ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.02.2014 Справа № 920/1338/13За позовом:
Державного науково-дослідного
інституту хімічних продуктів, м. Шостка

Cумської області

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства
«Сумиобленерго», м. Суми

про зобов'язання списання
заборгованості за електроенергію

суддя Лиховид Б.І.

представники сторін:

від позивача: Кир'янова А.Ю.,
довіреність №27к/юр від 14.01.2014р.

від відповідача: Довганюк Р.М.,
довіреність №10-19/17-Д/179 від 28.10.2013р.

у судовому засіданні від 13.02.2014р.
оголошувалась перерва до 24.02.2014р.

Суть спору: рішенням господарського
суду Сумської області від 16.09.2013р. у
справі № 920/1338/13 у задоволенні позову
було відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 05.11.2013р. у
справі № 920/1338/13 рішення від 16.09.2013р.
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.01.2014р. у справі № 920/1338/13
рішення господарського суду Сумської
області від 16.09.2013р. та постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.11.2013р.
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до господарського суду
Сумської області.

Ухвалою господарського суду Сумської
області від 29.01.2014р. новий розгляд
справи № 920/1338/13 призначено у судове
засідання.

Позивач у позовній заяві просить суд
зобов'язати відповідача списати
заборгованість в сумі 65 624 грн. 27 коп.
згідно акта звірки взаєморозрахунків
по договору № 393 від 01.08.2003 року про
постачання електричної енергії, а
також стягнути з відповідача витрати
по сплаті судового збору в сумі 1720 грн.
50 коп.

10.02.2014р. позивач надав пояснення №
237к/юр від 06.02.2014р., в якому додатково
обґрунтовує позовні вимоги та просить
суд їх задовольнити.

Відповідачем 13.02.2014р. було надано
доповнення до відзиву від 13.02.2014р.,
згідно з яким просить відмовити у
позові, посилаючись на те, що позивачем
невірно обрано спосіб захисту.

Представник позивача у дане судове
засідання подав додаткові письмові
пояснення за № 411к/юр від 21.02.2014р.,
згідно яких підтримує позовні вимоги
повністю, зазначаючи, що спосіб
захисту, обраний позивачем, який
зводиться до зобов`язання відповідача
вчинити певні дії (виконати обов`язок в
натурі) відповідає встановленим
законом способам захисту.

Представник позивача у даному
судовому засіданні підтримує позовні
вимоги повністю.

Представник відповідача у даному
судовому засіданні заперечує проти
позовних вимог та просить суд
відмовити в їх задоволенні.

Враховуючи достатність часу, наданого
сторонам для підготовки до судового
засідання та подання витребуваних
судом документів, приймаючи до уваги
принципи змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, ст. 43 та ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає, що господарським
судом, в межах наданих йому
повноважень, сторонам створені усі
належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для розгляду
справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, дослідивши та
оцінивши надані докази по справі в їх
сукупності, суд встановив:

01 серпня 2003 року між ВАТ
«Сумиобленерго» (постачальник) та
Державним науково-дослідним
інститутом хімічних продуктів
(споживач) укладено договір про
постачання електричної енергії № 393
(а.с.14-17), відповідно до р. 1 якого
постачальник (відповідач) постачає
електричну енергію споживачу (позивач),
а споживач сплачує постачальнику
вартість та здійснює інші платежі
згідно з умовами цього Договору та
додатками до договору, що є його
невід'ємними частинами.

Згідно з п. 2.1.2 договору
постачальник зобов'язується постачати
споживачу електроенергію, як різновид
товару: в обсягах, визначених
відповідно до розділу 5 та з
урахуванням умов розділу 6 цього
договору (додаток №1 «Обсяги
постачання електричної енергії
споживачу та субспоживачу»); згідно з
категорією струмоприймачів споживача
відповідно до Правил улаштування
електроустановок та гарантованого
рівня надійності електропостачання
згідно фактичної категорії, визначеної
додатком № 6 «Акт розмежування
балансової належності електромереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін»; із дотриманням граничних
показників якості електричної енергії
в межах відхилень, обумовлених у
договорі між постачальником та ДП
«Енергоринок».

Відповідно до п. п. 2.2.2 та 2.2.3 договору
споживач зобов'язується дотримуватися
режиму споживання електричної енергії
згідно з умовами розділу 5 договору,
оплачувати постачальнику вартість
електричної енергії інші нарахування,
згідно з умовами додатку № 4 «Порядок
розрахунків».

Пунктом 4.2.2 договору визначено, що
за перевищення договірних величин
споживання електричної енергії та
потужності визначених згідно із
вимогами розділу 5 цього договору,
споживач сплачує постачальнику
п'ятикратну вартість фактично спожитої
та договірної величин. При цьому плата
за перевищення договірної величини
потужності стягується із споживачів з
приєднаною потужністю 150 кВ.А і більше.

У п. 7.2 договору зазначено, що
перевірка стану розрахунків за
електроенергію проводиться щомісячно
та оформлюється двостороннім актом
звірки між споживачем та
постачальником, який споживач
зобов'язаний повернути підписаним до
наступного розрахункового періоду.

Крім того, 03 серпня 2011 року між
сторонами було укладено додаткову
угоду № 6 до договору про постачання
електричної енергії № 393 від 01.08.2003
року, відповідно до якої у тексті
договору та додатках слова «Відкрите
акціонерне товариство «Сумиобленерго»
або ВАТ «Сумиобленерго» замінено
словами «Публічне акціонерне
товариство «Сумиобленерго» або ПАТ
«Сумиобленерго», а замість
ліквідованого структурного підрозділу
«Шосткінське районне відділення
«Енергозбут» ВАТ «Сумиобленерго»
записати - новостворену філію
«Шосткінський район електричних мереж
«ПАТ «Сумиобленерго» (а. с.18).

Також 29.02.2012 року між сторонами
укладено додаткову угоду № 8 до
договору про постачання електричної
енергії № 393 від 01.08.2003 року, з якої
вбачається, що п. 9.5 договору викладено
в новій редакції: «Цей договір набирає
чинності з дня його підписання та діє
до 31 грудня 2012 року, а в частині
розрахунків до повного їх завершення.
Договір може бути розірвано і в інший
термін за ініціативою будь-якої із
сторін у порядку, визначеному
законодавством України» (а. с.19).

Сторони 27.12.2012 року уклали додаткову
угоду № 12 до договору про постачання
електричної енергії № 393 від 01.08.2003
року, відповідно до якої п. 9.5 договору
викладено в новій редакції: «Цей
Договір набирає чинності з дня його
підписання та діє до 31 грудня 2013 року, а
в частині розрахунків до повного їх
завершення. Цей договір вважається
щорічно продовженим на рік, якщо за
місяць до закінчення терміну дії
договору жодною із сторін не буде
заявлено про припинення його дії або
перегляд його умов» (а. с. 20).

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на прийнятий 06.09.2012
року Закон України № 5213-VІ «Про деякі
питання заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
«Укроборонпром» та забезпечення їх
стабільного розвитку», відповідно до
п. 2 ч. 1 ст. 2 якого заборгованість
позивача перед відповідачем, яка
виникла станом на 01.09.2012 року і не
погашена станом на 30.10.2012 року за
перевищення договірної величини
споживання електроенергії на суму 65 624
грн. 27 коп. згідно Акту звірки взаємних
розрахунків по договору про постачання
електричної енергії № 393 від 01.08.2003
року, укладеного між сторонами, підягає
списанню. Після неодноразового
звернення позивача, відповідач
повідомив про відмову списання
заборгованості.

06.09.2012р. прийнято Закон України № 5213-VІ
«Про деякі питання заборгованості
підприємств оборонно-промислового
комплексу - учасників Державного
концерну «Укроборонпром» та
забезпечення їх стабільного розвитку»,
який набрав чинності 30.10.2012р.

Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 2 Закону
України № 5213-VІ підлягає списанню
заборгованість підприємств
оборонно-промислового комплексу (у
тому числі встановлена судовими
рішеннями та реструктуризована) за
теплову енергію і природний газ та
послуги з його транспортування перед
підприємствами, що виробляють,
транспортують і постачають теплову
енергію, та суб'єктами господарювання,
що здійснюють постачання природного
газу за регульованим тарифом,
Національною акціонерною компанією
«Нафтогаз України», її дочірніми
компаніями (підприємствами), яка
обліковувалася станом на 01.09.12 і не
сплачена станом на дату набрання
чинності цим Законом.

В пунктах 1, 2 ст. 4 згаданого Закону
України зазначено, що він набирає
чинності з дня його опублікування і
його дія поширюється на підприємства
оборонно-промислового комплексу,
включені до складу Державного концерну
«Укроборонпром» станом на дату
набрання чинності цим Законом.
Постановою Кабінету Міністрів України
від 29.12.2010р. № 1221 утворено Державний
концерн «Укроборонпром».

Державний науково-дослідний
інститут хімічних продуктів (позивач) є
учасником Державного концерну
«Укроборонпром», що підтверджується
додатком до Статуту Державного
концерну «Укроборонпром»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31.08.2011р. № 993
«Деякі питання Державного концерну
«Укроборонпром» (а. с. 194). Таким чином на
позивача поширюється дія Закону
України № 5213-VІ «Про деякі питання
заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
«Укроборонпром» та забезпечення їх
стабільного розвитку».

Порядок проведення списання
заборгованості викладено у ч. 2 ст. 2
Закону України № 5213-VІ. Зокрема
зазначено, що списання проводиться на
підставі взаємно погоджених актів
звіряння, а датою списання
заборгованості є дата підписання
взаємно погоджених актів звіряння
учасниками процедури списання. Тобто
для списання заборгованості сторони
повинні були провести звіряння
розрахунків, підписати відповідний
акт, зафіксувавши в ньому суму
заборгованості за газ, не сплачену
станом на 30.10.12р. і списати цю суму з
бухгалтерського обліку споживача як
кредиторську заборгованість, а
постачальника - як дебіторську
заборгованість.

Як встановлено матеріалами справи,
позивачем 31.10.2012р. було видано наказ №
516 про створення комісії з питань
списання заборгованості, до складу
якої увійшли директор підприємства
(голова комісії) та головний бухгалтер
(а. с. 136-137). Комісією позивача, згідно
вказаного наказу, була проведена
інвентаризація розрахунків з
постачальниками природного газу,
електричної енергії, водопостачання та
водовідведення станом на 01.09.2012р., за
наслідками якої встановлено, зокрема,
наявність заборгованості перед
відповідачем у сумі 65 624 грн. 27 коп.

Згідно Протоколу № 1 від 02.11.2012р. (а. с.
198) комісією позивача було вирішено
надіслати листи до контрагентів, в тому
числі і до відповідача, з вимогою
підготувати та надіслати Акт звірки
заборгованості, яка підлягає списанню.
Протоколом № 2 від 03.12.2012р. (а. с. 199)
комісією позивача було вирішено
підписаний Акт звірки та витяги з
протоколу надіслати відповідачу.

Так, позивач направив відповідачу
Акт звірки взаємних розрахунків по
договору № 393 від 01.08.2003 року про
постачання електричної енергії щодо
заборгованості, яка виникла станом на
01.09.2012 року і не погашена станом на
30.10.2012 року, в якому зазначено, що згідно
з показниками обліку та затвердженими
тарифами й цінами, в результаті звірки
по договору № 393 від 01.08.2003 року,
встановлено борг за перевищення
електроенергії на суму 65 624 грн. 27 коп.
(а. с. 23, 200).

Зазначений акт звірки
взаєморозрахунків позивачем
підписано, погоджено Державним
концерном «Укроборонпром» 24.12.2012 року
і повернуто відповідачу 09.01.2013 року.

Суд зазначає, що для виконання
процедури списання заборгованості
Закон України № 5213-VІ від 06.09.2012р. не
вимагає ні згоди кредитора, ні
підписання двостороннього акту звірки
про відсутність заборгованості у
боржника. Списання боргу вимагає сам
Закон.

У відповідності до ст. 2 Закону України
№ 5213-VІ «Про деякі питання
заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
«Укроборонпром» та забезпечення їх
стабільного розвитку» передбачений
порядок здійснення списання
заборгованості: по-перше, кожен учасник
процедури списання утворює комісію з
питань списання; по-друге, списання
заборгованості проводиться на
підставі взаємно погоджених актів
звіряння учасників процедури списання,
в яких зазначається обсяг та період
виникнення заборгованості, що підлягає
списанню та по-третє датою списання
заборгованості є дата підписання актів
звіряння. Тобто, єдиним спільним
документом, який підписують як боржник
так і кредитор, є акт звіряння суми
боргу, не погашеного станом на 30.10.12.
Подальше документальне оформлення
списання заборгованості боржник і
кредитор виконують кожен окремо. Але
незалежно від виконання чи невиконання
учасниками процедури списання цього
подальшого документального
оформлення, списання вважається
проведеним та виконаним оскільки, як
зазначено в Законі, датою списання
заборгованості є дата підписання
взаємно погоджених актів звіряння
учасниками процедури списання.

Враховуючи, що позивачем була
створена комісія з питань списання
існуючої заборгованості перед
відповідачем, між сторонами було
підписано та погоджено Акт звірки, в
якому зазначено обсяг та період
виникнення заборгованості, що підлягає
списанню, а також те, що у відповідності
до вимог Закону України № 5213-VІ «Про
деякі питання заборгованості
підприємств оборонно-промислового
комплексу - учасників Державного
концерну «Укроборонпром» та
забезпечення їх стабільного розвитку»
датою списання заборгованості є дата
підписання Актів звіряння, то списання
заборгованості позивача перед
відповідачем у сумі 65 624 грн. 27 коп.
згідно договору про постачання
електричної енергії № 393 від 01.08.2003р. та
додаткових угод до нього, вважається
проведеним та виконаним, у зв`язку з чим
суд відмовляє у задоволенні позовних
вимог.

Заперечення відповідача щодо
відсутності такого способу захисту
прав та інтересів особи, як
зобов`язання списати заборгованість за
перевищення договірної величини
споживання електроенергії судом
визнаються необґрунтованими, оскільки
п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України
передбачає такий спосіб захисту права,
як примусове виконання обов'язку в
натурі. Аналогічна норма закріплена у
п. 5 ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу
України. До того ж, ст. 16 Цивільного
кодексу України та ст. 20 Господарського
кодексу України визначено способи
захисту особою своїх цивільних прав та
інтересів і передбачено, що суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом. Тому спосіб
захисту, обраний позивачем, який
зводиться до зобов'язання відповідача
вчинити певні дії (виконати обов'язок в
натурі) відповідає встановленим
законом способам захисту. Зазначена
позиція також закріплена Верховним
судом України у постанові від 15.10.2013р. №
5011-27/6245-2012.

Згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України
судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 43, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складене 27.02.2014р.

СУДДЯ
Б.І. ЛИХОВИД