ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2014 Справа №
901/4188/13

За позовом Кримського
республіканського підприємства «Вода
Криму», м. Сімферополь, Автономна
Республіка Крим

до відповідача Публічного
акціонерного товариства
«Сімферопольський машинобудівний
завод «Прогрес», м. Євпаторія,
Автономна Республіка Крим

про стягнення заборгованості

Суддя Янюк О.С.

Представники:

від позивача - Шараборін О.М.
(довіреність від 20.12.2013 № 97/1);

від відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: 17.12.2013 Кримське
республіканське підприємство «Вода
Криму» (далі - позивач, КРП «Вода Криму»)
звернулось до господарського суду
Автономної Республіки Крим (далі - суд)
із позовною заявою про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Сімферопольський машинобудівний
завод «Прогрес» (далі - відповідач, ПАТ
«СМЗ «Прогрес»), з урахуванням заяви
про зменшення позовних вимог від 05.02.2014
(а.с.33), грошових коштів у розмірі 29
044,63грн, з яких 28 220,15грн основного
боргу, 671,35грн - пені, 153,13грн - три
відсотки річних Крім того, позивач
просить стягнути з відповідача виплати
по сплаті судового збору у розмірі
1720,50грн.

Позовні вимоги обґрунтовує ст.ст. 525-526,
530, 625 Цивільного кодексу України (далі -
ЦК України), ст. 193 Господарського
кодексу України (далі - ГК України) та
вказує на неналежне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за договором на
водопостачання з комунального
водопроводу та відведення стоків
(водовідведення) в комунальну
каналізацію від 01.02.2009 № 151 (з
урахуванням змін) у частині своєчасної
оплати наданих послуг з водопостачання
за період з 22.04.2013 по 22.10.2013.

Ухвалою суду 18.12.2013 порушено
провадження у справі та у порядку ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) зобов'язано
сторін надати суду докази, необхідні
для вирішення спору.

На підставі ст.77 ГПК України розгляд
відкладався. Черговий розгляд справи
призначений на 17.02.2014.

Під час судового засідання представник
позивача підтримав позовні вимоги та
надав пояснення, аналогічні викладеним
у позовній заяві та поясненнях до
позовної заяви (а.с. 53-55).

Відповідач явку свого повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, про причини неявки суд не
повідомив. Так, особи, які беруть участь
у справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87
ГПК України. У разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомлено суду стороною, а у разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду (п.
3.9.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»). За таких обставин,
суд вважає відповідача належним чином
повідомленим про час і місце розгляду
справи (а.с. 29,56).

Відповідач процесуальним правом,
передбаченим ст. 59 ГПК України, не
скористався та відзиву на позов не
надав.

До того ж, явка представника
відповідача обов'язковою судом не
визнавалась, а тому, ураховуючи, що явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням зазначеного, суд вважає
за можливе розглядати справу без
участі представника відповідача на
підставі ст. 75 ГПК України за наявними у
справі матеріалами.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому
засіданні проголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, судом
встановлені наступні обставини.

01.02.2009 між Кримським республіканським
підприємством «Виробниче підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства м. Сімферополя»
(перейменоване в КРП «Вода Криму»
відповідно до розпорядження Ради
міністрів Автономної Республіки Крим
від 20.03.2013 № 179-р, Виробник) та Публічним
акціонерним товариством
Сімферопольський машинобудівний завод
«Прогрес» (з урахуванням змін, внесених
згідно договору про внесення змін від
08.02.2009, а.с. 15, Споживач) укладений
договір на водопостачання з
комунального водопроводу та
відведення стоків (водовідведення) в
комунальну каналізацію № 151 (далі -
Договір, а.с. 9-14,).

Пунктом 14.1 Договору визначено, що
останній укладається строком до 01.02.2010
включно та застосовується до відносин
між сторонами (діє) з дати його
укладення. Договір вважається щорічно
продовженим на один рік, якщо протягом
місяця до спливу строку від однієї із
сторін на адресу іншої не надійде заява
про відмову від Договору. Доказів, що
підтверджують чи спростовують
зазначені обставини сторонами суду
надано не було, а відтак, договір є
чинним.

Відповідно до п.п. 2.2-2.3 Договору
Виробник приймає на себе зобов'язання
на умовах цього Договору забезпечити
Споживача питною холодною водою (ДСТУ
2874-82) при наявності її в джерелах та
здійснювати водовідведення, а Споживач
приймає на себе зобов'язання споживати
послуги водопостачання та
водовідведення у кількості не більше
встановленого нормативного об'єму
(ліміту).

Так, згідно із п. 2.4 Договору для
Споживача встановлені нормативні
об'єми (ліміт) послуг, зокрема,
водоспоживання на виробничі та
господарські потреби Споживача у
розмірі 223,4 тис. куб. м на рік (1320,4 куб. м
на місяць).

Крім того, п. 2.5 Договору встановлені
обов'язки Споживача своєчасно
сплачувати надані йому послуги з
водопостачання та водовідведення,
належним чином експлуатувати
водопровідні та каналізаційні мережі,
які підключені до магістральних мереж
Виробника, та через які Споживачу
здійснюється подача води, здійснюється
водовідведення тощо.

Тарифи на послуги водопостачання та
водовідведення та їх складові на дату
укладення Договору вказуються в
окремому додатку, який складається
Виробником та є невід'ємною частиною
Договору. Підписавши Договір, Споживач
тим самим погоджується з тарифами та
підтверджує одержання такого додатку
(п. 3.2 Договору).

Так, на виконання зазначеного пункту
Договору Виробником були складені
розрахунки тарифів на послуги
водопостачання, введені з 01.02.2009 (а.с. 66)
та на водовідведення, введені з 01.02.2009
(а.с. 67), які є невід'ємними частинами
Договору.

Крім того, п. 3.4 Договору узгоджено, що
загальна вартість послуг визначається
шляхом множення об'єму наданих
Споживачу послуг на тариф, який діє у
відповідний період.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що
розрахунки за воду здійснюються згідно
тарифів. Так, вартість 1 куб. м за
водопостачання на виробничі та
господарські потреби Споживача
складає 5,5417 грн, вартість
водовідведення на виробничі та
господарські потреби - 1,2917грн. Вартість
1 куб. м за водопостачання житлового
фонду складає 2,133грн, за водовідведення
житлового фонду - 0,5583грн. Додатково
нараховується ПДВ.

Пунктом 4.2 Договору сторони
передбачили порядок здійснення
розрахунків Споживача за послуги з
водопостачання та водовідведення. Так,
оплата Споживачем, який не є бюджетною
організацією, здійснюється шляхом
внесення авансового платежу на
розрахунковий рахунок Виробника в
розмірі 75 % від вартості спожитих
послуг за попередній період (який був
перед розрахунковим). Авансовий платіж
вноситься Споживачем до 15 числа
розрахункового місяця. Остаточний
розрахунок Споживача за послуги з
водопостачання та водовідведення
здійснюється протягом 3 (трьох)
банківських днів з моменту одержання
Споживачем виставленого Виробником
рахунку за спожиті послуги.

Крім того, об'єм спожитої води та
сточних вод визначається, зокрема, за
показниками приладів обліку
(водомірів, водолічильників), при цьому
строки (дати) встановлення, реєстрації
показників приладів обліку Виробник
визначає самостійно (п. 8.1 Договору).

Згідно із п. 8.2 Договору за
місцезнаходженням об'єктів Споживача
(вул. Ген. Васильєва,34; вул. 2-ї
Гвардейської армії, 5; вул. Ген.
Захарова; вул. Беспалова, 9; вул. Крилова,
156) останньому встановлені прилади
обліку.

На виконання умов Договору Виробник
виставляв Споживачу рахунки на оплату
спожитих комунальних послуг на
загальну суму 74 521,39грн, а саме: від
22.05.2013 на суму 9 234,24грн (а.с16), від 19.06.2013
на суму 6 411,20грн (а.с.17), від 24.07.2013 на
суму 14 167,86грн (а.с.18), від 20.08.2013 на суму
15 009,94грн (а.с19), від 23.09.2013 на суму 13
175,27грн (а.с.20), від 22.10.2013 на суму 16
522,88грн (а.с.21). Зазначені рахунки
одержані Споживачем, що
підтверджуються відповідними
відмітками, які містяться на них.
Доказів протилежного відповідачем
суду надано не було.

Водночас, представниками Виробника та
Споживача були складені акти виконаних
робіт по абоненту №151, а саме: від 22.05.2013
(а.с16, на звороті), від 19.06.2013 (а.с.17, на
звороті), від 24.07.2013, від 20.08.2013 (а.с19, на
звороті), від 23.09.2013 (а.с.20, на звороті),
від 22.10.2013 (а.с.21, на звороті), відповідно
до яких останніми було проведено
зняття показників витрат води по
водолічильникам Споживача. Зазначені
акти підписані без зауважень
представником Споживача. Доказів
протилежного сторонами суду надано не
було.

У той час, Споживачем була здійснена
лише часткова оплата за Договором у
розмірі 46 301,24грн, що підтверджується
наступними банківськими виписками за
розрахунковим рахунком позивача: від
30.05.2013 на суму 5 000,00грн; від 04.06.2013 на
суму 4 234,24грн; від 26.06.2013 на суму 6
411,20грн; від 25.07.2013 на суму 4 167,86грн; від
15.08.2013 на суму 3 411,20грн; від 28.08.2013 на
суму 1 000,00грн; від 29.08.2013 на суму 3
650,00грн; від 11.09.2013 на суму 5 000,00грн; від
21.10.2013 на суму 850,00грн; від 14.11.2013 на суму 1
673,16грн; від 16.12.2013 на суму 3000,00грн; від
23.12.2013 на суму 1000,00грн; від 25.12.2013 на суму
1000,00грн; від 27.12.2013 на суму 1000,00грн; від
03.02.2014 на суму 2 000,00грн; від 20.01.2014 на
суму 4 000,00грн, від 28.01.2014 на суму 128,00грн
(а.с.34-46).

Таким чином, заборгованість Споживача
за надані Виробником послуги з
водопостачання складає 28 220,15 грн (74
521,39 грн - 46 301,24 грн = 28 220,15 грн). Проте,
оскільки вищевказана заборгованість у
добровільному порядку сплачена
відповідачем не була, позивач
звернувся з даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, суд вважає позовні
вимоги такими, що підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України,
ч. 1 ст. 175 ГК України).

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174
ГК України, зокрема, з договорів та
інших правочинів (угод).

Як встановлено судом, спірний Договір
за своєю правовою природою є змішаним
договором, зміст якого складають умови,
характерні для договорів постачання
енергетичними та іншими ресурсами
через приєднану мережу, а також
договорів про надання послуг.

Так, відповідно до ст. 714 ЦК України за
договором постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу одна сторона (постачальник)
зобов'язується надавати другій стороні
(споживачеві, абонентові) енергетичні
та інші ресурси, передбачені договором,
а споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними
та іншими ресурсами через приєднану
мережу застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж,
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом або не
випливає із суті відносин сторін.
Законом можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання
договору постачання енергетичними та
іншими ресурсами. Зокрема, особливості
договірних відносин водопостачання
визначаються Законом України «Про
питну воду та питне водопостачання»
від 10.01.2002 № 2918-III (далі - Закон № 2918-III).

Так, у ст. 1 Закону № 2918-III визначено, що
централізоване
водопостачання - господарська
діяльність із забезпечення споживачів
питною водою за допомогою комплексу
об'єктів, споруд, розподільних
водопровідних мереж, пов'язаних єдиним
технологічним процесом виробництва та
транспортування питної води.

Ураховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що спірний Договір
направлений, зокрема, на надання
позивачем питної холодної води
відповідачу, яке є його основним
зобов'язанням. У відповідача ж, у силу
умов Договору і приписів чинного
законодавства, виникає зустрічне
зобов'язання оплати прийнятої води.

Судом також встановлено, що укладений
між сторонами Договір недійсним у
судовому порядку не визнавався, у
зв'язку з чим, у силу ст. 629 ЦК України,
він є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 526, 625 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином. Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Аналогічне положення стосовно
господарських зобов'язань міститься у
ст. 193 ГК України.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачем належним чином виконувались
прийняті на себе зобов'язання за
Договором, здійснювалось постачання
холодної води, що підтверджується
наявними в матеріалах справи актами.
Разом з тим, на виконання умов Договору
позивач виставляв відповідачу рахунки
на оплату заборгованості, які були
одержані представником останнього.

У той час, відповідач взяті на себе
зобов'язання з оплати послуг
водопостачання виконав не у повному
обсязі, доказів протилежного суду не
надав. З огляду на те, що своєчасне
внесення платежів за послуги
водопостачання є одним з основних
обов'язків відповідача, належне
виконання якого вимагається законом та
Договором, суд дійшов висновку, що
основна заборгованість відповідача у
розмірі 28 220,15 грн є обґрунтованою,
підтвердженою матеріалами справи та
підлягає стягненню з відповідача у
повному обсязі.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача пеню за порушення строків
оплати послуг з водопостачання. З цього
приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Виходячи з фактичних обставин справи,
суд дійшов висновку про те, що у
встановлені Договором строки
відповідач взяті на себе зобов'язання
щодо оплати послуг з водопостачання не
виконав, тобто є таким, що порушив
(прострочив виконання) зобов'язання.

У силу ч. 2 ст. 20 ГК України, захист прав і
законних інтересів суб'єктів
господарювання здійснюється шляхом
застосування до особи, яка порушила
право, штрафних санкцій та іншими
способами, передбаченими законом.

Так, п. 11.1.1 Договору передбачено, що при
закінченні строку на оплату, вказаного
у розділі 4 Договору, Споживач за кожний
день прострочення сплачує Виробнику
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України,
яка діє в період прострочення, від суми
простроченого платежу. Аналогічні
положення містяться у ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 22.11.1996 № 543/9-ВР.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені за період з 28.05.2013 по
31.10.2013 у розмірі 671,35 грн (а.с. 54-55), суд
вважає його вірним, а тому вимога
позивача про стягнення пені у
зазначеному розмірі є обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача суму трьох процентів
річних. З цього приводу суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Здійснивши власний розрахунок трьох
процентів річних за період з 28.05.2013 по
31.10.2013 у розмірі 427,12грн, суд дійшов
висновку, що зазначена сума відповідає
розміру, заявленому позивачем у позові.
Відтак, вимога позивача про стягнення
процентів річних у вказаному розмірі є
обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Витрати позивача по сплаті судового
збору у розмірі 1 720,50 грн відповідно до
ст. 49 ГПК України при задоволенні
позову покладаються судом на
відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85, 115-116 ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Сімферопольський машинобудівний
завод «Прогрес» на користь Кримського
республіканського підприємства «Вода
Криму» грошові кошти у розмірі 29
044,63грн грн (двадцять дев'ять тисяч
сорок чотири гривні шістдесят три
копійки), з яких 28 220,15грн основного
боргу, 671,35грн пені, 153,13грн трьох
відсотків річних.

3. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Сімферопольський машинобудівний
завод «Прогрес» на користь Кримського
республіканського підприємства «Вода
Криму» витрати по сплаті судового
збору у розмірі 1 720,50грн (одна тисяча
сімсот двадцять гривень п'ятдесят
копійок).

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 19.02.2013

Суддя
О.С. Янюк