ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року Справа № 910/8692/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Кочерової Н.О.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну

скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна фірма
"Дах-сервіс"

на постанову Київського апеляційного
господарського суду від 09 грудня 2013
року

у справі № 910/8692/13

господарського суду міста Києва

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна фірма
"Дах-сервіс"

до публічного акціонерного
товариства "Трикотажна фабрика "Роза"

про стягнення 508 306 грн. 80
коп.

за участю представників

позивача - Ланг А.П.

відповідача - Кузмичов С.Г.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будівельна фірма
"Дах-сервіс" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовною заявою про стягнення з
публічного акціонерного товариства
"Трикотажна фабрика "Роза"
заборгованості в сумі 508 306 грн. 80 коп.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 10 жовтня 2013 року (судді:
Паламар П.І., Літвінова М.Є., Сташків Р.Б.)
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 09 грудня 2013
року (судді Пономаренко Є.Ю., Дідиченко
М.А., Руденко М.А.) у справі № 910/8692/13 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеними
рішенням та постановою Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Будівельна фірма "Дах-сервіс"
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою в
якій просить рішення господарського
суду міста Києва від 10 жовтня 2013 року та
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 09 грудня 2013
року скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна фірма
"Дах-сервіс" задовольнити повністю.

В обґрунтування зазначених вимог
заявник касаційної скарги посилається
на неправильне застосування судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального права, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між закритим
акціонерним товариством "Трикотажна
фабрика "Роза" (правонаступником якого
є публічне акціонерне товариство
"Трикотажна фабрика "Роза"), як
замовником та товариством з обмеженою
відповідальністю "Будівельна фірма
"Дах-сервіс", як підрядником 08 жовтня 2008
року та 12 березня 2009 року укладено
договори №081008/2 та №120309 відповідно.

Згідно предметів даних договорів
замовник доручає, а підрядник
зобов'язується на власний ризик
виконати, у відповідності до
проектно-кошторисної документації,
умов договору та завдання замовника,
роботи з виготовлення фасаду будівлі
та оздоблення колон, влаштування
теплоізоляційно-оздоблювальної
системи фасаду будинку корпус А по вул.
М.Грінченка, 2/1 у м. Києві, а останній -
прийняти та оплатити ці роботи на
умовах договору (п. 1.1 договорів).

З урахуванням умов додаткової угоди № 1
від 17 листопада 2008 року кошторисна
вартість робіт за договором № 081008/2
встановлена у розмірі 807656,80 грн.

Ціна робіт за договором № 120309,
визначена кошторисом у розмірі 524742
грн.

Умовами обох договорів передбачено, що
кошторис є твердим та не підлягає
перегляду за будь-яких обставин, окрім
тих, що передбачені даними договорами.
У разі перевищення твердого кошторису
усі пов'язані з цим витрати несе
підрядник.

Пунктами 5.3, 5.4 укладених між сторонами
договорів передбачено, що розрахунок
за виконані роботи проводиться
протягом 15 календарних днів з моменту
підписання щомісячних актів
приймання-передачі виконаних робіт
(форма КБ2-в) за мінусом 10% від суми
актів, остаточний розрахунок, що
складає 10% вартості Замовник оплачує
Підряднику протягом 15 календарних
днів з моменту підписання кінцевого
акта прийому-передачі виконаних робіт.

Підписаними сторонами актами
приймання виконаних підрядних робіт №
2 за листопад 2008 року на суму 316885,20 грн.
та за січень 2009 року на суму 154995,60 грн.
підтверджується виконання робіт за
договором № 081008/2 та додаткової угоди №
1 до нього на загальну суму 471880,80 грн.

Підписаними сторонами актами
приймання виконаних підрядних робіт №
1 за жовтень 2009 року на суму 216043,20 грн., №
3 за жовтень 2009 року на суму 79054,80 грн., за
жовтень 2009 року на суму 99902,40 грн.
підтверджується виконання робіт за
договором № 120309 на загальну суму 395000,40
грн.

Разом з тим, роботи вартістю 79054,80 грн.
виконані з перевищенням погодженого
договором № 120309 кошторису та
відповідно до умов п. 4.1 підлягають
віднесенню до витрат позивача
(підрядника).

Про дану обставину також зазначає
позивач в позовній заяві.

Таким чином, загальна вартість
належним чином виконаних робіт в межах
погоджених кошторисів за обома
договорами, прийнятих відповідачем без
зауважень, становить 787826 грн. 40 коп. (471
880 грн. 80 коп. (сума виконаних робіт за
договором № 081008/2) + 395 000 грн. 40 коп. (сума
виконаних робіт за договором № 120309) - 79
054 грн. 80 коп. (роботи виконані позивачем
з перевищенням погодженого договором
№ 120309 кошторису)).

Відповідачем роботи за зазначеними
договорами оплачено у загальній сумі 816
000 грн. 00 коп. (409 000 грн. 00 коп. за
договором № 081008/2 та 407 000 грн. 00 коп. №
120309), що підтверджується виписками з
банківського рахунку позивача.

Позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача
заборгованості за не підписаними
останніми актами виконаних робіт одним
за січень 2010 року на суму 102 090 грн. та
трьома за квітень 2010 року на загальну
суму 508 306 грн. 80 коп.

У своїх поясненнях, представник
позивача, в суді апеляційної інстанції
підтвердив те, що зазначену суму ним
заявлено до стягнення на підставі не
підписаних відповідачем актів
виконаних робіт одного за січень 2010
року та трьох за квітень 2010 року.

Так, згідно листів відповідача від 11
червня 2012 року № 1106 та від 12 квітня 2013
року № 401 (а.с.73,76-77) останній відмовився
від підписання зазначених актів (на
підставі яких заявлено позовні вимоги
у даній справі), посилаючись при цьому
на недоліки у виконаних позивачем
роботах, що підтверджені висновком
спеціаліста з будівельно-технічних
досліджень від 30 вересня 2009 року №
12/09-2009, згідно якого вартість недоліків
складає 1029066 грн.

При цьому, відповідач у листах зазначав
про те, що недоліки у виконаних
позивачем роботах так і не були
останнім усунені.

Враховуючи неоплату відповідачем
зазначених актів позивач звернувся з
даним позовом до суду.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 ГК України визначено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

За договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 875 Цивільного
кодексу України за договором
будівельного підряду підрядник
зобов'язується збудувати і здати у
встановлений строк об'єкт або виконати
інші будівельні роботи відповідно до
проектно-кошторисної документації, а
замовник зобов'язується надати
підрядникові будівельний майданчик
(фронт робіт), передати затверджену
проектно-кошторисну документацію, якщо
цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельні роботи та
оплатити їх.

Згідно частини 1 статті 854 Цивільного
кодексу України замовник зобов'язаний
оплатити підрядникові обумовлену ціну
після остаточної здачі роботи за умови,
що роботу виконано належним чином і в
погоджений строк.

Згідно з частиною 1 статті 853 Цивільного
кодексу України замовник зобов'язаний
прийняти роботу, виконану підрядником
відповідно до договору підряду,
оглянути її і в разі виявлення
допущених в роботі відступів від умов
договору або інших недоліків негайно
заявити про них підряднику. Якщо
замовник не зробить такої заяви, він
втрачає право в подальшому посилатися
на ці відступи від умов договору або
недоліки у виконаній роботі.

Так, відповідач неодноразово заявляв
позивачу про недоліки у виконаній
останнім роботі.

При цьому, наявність таких недоліків та
їх сума встановлені судами попередніх
інстанцій та підтверджені висновком
спеціаліста з будівельно-технічних
досліджень від 30 вересня 2009 року №
12/09-2009, згідно якого вартість недоліків
складає 1029066 грн.

Оскільки, такі недоліки позивачем не
було усунено, відповідач правомірно
відмовився від підписання спірних
актів за січень 2010 року та квітень 2010
року.

Слід також зазначити, що спірні акти
вже досліджувались судами апеляційної
та касаційної інстанцій при розгляді
справи № 27/255.

При цьому, Вищий господарський суд
України в постанові від 10 листопада 2011
року у справі № 27/255 дійшов висновку про
те, що враховуючи відмову відповідача
від договорів підряду, виконання
позивачем робіт з перевищенням
кошторису, неякісне виконання
позивачем підрядних робіт дає підстави
вважати, що відповідач не має обов'язку
підписувати акти виконаних позивачем
підрядних робіт за квітень 2010 року.

У даному випадку йдеться про всі не
підписані акти, на підставі яких
заявлено позов у даній справі № 910/8692/13.

Після розгляду зазначеної справи №
27/255 позивач розділив свої вимоги та
звернувся окремо з позовом про
стягнення коштів за підписаними
актами (справа № 5011-58/4318-2012) та за не
підписаними (дана справа № 910/8692/13).

Відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову
при вирішенні інших спорів, в яких
беруть участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною
умовою її застосування є один і той
самий склад сторін як у справі, що
розглядається господарським судом, так
і у справі (або справах) зі спору, що
вирішувався раніше, і в якій
встановлено певні факти, що мають
значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими
при вирішенні інших справ та не
підлягають доказуванню, оскільки їх
істинність встановлено у рішенні, у
зв'язку з чим немає необхідності
встановлювати їх знову, піддаючи
сумніву істинність та стабільність
судового акту, який набрав законної
сили.

Норми статті 124 Конституції України
визначають обов'язковість виконання
усіма суб'єктами прав судового рішення
у вказаній справі.

Відповідно до преамбули та статті 6
параграфу 1 Конвенції про захист прав
та свобод людини, а також рішення
Європейського суду з прав людини від 25
липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99
"Совтрансавто-Холдінг" проти України"
та рішення Європейського суду з прав
людини від 28 жовтня 1999 року у справі за
заявою № 28342/95 "Брумареску проти
Румунії" встановлено, що існує усталена
судова практика конвенційних органів
щодо визначення основним елементом
верховенства права принципу правової
певності, який передбачає серед іншого
і те, що у будь-якому спорі рішення суду,
яке вступило в законну силу, не може
бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України,
статті 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
для національного суду.

Таким чином, постанова у справі №27/255 не
може бути поставлена під сумнів, а інші
рішення, в тому числі і у даній справі
№910/8692/13, не можуть їй суперечити.

За наведених обставин, позивачем не
доведено належного виконання робіт за
спірними актами на суму 508 306 грн. 80 коп.,
а тому у задоволенні позовних вимог
судами попередніх інстанцій
правомірно відмовлено.

Стосовно доводів позивача про те, що
оскільки спірні акти не було визнано
судом недійсними в межах іншої справи,
то заявлений на підставі таких актів
позов підлягає задоволенню, то
зазначені обставини були предметом
розгляду суду апеляційної інстанції,
та судом вірно зазначено, що
положеннями ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України, вимоги про визнання
недійсними актів прийняття виконаних
робіт, так само як і вимоги про
зобов'язання підписати такі акти
суперечать встановленим діючим
законодавством способам захисту
цивільних прав.

Таким чином, оцінка з можливим
визнанням недійсними актів виконаних
робіт мають здійснюватися в межах
справи про стягнення заборгованості.

Отже, враховуючи те, що акти виконаних
робіт на заявлену до стягнення суму
508306,80 грн. відповідачем не підписані, а
мотиви його відмови від підписання цих
актів є обґрунтованими, суди
попередніх інстанцій дійшли вірного
висновку про недійсність зазначених
актів.

Тому, такі акти не можуть бути доказами
належного виконання позивачем робіт на
заявлену до стягнення суму, що в свою
чергу є підставою для відмови у
задоволенні даних позовних вимог.

Колегія суддів вищого господарського
суду дійшла висновку про те, що
оскаржувана постанова суду
апеляційної інстанції та ухвала суду
першої інстанції прийняті з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, правові підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Таким чином, доводи заявника
касаційних скарг про порушення і
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
під час прийняття оскаржуваних
процесуальних документів не знайшли
свого підтвердження, в зв'язку з чим
підстав для зміни чи скасування
законного та обґрунтованого судового
рішення колегія суддів Вищого
господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що постанову суду
апеляційної інстанції слід залишити
без змін, а касаційну скаргу - без
задоволення.

На підставі наведеного вище і
керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111
Господарського процесуального кодексу
України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Будівельна фірма "Дах-сервіс" залишити
без задоволення.

2. Постанову Київського
апеляційного господарського суду від 09
грудня 2013 року зі справи № 910/8692/13
залишити без змін.

Головуючий суддя
І. А. Плюшко

Судді
Н. О. Кочерова

С. С. Самусенко