ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р.
Справа № 914/3833/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Зварич О.В.

суддів
Гриців В.М.

Якімець Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП
ОСОБА_2) б/н від 02.01.2014р. (вх. № 01-05/137/14 від
14.01.2014р.)

на рішення Господарського суду
Львівської області від 17.12.2013р.

у справі № 914/3833/13

за позовом: Публічного акціонерного
товариства "Миронівський хлібопродукт"
(надалі ПАТ "Миронівський
хлібопродукт")

до відповідача: ФОП ОСОБА_2

про стягнення 102904,83 грн.,

за участю:

від позивача: Жигаленко О.В. -
представник (довіреність № 27/Д від
18.03.2013р.);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 17.12.2013р. у справі
№914/3833/13 (суддя Ділай У.І.) позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з
ФОП ОСОБА_2 на користь ПАТ "Миронівський
хлібопродукт" 88906,77 грн. основного
боргу, 2732,04 грн. пені, 6102,46 грн. 30% річних
та 1954,78 грн. судового збору. Відмовлено
в частині стягнення 5000,00 грн. основного
боргу та 163,56 грн. пені.

В ході розгляду справи суд першої
інстанції встановив, що відповідач
належно не виконав свої зобов'язання
перед позивачем щодо оплати вартості
отриманого товару, в результаті чого
непогашеною залишилась заборгованість
в сумі 93906,77 грн., часткову оплату якої в
сумі 5000,00 грн. відповідач здійснив до
моменту заявлення даного позову в суд.
В частині стягнення 163,56 грн. пені
відмовлено з тих підстав, що позивач
невірно розрахував її розмір.
Одночасно суд визнав правильним
розрахунок позивача про стягнення з
відповідача обумовлених договором 30%
річних від простроченої суми, а саме
6102,46 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій вважає, що суд першої інстанції
порушив норми матеріального та
процесуального права. Визнає борг
перед позивачем в сумі 88906,77 грн.
Звертає увагу на те, що позивач
продовжував поставку товару без повної
оплати попередньої поставки, у зв'язку
з чим строк виконання грошового
зобов'язання щодо відповідача не
настав. Вказує, що позивач неправомірно
застосував пеню за прострочення
виконання вказаного зобов'язання.
Стверджує, що всупереч ст. 625 ЦК України
позич при розрахунку інфляційних
збитків не врахував дефляцію за
червень 2013 року. Просить скасувати
рішення господарського суду
Львівської області від 17.12.2013р. у справі
№ 914/3833/13, визнати нечинним п. 8.3
договору поставки № ПТ22П/ЧФЛ від
26.04.2013р. з тих підстав, що даний правочин
вчинено під впливом помилки, відмовити
в задоволенні позовних вимог в частині
стягнення пені, 30% річних та
відшкодування судового збору.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
просить залишити без змін рішення
господарського суду Львівської
області від 17.12.2013р. у справі № 914/3833/13, а
апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 - без
задоволення.

Відповідач не забезпечив явки в судове
засідання уповноваженого
представника, про час, дату і місце
розгляду апеляційної скарги належно
повідомлений, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення від 17.01.2014р.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу та заслухавши
пояснення представника позивача,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
прийшла до висновку про відсутність
підстав для скасування рішення
господарського суду Львівської
області від 17.12.2013р. у справі № 914/3833/13, з
огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 26
квітня 2013 року між ФОП ОСОБА_2 (покупець)
та ПАТ "Миронівський хлібопродукт"
(постачальник) укладено договір
поставки № ПТ22П/ЧФЛ, за умовами якого
постачальник зобов'язується поставити,
а покупець - прийняти та оплатити товар
у кількості, по найменуваннях і цінах,
зазначених у накладних
(товарно-транспортних або товарних), що
виписуються на кожну партію товару (а.с.
19-23).

В пункті 2.1 договору зазначено, що ціна
по кожному найменуванню і на кожну
партію товару визначається на підставі
прайс-листів постачальника та
вказується в накладних на кожну партію
товару і містить у собі податок на
додану вартість.

Строки та порядок оплати товару
визначаються за кожним асортиментом
товару й зазначаються в додатку № 1 до
цього договору, який є його невід'ємною
частиною. В разі затримки оплати партії
товару постачальник припиняє наступну
поставку до повного проведення
розрахунків та крім того, має право
прийняти рішення про дострокове
розірвання договору (п. 2.3 договору).

Згідно п. 2.5 договору покупець
зобов'язаний проводити звірку
розрахунків з постачальником за
поставлену продукцію до 20 числа
кожного місяця, який іде за періодом,
щодо якого здійснюється звірка, шляхом
підписання акта звірки
взаєморозрахунків.

Відповідно до п. 4.1 договору товар
поставляється по партіям згідно до
замовлення покупця, в якому
зазначається асортимент, кількість
товару, строк та умови поставки.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що
датою постачання вважається дата
підписання накладної
(товарно-транспортної або товарної)
обома сторонами, що засвідчує
прийняття товару покупцем від
постачальника. Сторони погодились, що
особи, які підписали накладні
(товарно-транспортної або товарної) з
прикладанням печатки (або штампу),
являються уповноваженими особами на
підписання даних документів та їхні
підписи свідчать про
приймання-передачу товару.

Розділом 5 договору встановлено, що
товар в залежності від його
асортименту може постачатись покупцю
як в незворотній так й зворотній
(заставній) тарі. У разі поставки товару
в зворотній тарі (полімерні ящики,
піддони), умови щодо прийомки та
передачі такої тари визначаються в
додатку № 2 до цього договору.

Договір набирає чинності з моменту
підписання і діє до 31 грудня 2013 року (п.
6.1 договору).

В пункті 7.2 договору зазначено, що
одержуваний товар вважається зданим по
кількості - відповідно до даних,
зазначених в накладних
(товарно-транспортних або товарних) та
актах приймання-передачі. Остаточна
кількість поставленого товару
визначається згідно до даних,
зазначених в актах приймання-передачі.

Розділом 8 договору передбачена
відповідальність сторін.

Відповідно до п. 8.3 договору за
прострочення оплати товару, покупець
сплачує на користь постачальника пеню
в розмірі 0,3 % від суми заборгованості
за кожен день прострочення, а також
несе відповідальність, встановлену в
ст. 625 ЦК України в розмірі 30% річних з
простроченої суми за весь час
прострочення.

Згідно додатку № 1до договору поставки
№ ПТ22П/ЧФЛ від 26.04.2013р. оплата за товар
проводиться протягом 14 банківських
днів з моменту поставки (а.с.24).

Договір поставки № ПТ22П/ЧФЛ від 26.04.2013р.
та додаток № 1 до нього підписані та
скріплені печатками сторін, що
свідчить про погодження ними всіх
істотних умов даного договору.

На виконання договірних зобов'язань
позивач поставив відповідачу товар,
вартість якого становить 110098,51 грн., що
підтверджується товаро-транспортними
накладними № РФ100005111 від 05.06.2013р., №
РФ100005238 від 12.06.2013р., № ЧЕ100016475 від
26.06.2013р., № РФ100005517 від 26.06.2013р. та актами
прийому-передачі продукції до них, які
підписані та скріплені печатками
сторін (а.с.25-35).

06.08.2013р. відповідач отримав від
позивача лист-вимогу за № 7 від 06.08.2013р.,
в якому зазначено, що станом на 06.08.2013р.
заборгованість ФОП ОСОБА_2 перед ПАТ
"Миронівський хлібопродукт" за
отриманий згідно договору поставки
№ПТ22П/ЧФЛ від 26.04.2013р. товар становить
103906,77 грн. Позивач наполягав на
терміновій оплаті заборгованості до
09.08.2013р. та попередив, що в разі несплати
вказаної суми буде змушений звернутись
до суду за захистом своїх прав (а.с.37).

З наявного в матеріалах справи
належним чином оформленого акта звірки
взаємних розрахунків між сторонами за
договором №ПТ22П/ЧФЛ від 26.04.2013р. за
період з 01.08.2013р. по 31.08.2013р. вбачається,
що відповідач частково виконав
вищевказану вимогу позивача щодо
сплати заборгованості за отриманий
товар, внаслідок чого станом на 31.08.2013р.
заборгованість перед позивачем
становить 93906,77 грн. (а.с.36).

Підставою звернення позивача до
місцевого господарського суду з даним
позовом слугувало непогашення
відповідачем боргу в сумі 93906,77 грн.

Позовна заява ПАТ «Миронівський
хлібопродукт» від 30.09.2013р. з додатками
надіслана на адресу суду першої
інстанції 03.10.2013р., про що свідчить
поштовий штемпель на конверті (а.с.39).

Разом з тим, 14.11.2013р. відповідач надав
місцевому господарському суду акт
звірки взаємних розрахунків за період
з 01.10.2013р. по 31.10.2013р., з якого вбачається,
що 02.10.2013р. відповідач частково погасив
заборгованість по договору № ПТ22П/ЧФЛ
від 26.04.2013р. в сумі 5000,00 грн., розмір
заборгованості станом на 31.10.2013р.
становить 88906,77 грн.

При винесенні постанови колегія суддів
керувалася наступним:

Згідно ч. 2 ст.11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема є договори та інші
правочини.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

В частині 1 статті 627 ЦК України
зазначено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У відповідності із ст. 629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК
України, яка містить аналогічні
положення, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Ст. 599 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

В ході розгляду апеляційної скарги ФОП
ОСОБА_2 колегією суддів встановлено, що
на виконання умов укладеного між
сторонами договору поставки №ПТ22П/ЧФЛ
від 26.04.2013р. позивач в червні 2013 року
поставив відповідачу товар вартістю
110098,51 грн., що підтверджується
вищеописаними, належним чином
оформленими актами прийому-передачі
продукції та товаро-транспортними
накладними.

Відповідач оплатив отриманий товар
частково. Згідно наявної в матеріалах
справи копії акту звірки взаємних
розрахунків станом на 31.08.2013р.
заборгованість складала 93906,77 грн., яка
є предметом двного позову.

Однак, в акті звірки взаємних
розрахунків між сторонами за період з
01.10.2013р. по 31.10.2013р. відображено, що
02.10.2013р. відповідач частково погасив
заборгованість перед позивачем в сумі
5000,00 грн., внаслідок чого на момент
відправлення даної позовної заяви на
адресу суду існував борг в розмірі 88906,77
грн.

В матеріалах справи відсутні і суду не
надані докази виконання відповідачем в
повному обсязі своїх зобов'язань щодо
оплати отриманого товару.

Проаналізувавши вищенаведені приписи
ЦК України та оцінивши докази у справі,
суд апеляційної інстанції вважає
обґрунтованим висновок місцевого
господарського суду про наявність
правових підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача 88906,77
грн. боргу. Одночасно, суд першої
інстанції підставно відмовив у позові
в частині стягнення з відповідача на
його користь 5000,00 грн., оскільки ці
кошти були сплачені до надіслання
позову в господарський суд Львівської
області.

В апеляційній скарзі відповідач визнає
факт наявності боргу перед позивачем в
розмірі 88906,77 грн. та не оскаржує
рішення суду щодо стягнення вказаного
боргу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

В пункті 8.3 договору поставки №
ПТ22П/ЧФЛ від 26.04.2013р. зазначено, що за
прострочення оплати товару покупець
несе відповідальність, встановлену в
ст. 625 ЦК України, в розмірі 30% річних з
простроченої суми за весь час
прострочення.

Відповідно до розрахунку позовних
вимог, позивач нарахував відповідачу
за період з 26.06.2013р. по 26.09.2013р. 30% річних
в сумі 6102,46 грн.

Зважаючи на те, що розмір процентів
річних сторони обумовили в договорі
поставки, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правомірно задоволив
дану вимогу позивача та стягнув з
відповідача 30% річних в сумі 6102,46 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з
відповідача 2895,60 грн. пені за період з
26.06.2013р. по 26.09.2013р., слід зазначити
наступне.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтями 1, 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» від
22.11.1996р. №543/96-ВР з наступними змінами та
доповненнями передбачено, що платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, який
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 8.3 договору поставки №
ПТ22П/ЧФЛ від 26.04.2013р. за прострочення
оплати товару, покупець сплачує на
користь постачальника пеню в розмірі
0,3% від суми заборгованості за кожен
день прострочення.

Проаналізувавши проведений місцевим
господарським судом перерахунок
розміру заявленої позивачем до
стягнення пені, колегія суддів вважає
його арифметично правильним та
констатує, що суд правомірно відмовив
позивачу в стягненні 163,56 грн. пені й
обґрунтовано задоволив позовні вимоги
в частині стягнення з відповідача на
користь позивача 2732,04 грн. пені за
період з 26.06.2013р. по 26.09.2013р.

Твердження апелянта про те, що при
перерахунку заявлених до стягнення
штрафних санкцій суд, як і позивач, не
врахував дефляції за червень 2013 року, є
безпідставними, оскільки в даній
справі втрати від інфляції не є
предметом спору та ніяким чином не
впливають на розрахунок розміру
штрафних санкцій.

Як вбачається з позовної заяви,
позивач, зокрема, просив суд стягнути з
відповідача 30% річних за період з
26.06.2013р. по 26.09.2013р., а не втрат від
інфляції за вказаний період, а тому
відсутні правові підстави для
врахування дефляції за червень 2013р.

Суд апеляційної інстанції вважає
неправомірною вимогу відповідача про
визнання нечинним пункту 8.3 укладеного
між сторонами договору поставки, з тих
підстав, що позивачем у даній справі є
ПАТ «Миронівський хлібопродукт», а не
ФОП ОСОБА_2 Предметом судового розгляду
є вимога позивача про стягнення з
відповідача суми основної
заборгованості та штрафних санкцій за
неналежне виконання договірних
зобов'язань. В матеріалах справи
відсутні докази заявлення
відповідачем будь-яких зустрічних
позовних вимог у даній справі в суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.101 ГПК України в
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
судом першої інстанції вірно
встановлено фактичні обставини справи,
надано належну оцінку дослідженим
доказам, прийнято законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, тому його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги покладаються на скаржника
згідно положень ст.49 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Рішення господарського суду
Львівської області від 17.12.2013р. у справі
№914/3833/13 залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Справу повернути в господарський суд
Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку згідно з Розділом
ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя
Зварич О.В.

судді
Гриців В.М.

Якімець Г.Г.