ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року Справа №922/4210/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя
Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.

при секретарі Голозубовій О.І.

за участю представників сторін:

позивач - Єфременко О.О.;

відповідач - Василенко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№96Х/1-35) на рішення господарського суду
Харківської області від 16 грудня 2013
року по справі №922/4210/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства
"Харківгаз", м. Харків

про стягнення 10158,14 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 16 грудня 2013
року по справі (суддя Шарко Л.В.) позов
задоволено частково. Стягнуто з
"Харківгаз" на користь ПАТ "Нафтогаз
України" 3% річних в сумі 6636,37 грн.,
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1124,02 грн. В частині стягнення з
відповідача пені в сумі 2394,84 грн.,
інфляційних втрат в сумі 1126,87 грн.
відмовлено. В частині стягнення
основної суми боргу в розмірі 0,06 грн.
провадження припинено у зв'язку
відсутністю предмету спору.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення господарського
суду скасувати та прийняти нове, яким
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач
не надав.

У судовому засіданні відповідач
підтримав вимоги скарги, просив
задовольнити її, рішення суду
скасувати.

Позивач проти задоволення скарги
заперечував, просив залишити її без
задоволення, рішення суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційних
скарг, вислухавши в судовому засіданні
пояснення уповноважених представників
сторін, перевіривши повноту
встановлення місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи, правильність застосування норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
30.09.2011 року між НАК "Нафтогаз України"
(продавець) та ПАТ "Харківміськгаз"
(покупець) було укладено договір
№14/2031/11 купівлі-продажу природного
газу (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1, 1.2 Договору
продавець зобов'язався передати у
власність покупцю у IV кварталі 2011 року
та у 2012 році природний газ, а покупець
зобов'язався прийняти та оплатити газ
на умовах цього Договору.

Газ, що продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для подальшої реалізації релігійним
організаціям.

Відповідно до п. 2.1 Договору позивач
поставив відповідачу протягом жовтня
2011 року - лютого 2012 року природний газ. У
свою чергу, відповідач прийняв газ
обсягом 19700,288 тис. куб. м. на загальну
суму 310956,25 грн., що підтверджується
актами приймання-передачі природного
газу від 31.10.11 б/н на суму 20572,03 грн. (за
жовтень 2011 р.) від 31.10.11 б/н на суму 45364,16
грн. (за листопад 2011 р.), від 31.12.11 б/н на
суму: 1947,36 грн. (за грудень 2011 р.), від
31.01.12 б/н на суму 79313,72 грн. (за січень 2012
р.) та від 29.02.12 б/н на суму 113758,98 грн. (за
лютий 2012 р.).

Пунктом 6.1 Договору сторони
передбачили, що оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати планових оплат газу протягом
місяця поставки газу з урахуванням
положень п. 6.2 Договору. Остаточний
розрахунок за фактично переданий газ
здійснюється до 10-го числа місяця
наступного за місяцем поставки газу з
поточних рахунків покупця.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у
разі невиконання покупцем умов п. 6.1 та
6.2 Договору, він зобов'язаний сплатити
продавцю пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який сплачується пеня від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення платежу.

Проте, як встановлено місцевим судом,
відповідач умов Договору своєчасно не
виконав, оплату за спожитий природний
газ у встановлені строки не здійснив,
що підтверджується довідкою про
операції по підприємству ПАТ
"Харківгаз" з 01.01.11 р. по 30.06.2013 р.

У зв'язку з неналежним виконанням
зобов`язань щодо своєчасної оплати, у
відповідача виникла заборгованість по
нарахованим штрафним санкціям, яку він
не заперечує, що і стало підставою для
звернення ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до
господарського суду Харківської
області з позовом про стягнення з ПАТ
"Харківміськгаз" на свою користь 10158,14
грн., з яких: сума основного боргу, що
складає 0,06 грн., пеня у розмірі 2394,84 грн.,
сума, на яку збільшився борг внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення, що складає 1126,87 грн. та 3%
річні у розмірі 6636,37 грн.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що
підставами виникнення цивільних прав і
обов'язків є, зокрема, договір.

Згідно статті 173 Господарського
кодексу України та статті 509 Цивільного
кодексу України господарським
визнається таке зобов'язання, що
виникає між суб'єктом господарювання
та іншим учасником відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
господарювання зобов'язаний вчинити на
користь іншого суб'єкту або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно ст. 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Оскільки відповідач сплатив суму
заборгованості в розмірі 0,06 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№8890 від 13.11.13р., колегія суддів
погоджується з місцевим судом щодо
припинення провадження в цій частині
на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України в
частині стягнення з відповідача
основної заборгованості в розмірі 0,06
грн. у зв`язку з відсутністю предмету
спору.

Позивачем було нараховано відповідачу
пеню в сумі 2394,84 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до статті 546 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
передбачено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог: про стягнення
неустойки (штрафу, пені);

Відповідно до п. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом перевірено строк нарахування
пені та встановлено, що пеню нараховано
з пропущенням строку позовної
давності.

Слід зазначити, що сторонами в договорі
або в інших документах, якими
обмінювалися сторони не було
передбачено умови про збільшення
строку позовної давності, тому
представник відповідача правомірно
заявив клопотання щодо застосування
строку позовної давності щодо
неустойки (пені).

Отже, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції правомірно
задовольнив клопотання відповідача
про застосування строку позовної
давності.

У зв`язку з чим слід відмовити в
задоволенні вимоги позивача про
стягнення пені в сумі 2394,84 грн.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України, зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч. 1 ст. 530 ЦК України).

В силу ст. 611 Цивільного кодексу
України та ст. 230 Господарського
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошових зобов'язань, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отримання
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

На підставі аналізу викладених норм,
колегія суддів дійшла висновку, що
позовна вимога в частині стягнення 6636,37
грн. 3% річних є обґрунтованою і
підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується вимоги про стягнення 1126,87
грн. суми інфляційних втрат, колегія
зазначає наступне.

Згідно інформаційного листа від
17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським суд
України у розгляді справ окремих норм
матеріального права" сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
№ 23/466 та лист Верховного Суду України
"Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в середньому
на місяць і здійснюється шляхом
множення суми заборгованості на момент
її виникнення на сукупний індекс
інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30).

Як уже зазначалось, відповідно до
статті 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це додаткова сума, яка
сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі.

Офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України визначає рівень
знецінення національної грошової
одиниці України. Відповідні індекси
щомісячно розраховуються і
публікуються в офіційних виданнях ЗМІ,
зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр".

Однак, при здійсненні розрахунку
інфляційних витрат, позивач здійснив
розрахунок без урахування періодів,
коли індекс інфляції складав менше
одиниці.

Статтею 625 ЦК України передбачений
розрахунок індексу інфляції не за
окремі інтервали часу, а в цілому за
весь період прострочення, і якщо індекс
інфляції в окремі періоди є меншим за
одиницю і може мати при цьому
економічну назву "дефляція", то це не
змінює її правову природу. Є цілком
неприпустимим при розрахунку пропуск
жодного місяця, бо при цьому руйнується
весь ланцюг розрахунків.

Отже, якщо кредитор звертається за
стягненням суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто, мала місце не
інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу
в цьому періоді зменшується.

Пунктом 18 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 11.04.2005
р. №01-8/344 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
закріплено, що господарський суд у
розгляді справи не зобов'язаний
здійснювати "перерахунок" замість
позивача розрахованих останнім сум
штрафних санкцій, річних тощо.

Господарський суд, перевіривши
розрахунок інфляційних втрат,
зроблений позивачем, враховуючи те, що
у цей період процеси дефляції
переважали і перекрили суму
нарахованої позивачем інфляції, дійшов
правомірного, на думку колегії суддів
висновку, що він є неправильним, у
зв'язку з чим, в частині стягнення
інфляційних втрат в розмірі 1126,87 грн.
слід відмовити.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду,
а тому підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись статтями 101, пунктом 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 16 грудня 2013
року по справі №922/4210/13 залишити без
змін.

Повний текст постанови підписаний
24.02.2014 року.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.