ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2014 р.
Справа № 914/4877/13

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівморепродукти»,
м. Львів,

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1,

про: стягнення 1 167 грн. 56 коп. суми
основної заборгованості за договором
поставки, 106 грн. 02 коп. пені, 81 грн. 72 коп.
семи відсотків штрафу, 120 грн. 16 коп.
сімнадцяти відсотків річних, 0 грн. 80
коп. інфляційних втрат та стягнення
судових витрат.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Кміть М.Б.

Представники:

Від позивача: Мисяк Н.М. - представник за
довіреністю від 21.01.2014р.;

Від відповідача: не з`явився.

Господарським судом Львівської
області розглядається справа за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівморепродукти»
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення 1 167 грн. 56 коп. суми
основної заборгованості за договором
поставки, 106 грн. 02 коп. пені, 81 грн. 72 коп.
семи відсотків штрафу, 120 грн. 16 коп.
сімнадцяти відсотків річних, 0 грн. 80
коп. інфляційних втрат та стягнення
судових витрат.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 31.12.2013р.
прийнято справу до розгляду та
призначено на 13.01.2014р. З підстав
викладених в ухвалі суду від 13.01.2014р.
розгляд справи було відкладено на
29.01.2014р., а 29.01.2014р. на17.02.2014р.

В судовому засіданні 17.02.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримував з підстав зазначених в
позовній заяві. Просить в позові
задоволити повністю.

В судове засідання відповідач явку
повноважного представника не
забезпечив, вимог ухвали суду не
виконав, відзив на позовну заяву не
подав, правом на судовий захист не
скористався. Поштова кореспонденція з
ухвалою про порушення провадження у
справі повернулась з відміткою: «за
закінченням терміну зберігання», яка
надсилалась судом на адресу: АДРЕСА_1,
що зазначена позивачем у позовній
заяві та вбачається з Витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців щодо
відповідача.

Ухвала суду від 13.01.2014р. про відкладення
розгляду справи на 29.01.2014р. отримана
відповідачем, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Відповідно до пункту 3.9.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Справа розглядається відповідно до ст.
75 Господарського процесуального
кодексу України - за наявними у ній
матеріалами.

В судовому засіданні 17.02.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Проаналізувавши матеріали
справи, судом встановлено наступне.

10.04.2013р. між позивачем та
відповідачем було укладено договір
поставки № 151 (далі за текстом -
Договір).

Згідно п.1.1. Договору
постачальник (позивач у справі)
зобов'язується поставити товари, , що в
казані в актуальному прас - листі, в
кількості, асортименті, за цінами, на
суму, що зазначенні у видаткових
накладних постачальника (далі - товар),
а покупець (відповідач у справі)
зобов'язується прийняти і оплатити
поставлені товари в порядку та в
строки, передбачені Договором.

Загальна сума Договору
складається із сум, вказаних у
видаткових накладних, виданих на
підставі Договору (п.1.2. Договору).

На виконання умов договору
позивачем було поставлено, а
відповідачем отримано товар, що
підтверджується видатковою накладною
№ ЛМ-00004645 від 10.04.2013р. на загальну суму
800,06 грн. та видатковою накладною №
ЛМ-00005958 від 16.05.2013р. на загальну суму 367,50
грн. Відповідно до п.4.4. Договору оплата
за поставлений товар р здійснюється
протягом 14 банківських днів з дня
отримання товарів за Договором.

Відповідач покладені на нього
зобов'язання щодо оплати отриманого
товару по даних видаткових накладних
за договором не виконав, у зв'язку з чим
у нього заборгованість в сумі 1 167,56
грн.

08.06.2013р. позивач пред'явив
відповідачу претензію вих. №485/01-168 від
05.06.2013р. з вимогою оплати
заборгованість за поставлений товар в
сумі 1 167,56 грн. згідно Договору, яка
залишена відповідачем без реагування.

Доказів оплати за поставлений
товар відповідачем не надано.

Відповідно до п. 5.1. Договору у
випадку несвоєчасної оплати
отриманого товару покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику за
кожен день прострочення плату пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період, за який
нараховується пеня, від суми
простроченого платежу. У випадку
несвоєчасної оплати отриманого товару
понад 14-ть календарних днів покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику
штраф у розмірі 7% (семи відсотків) від
суми простроченого платежу.(п.5.2.
Договору).

Керуючись, нормою ч.2 ст. 265 ЦК
України, сторони погодились у випадку
несвоєчасної оплати грошових сум за
Договором, покупець зобов'язаний на
вимогу постачальника сплатити на
користь останнього суму з урахуванням
установленого індусу інфляції за весь
період прострочення платежу, а також
17-ть (сімнадцять відсотків)% річних від
простроченої суми за весь період
заборгованості(п. 5.5. Договору).

За неналежне виконання умов
Договору позивач просить стягнути з
відповідача пеню в сумі 106,02 грн., штраф
у розмірі 7% в сумі 81,72 грн., 17% річних в
сумі 120,16 грн. та інфляційні втрати в
сумі 0,80 грн.

Доказів повного погашення
заборгованості станом на день розгляду
справи сторонами до суду не надано.

При прийнятті рішення суд виходив
з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського
кодексу України майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу інших актів цивільного
законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли
зобов'язання на підставі договору
купівлі-продажу (поставки) в силу
пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до статті 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона-постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари)в сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послуги, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено - якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно з статті 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.
Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачені наслідки порушення
зобов'язання.

Стаття 599 Цивільного кодексу
України вказує на те, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Обставинами, якими позивач обґрунтовує
свої позовні вимоги, є факт існування
заборгованості, що становить 1 167,56
грн., яка виникла за несвоєчасний
розрахунок відповідача за отриманий
товар згідно видаткової накладної №
ЛМ-00004645 від 10.04.2013р. та видаткової
накладної № ЛМ-00005958 від 16.05.2013р., що
підписані сторонами та скріплені
печатками без жодних застережень.

Відповідач проти вимог позивача не
заперечив, будь-яких пояснень по суті
предмету спору суду не надав, доказів
проведення повної оплати вартості
отриманого товару не представив.
Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог в частині стягнення
заборгованості в сумі 1 167,56 грн.,
оскільки такі обґрунтовані та
підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З врахуванням п.4.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір процентів
річних. Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру процентів у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів.

Відповідно до п. 5.5. Договору позивачем
нараховано 17% річних від прострочення
грошового зобов'язання в сумі 120,16 грн.,
які нараховані правомірно та
підлягають стягненню.

Щодо нарахування інфляційних втрат, то,
відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
17.07.2012р. №01-06/928/2012р. «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція).

Суд, здійснюючи перерахунок
інфляційних втрат, встановив
відсутність інфляційних втрат за
період, за який виникла заборгованість.

Відповідно, в задоволенні позовних
вимог про стягнення інфляційних втрат
в сумі 0,80 грн. слід відмовити.

Судом встановлено, що відповідачем
було допущене порушення умови договору
щодо оплати коштів за отриманий товар,
а саме - прострочення термінів оплати.

Відповідно до п. 5.1. Договору у
випадку несвоєчасної оплати
отриманого товару покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику за
кожен день прострочення плату пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період, за який
нараховується пеня, від суми
простроченого платежу.

Відповідно до ч.1 статті 216 ГК України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ч.2 статті 217 ГК України у
сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Відповідно до статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями, згідно з ч.1
статтею 230 ГК України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало були виконати.

З врахуванням п.2.5. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» щодо пені за
порушення грошових зобов'язань
застосовується припис частини шостої
статті 232 ГК України. Даним приписом
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.

Відповідно п. 5.4 Договору, сторони
керуючись нормою ч. 6 ст. 232 ГК України,
погодились, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання за Договором припиняється
через три роки від дня, коли
зобов'язання мали бути виконані.

Суд здійснивши перерахунок пені з
врахуванням розміру подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла у період,
за який нараховується пеня і прийшов до
висновку, що стягненню підлягає пеня в
сумі 95,69 грн. в частині 10,33 грн. пені слід
відмовити.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
Господарського кодексу України, в разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій. Така позиція
зазначена у постанові Верховного Суду
України від 27 квітня 2012року №06/5026/1052/2011
та відображено в інформаційному листі
Вищого господарського суду №01-06/908/2012
від 13.07.2012р.

Відповідно до статті 627 ЦК
України, враховуючи статтю 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно п. 5.2. Договору у випадку
несвоєчасної оплати отриманого товару
понад 14-ть календарних днів покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику
штраф у розмірі 7% (семи відсотків) від
суми простроченого платежу.

Заявлений позивачем до стягнення штраф
у розмірі 7% від суми простроченої
заборгованості в розмірі 81,72 грн.
нарахований правомірно і підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Згідно з ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
ст.34 Господарського процесуального
кодексу України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покласти на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 179, 193, 216, 217, 230, 231, 232, 265
Господарського кодексу України, ст.ст.
11, 15, 509, 526, 530, 549, 599, 610-612, 625, 626, 627, 629, ч.1
ст.692 Цивільного кодексу України, та
ст.ст. 1, 22, 33, 34, 49, 69, 75, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1;
реєстраційний номер фізичної особи -
підприємця НОМЕР_1) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівморепродукти»
(79035, місто Львів, вулиця Липова Алея,
будинок 5; ідентифікаційний код 25236666) 1
167,56 грн. - основного боргу, 120,16 грн. - 17%
річних, 95,69 грн. - пені, 81,72 грн. - 7% штрафу
та 1 707,53 грн. витрати по сплаті судового
збору

3. В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

4. Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК
України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення складено 24.02.2014
року.

Суддя
Коссак С.М.