ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2014 року
Справа № 904/5245/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого: судді Науменка І.М.
(доповідача)

суддів: Павловського П.П., Кощеєва І.М.,
(зміна судової колегії відбулась на
підставі розпорядження секретаря
судової палати Коваль Л.А. №78 від
14.02.2014р.)

при секретарі судового засідання:
Назаренко С.Г.

від позивача: Козинець О.В., довіреність
№ 1056 від 07.05.2013р., представник;

Інші учасники судового процесу у
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства "Всеукраїнський
Акціонерний Банк", м.Київ, на ухвалу
господарського суду Дніпропетровської
області від 24.12.2013р. у справі №904/5245/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Всеукраїнський
Акціонерний Банк", м.Київ

до Відповідача-1 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сервіс Груп ЛТД",

м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Відповідача-2 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міра Макс", с. Широке,
Криворізький район, Дніпропетровська
область

Третя особа: Виконавчий комітет
Нововолодимирівської сільської Ради
Голопристанського району Херсонської
області, с.Нововолодимирівка,
Голопристанський район, Херсонська
область

про визнання недійсним акту передачі
майна у статутний капітал,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 24.12.2013р.
(суддя Петренко І.В.)
провадження у справі №904/5245/13 припинено
за п.1 ч.1. ст.80 ГПК України.

Підставою прийняття зазначеного вище
судового рішення стала
невідповідність обраних позивачем
способів захисту порушеного права
приписам ст.16 ЦК України та ст.20 ГПК
України.

Зокрема, на думку господарського суду
першої інстанції, оспорюваний
позивачем Акт передачі майна у
статутний капітал не є актом в
розумінні ст.12 ГПК України, тобто, не є
юридичною формою рішень органів,
офіційним письмовим документом, що
породжує певні правові наслідки та має
обов'язків характер для суб'єктів цих
відносин, а отже, спір про визнання
такого акту недійсним вирішенню в
господарських судах не підлягає.

Не погодившись з ухвалою від 24.12.2013р.,
скаржник звернувся до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій наполягає на тому, що
дана ухвала прийнята з порушенням норм
процесуального права, у зв'язку з чим
просить її скасувати з направленням
справи до місцевого господарського
суду для розгляду по суті.

Відповідно до ст.101 ГПК України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, заслухавши
присутніх у судовому засіданні
учасників судового процесу та
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування
господарським судом першої інстанції
при ухваленні оскаржуваного судового
акту вимог чинного законодавства
України, колегія суддів знайшла
апеляційну скаргу необґрунтованою та
такою, що задоволенню не підлягає, з
огляду на наведене нижче:

Як вбачається з матеріалів даної
справи, 06.02.2008р. між ВАТ "Всеукраїнський
Акціонерний Банк" (назву змінено на ПАТ
"Всеукраїнський Акціонерний Банк") та
ТОВ "Сервіс Груп ЛТД" був укладений
кредитний договір №05-08/Ю, відповідно до
умов якого відповідачу-1 був наданий
кредит в сумі 3 700 000,00 грн. з терміном
остаточного повернення 04.02.2013р.

З метою забезпечення виконання
умов кредитного договору № 05-08/Ю від
06.02.2008р., між позивачем та відповідачем-1
був укладений договір застави основних
засобів, а саме, лінії переробки молока
марки СВВ-10 від 31.03.2008р. та іпотечний
договір від 07.02.2008р.

Зокрема, за згаданим вище
іпотечним договором від 07.02.2008р. банку
(позивачеві) було передано в іпотеку
нерухоме майно (адміністративну
будівлю), розташовану за адресою:
Херсонська область, Голопристанський
район, с.Нововолодимирівка, вул.Леніна,
22-б.

З огляду на невиконання
відповідачем-1 взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором,
господарським судом Дніпропетровської
області прийнято рішення у справі
№14/5005/7232/2011 від 16.08.2011р. про стягнення з
ТОВ "Сервіс Груп ЛТД на користь ПАТ
"Всеукраїнський Акціонерний Банк" 5 058
103,37 грн. кредитної заборгованості.

Однак, в процесі виконання
зазначеного вище судового рішення
банку (позивачеві) стало відомо про
передачу Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сервіс Груп ЛТД" до
статутного капіталу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Міра Макс"
на підставі Акту від 01.03.2010р. 80% належних
останньому основних засобів, у тому
числі майна, що на момент передачі
знаходилось в іпотеці у ПАТ
"Всеукраїнський Акціонерний Банк" за
договором від 07.02.2008р., зокрема,
адміністративну будівлю, А. 942,0 кв.м.;
туалет - Г; огорожі - № 3, мостіння - №1 за
адресою: Херсонська область,
Голопристанський район,
с.Нововолодимирівка, вул.Леніна, 22-б.

Наведене стало приводом для
звернення ПАТ "Всеукраїнський
акціонерний банк" з позовом до ТОВ
"Сервіс Груп ЛТД" та до ТОВ "Міра Макс"
про визнання зазначеного вище Акту
передачі майна від 01.03.2010р., недійсним.

Відповідно до вимог статті 16
Цивільного кодексу України та статті 20
Господарського кодексу України, суд
може захистити порушене право чи
охоронюваний законом інтерес у спосіб,
встановлений договором або законом.

Як вірно зазначено в оскаржуваному
судовому рішенні, вирішуючи спір,
господарський суд повинен встановити
відповідність обраного позивачем
способу захисту його порушеного права
чи охоронюваного законом інтересу
вимогам статті 16 Цивільного кодексу
України, статті 20 Господарського
кодексу України, його здатність
захистити право чи охоронюваний
законом інтерес.

Так, ст.16 Цивільного кодексу України
встановлено наступні способи захисту
цивільних прав: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12
Господарського процесуального кодексу
України, господарським судам
підвідомчі справи у спорах, що
виникають при укладенні, зміні,
розірванні і виконанні господарських
договорів та з інших підстав, а також, у
спорах про визнання недійсними актів з
підстав зазначених у законодавстві.

Так, правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. В даному ж
випадку, правовою підставою передачі
майна ТОВ "Сервіс-Груп ЛТД" до
статутного фонду ТОВ "Міра-Макс" є
рішення загальних зборів Товариства,
що має бути зафіксоване відповідним
протоколом. Проте, зазначений вище
документ, витребуваний ухвалою від
03.02.2014р., сторонами суду не надано.

В той же час сам по собі Акт передачі
майна у статутний капітал, що є
предметом даного спору, є лише
документом, що фіксує реалізацію
зазначеного вище рішення загальних
зборів Товариства та окремо від
останнього права та обов'язки сторін не
породжує. Оспорюваний Акт передачі
майна не є юридичною формою рішень
органів, тобто, офіційним письмовим
документом, який породжує певні
правові наслідки, спрямовані на
регулювання тих чи інших суспільних
відносин і має обов'язковий характер
для суб'єктів цих відносин.

Тобто, колегія суддів вважає вірним
висновок місцевого господарського
суду про те, що оспорюваний позивачем
Акт не є актом у розумінні акту ст.12
Господарського процесуального кодексу
України, а отже, обраний позивачем
спосіб захисту порушеного права
встановленим чинним законодавством
України вимогам не відповідає.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про те, що спір про визнання недійсним
саме Акту передачі заставного майна у
статутний капітал ТОВ "Міра Макс"
вирішенню в господарських судах
України не підлягає, а отже,
провадження у справі має бути
припинено на підставі п. 1 ч.1 ст.80
Господарського процесуального кодексу
України.

Натомість, викладені в апеляційній
скарзі заперечення в ході апеляційного
провадження свого підтвердження не
знайшли, виявились необґрунтованими,
безпідставними та спростованими
наявними у справі доказами.

Разом з цим, колегія суддів зауважує на
тому, що відповідно до приписів ст.23
Закону України "Про іпотеку", у разі
переходу права власності (права
господарського відання) на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності
на предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

Таким чином, з аналізу наведених вище
правових норм вбачається, що позивач не
позбавлений права реалізації
порушеного права шляхом подання до
господарського суду відповідного
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
кредитної заборгованості незалежно
від того, хто на момент звернення до
суду є власником переданого в іпотеку
майна.

Враховуючи результат вирішення спору,
а саме, припинення провадження у
справі, апеляційна інстанція вважає
вірним повернення місцевим
господарським судом сплаченого
позивачем судового збору на підставі
п.5.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №7 від
21.02.2013 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України", ст.7
Закону України "Про судовий збір" та
ст.49 ГПК України.

У підсумку, з огляду на відмову в
задоволенні апеляційної скарги, судові
витрати на апеляційне оскарження
підлягають стягненню з позивача на
підставі ч.5 ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.101, 103-106 ГПК України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Всеукраїнський Акціонерний Банк",
м.Київ, на ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 24.12.2013р.
у справі №904/5245/13 - залишити без
задоволення.

Ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 24.12.2013р.
у справі №904/5245/13 - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України у
двадцятиденний строк.

Повний текст постанови підписаний
19.02.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Науменко

Суддя
В.О. Кузнецов

Суддя
І.М. Кощеєв