м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25707/13 12.02.14

За позовом Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві

до Державного науково-виробничого
підприємства "Електронмаш" м. Києва

третя особа Головне управління
Державної казначейської служби
України у м. Києві

про стягнення боргу, неустойки, ціна
позову 1694139,37 грн.

Суддя Паламар П.І.

Представники:

від позивача Старощук С.В.,

від відповідача Мова В.І., Клокун Т.Г.,
Теслюк В.Г.,

від третьої особи Гашинський Д.М.

СУТЬ СПОРУ :

у грудні 2013 року Державна податкова
інспекція у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві звернулася в суд з указаним
позовом.

Позивач зазначав, що на підставі ч. 9 ст.
17 Бюджетного кодексу України він є
органом стягнення з відповідача
заборгованості за кредитом з бюджету
(включаючи плату за користування таким
кредитом та пеню).

15 вересня 1993 р. між Міністерством
фінансів України та попередником
відповідача Київським
науково-виробничим об'єднанням
"Електронмаш" був укладений договір № 59
про надання бюджетної позички на
поповнення коштів у розмірі 4 млрд. крб.
з оплатою 5% річних.

28 лютого 1994 р. між тими ж особами
укладено договір № 4 про надання
бюджетної позички на організацію
виробництва електронних касових
апаратів ваго-касових комплексів у
розмірі 30 млрд. крб. з оплатою 5% річних.

Посилаючись на те, що відповідач
прострочив сплату процентів за
користування позиками, позивач просив
стягнути з відповідача у доход держави
15824,70 грн. боргу по процентах та 23304,54
грн. пені за прострочення сплати
процентів за договором № 59 від 15
вересня 1993 р., 708685,78 грн. боргу по
процентах та 946324,35 грн. пені за
прострочення сплати процентів за
договором № 4 від 28 лютого 1994 р.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлені вимоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву,
його представник у судовому засіданні
проти позову заперечив, посилаючись на
безпідставність вимог про стягнення
процентів, сплата яких суперечить
вимогам ст.ст. 170, 374 ЦК УРСР, перебіг
строку позовної давності до часу
звернення позивача в суд з указаним
позовом.

Третя особа у письмових поясненнях на
позовну заяву, її представник у
судовому засіданні позов підтримав.

Заслухавши пояснення представників
сторін, третьої особи, розглянувши
матеріали справи, суд вважає, що у
позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 вересня 1993 р.
між Міністерством фінансів України та
попередником відповідача Київським
науково-виробничим об'єднанням
"Електронмаш" був укладений договір № 59
про надання бюджетної позички на
поповнення коштів у розмірі 4 млрд. крб.
з оплатою 5% річних.

28 лютого 1994 р. між тими ж особами
укладено договір № 4 про надання
бюджетної позички на організацію
виробництва електронних касових
апаратів ваго-касових комплексів у
розмірі 30 млрд. крб. з оплатою 5% річних.

Строк повернення позики за договором №
59 встановлений до 15 вересня 1995 р., за
договором № 4 - 1 вересня 1995 р.

Вказані обставини підтверджуються
поясненнями сторін, наявними у справі
копіями зазначених договорів.

Таким чином, між сторонами у справі
виникли відносини з договору позики,
врегульовані гл. 32 ЦК УРСР, чинної на
час виникнення спірних відносин.

Спірними договорами позики не
передбачено забезпечення виконання
зобов'язання відповідача повернути
позику неустойкою у вигляді пені.

За загальним правилом акти цивільного
законодавства не мають зворотної дії у
часі.

Такий самий принцип закріплений у
чинній ст. 5 ЦК України, згідно з ч. 3 якої
якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

За таких обставин підстави для
застосування до спірних відносин
положень Бюджетного кодексу України, у
т.ч. його ч. 3 ст. 17 Державні та місцеві
гарантії, що визначають істотною умову
договору про надання державної
гарантії зобов'язання суб'єкта
господарювання сплатити пеню за
прострочення відшкодування витрат,
відсутні.

Враховуючи наведене у позові про
стягнення заявлених сум пені (23304,54 грн.
за прострочення сплати процентів за
договором № 59 від 15 вересня 1993 р., 946324,35
грн. за прострочення сплати процентів
за договором № 4 від 28 лютого 1994 р.) слід
відмовити за безпідставністю.

Відповідно до вимог чинної на час
виникнення спірних відносин ст. 83 ЦК
УРСР на вимоги державних організацій
про повернення державного майна з
незаконного володіння колгоспів та
інших кооперативних та інших
громадських організацій або громадян
позовна давність не поширювалася.

Згідно з п. 6 Прикінцевих і перехідних
положень ЦК України правила Цивільного
кодексу України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Отже, до вимог про стягнення процентів
за спірними договорами позики
підлягають застосуванню правила про
позовну давність чинного ЦК України.

Відповідно до ст. 268 ЦК України спірні
вимоги не віднесені до таких, на які
позовна давність не поширюється. Тому
на них з 1 січня 2004 р. встановлена
загальна позовна давність тривалістю у
три роки, яка спливла 1 січня 2007 р.

У силу вимог ст. 5 ЦК України положення
ч. 9 ст. 17 Бюджетного кодексу України про
позовну давність на спірні вимоги не
поширюються.

З матеріалів справи слідує, що в суд з
указаним позовом позивач звернувся 27
грудня 2013 р., тобто з пропуском
встановленого строку позовної
давності.

Доказів поважності причин пропуску
указаного строку суду не надано.

За таких обставин, враховуючи, що
відповідач заявив про застосування
строку позовної давності, у позові в
частині вимог про стягнення боргу по
процентах (15824,70 грн. за договором № 59
від 15 вересня 1993 р., 708685,78 грн. за
договором № 4 від 28 лютого 1994 р.)
стосовно до вимог ст. 267 ЦК України слід
відмовити з цих підстав.

Оскільки у позові відмовлено, позивач в
установленому порядку звільнений від
сплати судового збору, понесені по
справі господарські витрати стосовно
до вимог ст. 49 ГПК України слід віднести
на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України,
суд

В И Р І Ш И В :

у позові Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві відмовити.

Рішення набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва

П.І.Паламар