтями 41, 59 Закону України
"Про господарські товариства"
передбачено лише затвердження
договорів, а не надання згоди на їх
укладення, тому сам лише факт не
затвердження договору після його
підписання не може бути підставою для
визнання його недійсним, що зазначено
також і в п. 3.5. Постанови Пленуму ВГСУ
№11 від 29.05.2013 "Про деякі питання
визнання правочинів недійсними".

При цьому, відповідач-1 зауважує, що
відповідно до п. 3.4. зазначеної
Постанови, наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, який не мав
належних повноважень, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним (с.
241 ЦК України). Настання передбачених
цією статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якого його вчинено. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідні письмові звернення органу
такої юридичної особи до другої
сторони, або її представника, або
вчинення зазначеним органом чи
посадовою особою дій, що свідчать про
схвалення правочину.

З огляду на викладене, відповідач-1
вважає, що посилання позивача на те, що
спірним Договором позики порушено його
права як засновника, оскільки на
розгляд загальних зборів не було
винесено питання надання згоди на
затвердження спірного Договору, не
свідчить про порушення цим Договором
корпоративних прав позивача.

У додаткових письмових поясненнях №12
від 16.01.2014 (а.с .107-108) відповідач-1 вказав,
що позивач у позовній заяві жодним
чином не навів у чому саме полягає
порушення саме його корпоративного
права та інтересу.

Пояснив, що відповідно до рішень
Загальних зборів ТОВ "Геозвягель",
дивіденди за 2012 рік були сплачені
засновникам у повному обсязі.
Враховуючи, що у 2013 році жодного
рішення з приводу сплати дивідендів
загальними зборами прийнято не було,
тому і посилання позивача на порушення
його корпоративного права в частині
виплати дивідендів, також вважає
безпідставними.

Дослідивши надані до справи документи,
врахувавши приписи законодавства, що
регулює спірні правовідносини,
господарський суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, враховуючи наступне.

Підпунктом 1.1. п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 №11 визначено, що з урахуванням
приписів статей 1, 12 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК) справи зі спорів, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними, розглядаються
господарськими судами за одночасної
наявності двох умов: якщо ці спори
виникають з цивільних (частина перша
статті 1 Цивільного кодексу України,
далі - ЦК України) або господарських
(стаття 3 Господарського кодексу
України, далі - ГК України) відносин, у
тому числі з корпоративних, та
суб'єктний склад сторін спору
відповідає вимогам статті 1 ГПК).

Згідно п. 51 Постанови Пленуму ВГСУ №13
від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" законом не
передбачено право акціонера (учасника)
господарського товариства звертатися
до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва. На цій підставі
господарським судам належить
відмовляти акціонерам (учасникам)
господарського товариства в
задоволенні позову про укладення,
зміну, розірвання чи визнання
недійсними договорів та інших
правочинів, вчинених господарським
товариством. Спори цієї категорії є
п і д в і д о м ч и м и (підсудними) г о с п
о д а р с ь к и м судам н е з а л е ж н о
від їх с у б ' є к т н о г о с к л а д у на
підставі пункту 4 частини першої статті
12 ГПК ( 1798-12), я к щ о акціонер (учасник)
господарського товариства о б ґ р у н т
о в у є відповідні п о з о в н і в и м о г и
п о р у ш е н н я м його к о р п о р а т и в
н и х п р а в.

При цьому у справі №5023/5570/12 ВГСУ
погодився з висновками апеляційного
господарського суду про те, що
незалежно від суб'єктного складу
учасників судового процесу спір про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, укладеного між ТОВ та
фізичною особою, у зв'язку з порушенням
його корпоративних прав на підставі п.4
ч.1 ст. 12 ГПК України є підвідомчим
господарському суду. Аналогічна
правова позиція викладена в постановах
ВГСУ у справах №8/152-10/3, №5002-24/6172-2010, №7/51,
№5021/2032/2011, №15/61.

За вказаного, оскільки позовні вимоги
обґрунтовано саме порушенням
корпоративних прав позивача, то даний
спір н е з а л е ж н о від с у б ' є к т н о
г о с к л а д у сторін, дійсно підлягає
розгляду в господарському суді.

Отже, подане в судовому засіданні 23.12.2013
клопотання відповідача про припинення
провадження у справі (а.с. 86), яке
мотивоване непідвідомчістю даного
спору господарським судам, оскільки
однією із сторін в цій справі є фізична
особа, яка не є учасником Товариства,
суд вважає безпідставним, тому у
задоволенні останнього суд відмовляє.

Зважаючи, що підставами для визнання
недійсним Договору позики та
застосування наслідків його
недійсності позивач вказує порушення
його права, як учасника Товариства на
участь в управління справами
Товариства та на отримання дивідендів,
слід зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 статті 167
Господарського кодексу України від
16.01.2003, корпоративні права - це права
особи, частка якої визначається у
статутному капіталі (майні)
господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

За приписами статті 116 Цивільного
кодексу України учасники
господарського товариства мають право
у порядку, встановленому установчим
документом товариства та законом,
зокрема: брати участь в управлінні
товариством у порядку, визначеному в
установчому документі, крім випадків,
встановлених законом; брати участь у
розподілі прибутку товариства і
одержувати його частину (дивіденди);
одержувати інформацію про діяльність
товариства у порядку, встановленому
установчим документом. Учасники
господарського товариства можуть
також мати інші права, встановлені
установчим документом товариства та
законом.

Аналогічні права передбачені ст. 10
Закону України "Про господарські
товариства" та п. 3.1. Статуту Товариства,
який у відповідності до ст.143 ЦК
України, є установчим документом
товариства з обмеженою
відповідальністю.

Як вбачається із зареєстрованого 05.12.2011
Статуту ТОВ "Геозвягель" (а.с. 41-48) та
Витягу з ЄДР (а.с.11-12), учасниками
останнього є ОСОБА_8 та ОСОБА_1, із
частками у статутному капіталі
Товариства 50%. При цьому ОСОБА_8 є
директором ТОВ.

Матеріалами справи (а.с.37), зокрема і
позапланової виїзної документальної
перевірки ТОВ "Геозвягель" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2012 по
30.06.2013 (а.с. 59-80) підтверджено та не
заперечується сторонами, що 01 березня
2013 року Товариством з обмеженою
відповідальністю "Геозвягель"
(позикодавець) в особи директора
ОСОБА_8, що діє на підставі Статуту, з
одного боку, і ОСОБА_7 (позичальник),
уклали договір, згідно п. 1.1. якого
позикодавець надає позичальнику
безпроцентну поворотну споживчу
позику на власні потреби в розмірі,
встановленому п. 2.1. даного договору, а
позичальник зобов'язаний повернути
позику позикодавцю в повному обсязі.
Сума споживчої позики згідно п. 2.1.
Договору становить 20000,00грн.

За умовами п. 3.1. Договору, видача позики
здійснюється в касі позикодавця і
оформляється видатковим касовим
ордером не пізніше 02 березня 2013. Датою
повернення позики є 01 березня 2014 року
(п. 4.1. Договору).

Сума позики, згідно п. 5.2. Договору,
підлягає поверненню шляхом її
зарахування на поточний рахунок
позикодавця чи внесення до каси
підприємства.

За умовами п. 5.3. Договору, днем
повернення позики чи її частини
вважається день зарахування суми
позики чи її частини на поточний
рахунок позикодавця.

Згідно п. 7.1 Договору, він діє до повного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за договором.

Матеріалами справи підтверджено, що
згідно видаткового касового ордеру
(а.с. 115) 08.05.2012 гр. ОСОБА_7 було видано
позику у розмірі 20000,00грн., яку
останньою станом на 17.10.2013 було
повернуто (а.с. 111-114) в касу
підприємства, що узгоджується з
приписами п.5.2 Договору і свідчить про
виконання позичальником своїх
зобов'язань за Договором та про
припинення дії Договору станом на
вказану дату.

Оскільки позивач стверджує, що
укладення вказаного Договору
директором без рішення загальних
зборів учасників ТОВ порушує його
корпоративні права, як учасника
Товариства, на управління останнім,
слід зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.92 ЦК України, юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.

За ч.3 ст. 92 ЦК України, орган або особа,
яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Вищим органом товариства є загальні
збори учасників. Вони складаються з
учасників товариств або призначених
ними представників. Загальні збори
мають право приймати рішення з усіх
питань діяльності товариства, у числі і
з тих, що передані загальними зборами
до компетенції виконавчого органу
(п.15.1, п.15.7 Статуту).

Відповідно до п.15.8 Статуту, загальні
збори скликаються не рідше двох разів
на рік. Позачергові загальні збори
скликаються головою товариства у разі
неплатоспроможності товариства, а
також у будь-якому іншому випадку, якщо
цього потребують інтереси товариства в
цілому, зокрема, якщо виникає загроза
значного скорочення статутного
капіталу. Загальні збори повинні також
скликатися на вимогу виконавчого
органу.

У п.15.10 Статуту передбачено, що питання,
віднесені до виключної компетенції
загальних зборів, не можуть бути
передані для вирішення виконавчому
органу товариства.

Згідно п.16.1 Статуту, виконавчим органом
товариства є директор, який обирається
загальними зборами учасників
безстроково та здійснює поточне
керівництво його діяльністю і є
підзвітним загальним зборам. Зазначене
відповідає приписам ч.1 ст.62 Закону
України "Про господарські товариства".

У відповідності до п. 16.2. Статуту,
директор в и р і ш у є у с і п и т а н н я
д і я л ь н о с т і Товариства, за в и н я
т к о м тих, що н а л е ж а т ь до в и к л ю
ч н о ї к о м п е т е н ц і ї загальних
зборів. ... Директор підзвітний
загальним зборам і організовує
виконання їх рішень. ... Директор діє від
імені Товариства в межах, встановлених
законодавством та цим Статутом.
Директор Товариства без довіреності
діє від імені Товариства та
представляє Товариство у всіх
державних органах, установах та
організаціях.

Пунктом 16.3. Статуту визначено
повноваження директора, згідно яких
останній має право, зокрема, приймати
рішення про укладення правочинів, у
тому числі договорів застави, продажу
основних засобів Товариства, кредитні
договори, тощо, на суму, що не перевищує
50% с т а т у т н о г о к а п і т а л у
Товариства. Витягом з ЄДР за №985558 від
04.11.2013 року також підтверджується, що
ОСОБА_8 як керівник товариства приймає
рішення про укладання правочинів, в
тому числі договорів застави, продажу
основних засобів товариства, кредитні
договори тощо, на суму, що не перевищує
50% статутного капіталу товариства
(а.с.11-12).

Згідно п. 8.1. Статуту Товариства, для
забезпечення діяльності останнього за
рахунок вкладів Учасників створюється
Статутний капітал у розмірі 2000,00 (дві
тисячі гривень 00 копійок) гривень.

Таким чином, п. 16.3 Статуту дійсно
встановлено обмеження на укладення
директором правочинів на суму до
1000,00грн.

При цьому підпунктом 6 п. 15.10. Статуту
визначено, що до виключної компетенції
загальних зборів належить прийняття
рішення про укладення правочинів на
суму, що перевищує 50 відсотків б а л а н
с о в о ї в а р т о с т і а к т и в і в
Товариства за даними останньої
фінансової звітності.

Згідно фінансового звіту суб'єкта
малого підприємництва станом на 31.12.2012,
балансова вартість активів ТОВ
"Геозвягель" становила 221,7 тис. грн.
(а.с.123). Тобто, у березні 2013 року до
компетенції загальних зборів
відповідача-1 належало прийняття
рішення про укладення правочинів у
розмірі понад 11850,00грн.

Як вбачається з укладеного між
відповідачами Договору позики (а.с. 37),
останній укладено на суму 20000,00грн., що
перевищує 50% статутного капіталу ТОВ,
однак, зазначена сума не перевищує 50
відсотків балансової вартості активів
Товариства, тобто укладення договору
на вказану суму п.п. 6 п. 15.10. Статуту не
віднесено до виключної компетенції
загальних зборів.

За вказаного та виходячи з приписів п.
16.2. Статуту ТОВ, згідно якого директор
в и р і ш у є у с і п и т а н н я д і я л ь н
о с т і Товариства, за в и н я т к о м
тих, що н а л е ж а т ь до в и к л ю ч н о ї
к о м п е т е н ц і ї загальних зборів,
суд дійшов висновку, що саме зазначеним
пунктом Статуту узгоджено
повноваження директора та загальних
зборів на прийняття рішень про
укладення правочинів, а саме розширено
повноваження виконавчого органу на
прийняття рішень про укладення
правочинів в межах визначеної п.п. 6 п.
15.10 суми.

Тобто, не знаходять свого
підтвердження доводи позивача про те,
що прийнявши рішення про укладення
Договору позики, директор ТОВ
"Геозвягель" вирішив питання, що
належить до виключної компетенції
загальних зборів учасників товариства.

Так, право загальних зборів учасників
приймати рішення з усіх питань
діяльності товариства, в тому числі і з
тих, що передані загальними зборами до
компетенції виконавчого органу, як
право управління товариством, є
абсолютним. Однак, позивач не довів,
зокрема, і те, що рішення про укладення
оспорюваного Договору мали приймати
позачергові загальні збори учасників
товариства, оскільки цього потребували
інтереси останнього.

Водночас, зважаючи на наведену
позивачем мотивацію позову, суд вважає
за доцільне зазначити, що п."і" ч.5 ст. 41 і
ст. 59 ЗУ "Про господарські товариства"
до виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства з
обмеженою відповідальністю дійсно
віднесено з а т в е р д ж е н н я
договорів, укладених на суму, що
перевищує вказану в Статуті
товариства. Однак, Статут Товариства
взагалі н е м і с т и т ь положень щодо
затвердження укладених директором
договорів.

При цьому суд вважає за доцільне
зауважити, що згідно абз. 2 п.3.5
Постанови ВГСУ №11, якщо статутом
товариства з обмеженою
відповідальністю право виконавчого
органу цього товариства на укладення
договору не обмежено, тобто такий орган
уклав договір без порушення наданих
йому повноважень, то сам лише факт
незатвердження договору, після його
підписання не може бути підставою для
визнання договору недійсним.

З огляду на викладене посилання
позивача на недотримання
відповідачем-1 ч. 2 ст. 203 ЦК України про
те, що особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності та ч.3 ст.92 ЦК
України про те, що орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи виступає від її імені,
зобов'язана не перевищувати своїх
повноважень, суд вважає
необґрунтованими.

До того ж слід зазначити, що за
приписами ч.2 ст.207 ЦК України, правочини
від імені юридичної особи підписуються
особами, уповноваженими на це її
установчими документами, довіреністю,
законом або іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою. В контексті змісту цієї
правової норми та положень ст.16 Статуту
ТОВ "Геозвягель", директор є тією
особою, яка підписує правочини від
імені юридичної особи та скріплює його
печаткою, незалежно від того, який
орган (загальні збори чи виконавчий
орган) прийняв рішення про вчинення
такого правочину.

За вказаного та враховуючи зміст ч.2
п.16.2, п.п..6 п.15.10 Статуту ТОВ, укладення
договору позики директором
узгоджується з приписами ч.1 ст.638 ЦК
України та не суперечить вимогам ч.3
ст.92 ЦК України на дату його вчинення
(укладення) (абз.4 п.2.1 Постанови Пленуму
ВГСУ від 29.05.2013 року №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними").

Враховуючи вищевикладене, зокрема
зміст. п.16.2 Статуту ТОВ, а також те, що
прийняття рішення загальних зборів для
укладення оспорюваного договору чи
його затвердження Статутом Товариства
та законодавством в імперативному
порядку не передбачено, зважаючи, що на
дату звернення з позовом до суду
загальні збори, на розгляд яких
ставилося б питання про затвердження
спірного Договору, не проводилися,
наведені позивачем обставини не можуть
свідчити про порушення корпоративних
прав позивача на управління
Товариством.

Крім того, визнання недійсним
оспорюваного Договору позики,
зобов'язання за яким у сторін припинено
у зв'язку з їх виконанням, в д а н о м у
в и п а д к у не в п л и в а є на права
позивача по управлінню Товариством,
тому не спричинить їх відновлення.

Тобто, не знаходять свого
підтвердження доводи позивача про те,
що прийняття рішення про укладення
Договору позики від 01.03.2013 директором
ТОВ "Геозвягель" без рішення загальних
зборів учасників товариства є
порушенням корпоративних прав
учасника на управління.

Що стосується посилань позивача на те,
що укладання директором ТОВ
"Геозвягель" спірного Договору
суперечить меті діяльності товариства,
порушує порядок розподілу прибутку
товариства та впливає на права
учасника щодо отримання доходів від
господарської діяльності товариства
(дивідендів), суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

У відповідності до п.6.1 Статуту, метою
діяльності товариства є отримання
прибутку від господарської діяльності
товариства, що узгоджується з
приписами ст. 42 ГК України, оскільки всі
суб'єкти підприємницької діяльності,
до числа яких відноситься і
відповідач-1, мають таку мету.

Предметом діяльності товариства,
зокрема, є діяльність у сфері
інжинірингу, геології та геодезії,
надання послуг технічного
консультування в цих сферах, надання
інших інформаційних послуг,
землеоціночні роботи та всі види
землевпорядних робіт та робіт із
землеустрою, оформлення та укладення
кредитних договорів, здійснення б л а г
о д і й н о ї діяльності, розробка та
впровадження екологічних програм, в с
і і н ш і н а п р я м к и д і я л ь н о с т
і, не з а б о р о н е н і чинним
законодавством України (Довідка з ЄДР,
п.6.2 Статуту (а.с. 43, а.с.49)).

З огляду на наведені у Статуті напрямки
діяльності Товариства, висновки
позивача про суперечність
оскаржуваного Договору меті його
діяльності суд вважає завчасними. При
цьому суд вважає за доцільне зауважити,
що за результатами перевірки,
зафіксованими в акті від 26.09.2013р.
№628/22-00/37808277 (а.с. 59-80), порушень в
діяльності ТОВ не встановлено.

Статтею 14 Статуту ТОВ "Геозвягель" (яка
кореспондується зі ст.15 Закону України
"Про господарські товариства")
визначено, що прибуток товариства
утворюється з надходжень від
господарської діяльності після
покриття матеріальних та прирівняних
до них витрат і витрат на оплату праці.
З балансового прибутку товариства
вносяться передбачені законодавством
України податки та інші платежі до
бюджету. Чистий прибуток, одержаний
після зазначених розрахунків,
залишається у повному розпорядження
товариства і розподіляється між його
учасниками пропорційно розмірам
часток у Статутному капіталі чи іншим
чином відповідно до рішення загальних.
Право на отримання частки прибутку
пропорційно частці кожного з учасників
мають особи, які є учасниками
товариства на початок строку виплати
дивідендів.

Відповідно до пункту "д" частини 5 та
частини 6 статті 41 Закону України "Про
господарські товариства", затвердження
річних результатів діяльності
акціонерного товариства, порядку
розподілу прибутку, строку та
порядку виплати частки прибутку
(дивідендів) належить до виключної
компетенції загальних зборів.

З Протоколів загальних зборів
учасників ТОВ "Геозвягель" (а.с. 132-138)
вбачається та не заперечувалось
сторонами, що у 2012 році загальними
зборами приймались рішення про виплату
дивідендів, які були повністю
виплачено (а.с. 116-122). Наведене також
підтверджується актом перевірки від
26.09.2013р. №628/22-00/37808277 (а.с. 59-80). Однак, у 2013
таке рішення загальними зборами н е п р
и й м а л о с ь, відповідно - дивіденди не
виплачувались.

За вказаного, оскільки на дату
звернення позивача до суду загальними
зборами Товариства не було визначено
порядок розпреділення прибутків
Товариства (виплати дивідендів
учасникам товариства) за 2013 рік і при
цьому отримана за оспорюваним
договором сума позики була повернута у
жовтні 2013, безпідставними є твердження
позивача, що укладення цього Договору
порушує порядок розподілу прибутку
товариства та права позивача на
отримання прибутку від діяльності
Товариства.

Таким чином, позивачем не доведено, що
укладений договір позики суперечить
меті діяльності товариства, порушує
порядок розподілу прибутку товариства
та впливає на права учасника щодо
отримання доходів від господарської
діяльності товариства (дивідендів).

Статтею 15 ЦК України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизначення або оспорювання. Під
захистом слід розуміти дії
уповноваженої особи, а також
діяльність органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права, шляхом
покладення виконання обов'язку по
відновленню порушеного права на особу,
яка такі права порушує.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звернутися до господарського суду
згідно із встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

За змістом ч.3 ст.215 ЦК України вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним може бути заявлена як однією
зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину (абз.5 п.5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Виходячи з обґрунтування позовних
вимог порушенням корпоративних прав та
інтересів позивача, останній звернувся
до суду, як учасник Товариства, тобто
заінтересована особа.

Як зазначено в абз.2 п.3.5 Рішення
Конституційного Суду України від
01.12.2004р. №18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес) одним із
способів захисту інтересів є визнання
правочину недійсним.

Поняття "охоронюваний законом інтерес"
наведено у Рішенні КСУ від 01.12.2004р.
№18-рп/2004, відповідно до якого вказане
поняття необхідно розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо
неопосередкований у суб'єктивному
праві простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загально - правовим засадам.

Під порушенням слід розуміти такий
стан суб'єктивного права, при якому
воно зазнало протиправного впливу з
боку правопорушника, внаслідок якого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення або ліквідації як
такого. Зазначені вище чинні норми
права передбачають необхідність
доведення наявності порушень прав і
інтересів позивача відповідачем при
його звернені з позовом до
господарського суду.

Таким чином, згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК
України, ст. 1 ГПК України, необхідною
умовою для задоволення позову є
наявність факту порушення або
оспорювання прав та інтересів позивача
у справі, на захист яких і спрямовано
звернення з позовом до суду. При цьому
п о з о в н і в и м о г и п о в и н н і
знаходитися у взаємозв'язку з
порушенням права або інтересу, тобто з
а б е з п е ч у в а т и з а х и с т та в і д
н о в л е н н я п о р у ш е н о г о п р а в а
у встановлений законом спосіб.
Аналогічні приписи містяться і в ст. 20
ГК України.

Також приписами пункту 11 Постанови № 13
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 "Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" передбачено, що
вирішуючи спір по суті, господарський
суд, в першу чергу, повинен встановити
наявність в особи, яка звернулася з
позовом, суб'єктивного матеріального
права або законного інтересу, на захист
якого подано позов, а також з'ясувати
наявність чи відсутність факту їх
порушення або оспорювання.

Тобто, навіть встановлення факту
недотримання у даному спорі приписів
ч.2 ст. 203, ст. 215 ЦК України не може бути
підставою для задоволення вимог
позивача щодо визнання договору
недійсним, за відсутності порушення
його корпоративних прав, оскільки за
відсутності такого порушення
задоволення позову суперечитиме
приписам першого речення п.51 Постанови
Пленуму ВГСУ №13 від 24.10.2008 "Про практику
розгляду судами корпоративних спорів".

Однак, позивач не довів, що внаслідок
укладення договору позики порушено
його корпоративні права, як учасника
товариства.

Отже, у задоволенні вимоги про визнання
недійсним договору позики, слід
відмовити.

Стосовно застосування наслідків
недійсності Договору, необхідно
зазначити, що оскільки позивач не є
стороною оспорюваного договору позики,
то обраний ними спосіб захисту
порушеного права шляхом застосування
реституції не призведе до захисту
порушеного права, навіть якби судом
було встановлено факт такого
порушення, оскільки застосування
наслідків недійсності угоди
(реституція) не поширюється на права
позивача - не сторони договору.

До того ж, суд вважає за доцільне
зауважити, що договір позики на час
звернення з позовом до суду виконано у
повному обсязі, доказом чого є
прибутковий касовий ордер від 08.05.2013
(а.с. 112).

За вказаного не підлягає задоволенню і
вимога про застосування реституції,
яка, до того ж, є похідною в даному
спорі.

Згідно ст. 32 ГПК, доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
або відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести
належними та допустимими у справі
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведено
обґрунтованість його позовних вимог,
як учасника ТОВ, у зв'язку з чим
підстави для задоволення позову, з
визначених позивачем мотивів,
відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32-34, 49, 69, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21.01.2014.

Суддя
Вельмакіна Т.М.

1 - до справи; 2 - позивачу (рек. з пов.); 3 -
відповідачу-2 : АДРЕСА_1 (рек. з пов.)