КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р. Справа№ 5011-10/13596-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Чорної Л.В.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Коровай"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 17.09.2013р. (повний текст
підписано - 18.09.2013р.)

у справі №5011-10/13596-2012 (головуючий суддя
- Станік С.Р., судді - Митрохіна А.В.,
Стасюк С.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Коровай"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Саноіл Торг"

про визнання договору недійсним

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Коровай» до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Саноіл Торг" про
визнання недійсним договору
постачання №03-11-11 від 03.10.2011 укладеного
між Публічним акціонерним товариством
"Коровай" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Саноіл Торг".

Позовні вимоги мотивовані тим, що
спірний договір купівлі - продажу №
03-10-11 від 03.10.2011, укладений між
позивачем, як покупцем, та
відповідачем, як постачальником,
суперечить інтересам суспільства і
держави, а також порушує публічний
порядок, адже укладений договір не
носить реального товарного характеру,
що у відповідності до вимог ст. 203 ч. 1-3, 5,
ст.. 215 ч. 3 Цивільного кодексу України є
підставами для визнання його
недійсним.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 17.09.2013 року у справі № 5011-10/13596-2012 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Вищезазначене рішення місцевого
господарського суду обґрунтовано
відсутністю підстав для визнання
правочину недійсним у розумінні ст. 203,
215 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 17.09.2013 року у справі №
5011-10/13596-2012 та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги
Публічного акціонерного товариства
"Коровай" на рішення Господарського
суду міста Києва від 17.09.2013 року, згідно
ст. 98 ГПК України, Київським
апеляційним господарським судом
ухвалою від 29.11.2013р. порушено
апеляційне провадження.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 18.12.2013р.,
враховуючи перебування судді
Смірнової Л.Г. у відпустці, змінено
склад колегії суддів на наступний:
головуючий суддя Тищенко О.В., судді
Гончаров С.А. та Чорна Л.В.

Через відділ документального
забезпечення апеляційного
господарського суду від представника
відповідача (вх. №09-11/19978) надійшов
відзив на апеляційну скаргу, в якому
останній просив суд апеляційну скаргу
залишити без задоволення, рішення
місцевого господарського суду без
змін.

В судове засідання 18.12.2013р.
представники позивача не з'явилися. Про
причини неявки суд не повідомлено.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.12.2013р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 29.01.2014р.

В судове засідання 29.01.2014р.
представники позивача не з'явилися. Про
причини неявки суд не повідомлено.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.01.2014 року у
зв'язку з неявкою представника
позивача розгляд справи було
відкладено до 12.02.2014 року та зобов'язано
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Саноіл Торг" надати
до суду наступні документи: належним
чином засвідчені копії документів,
якими підтверджується виконання
господарських зобов'язань, які виникли
з Публічним акціонерним товариством
"Коровай"; належним чином засвідчені
документи, які підтверджують
перевезення отриманих Публічним
акціонерним товариством "Коровай"
товарно-матеріальних цінностей
(товарно-транспортні накладні за
формою 1-ТН); сертифікати якості та
санітарно-гігієнічні висновки щодо
поставленої продукції Публічному
акціонерному товариству "Коровай";

На виконання вимог ухвали Київського
апеляційного господарського суду від
29.01.2014 року представником відповідача
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду 11.02.2014 р. були
подані витребувані судом документи.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів апелянта,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити без змін
оскаржуване рішення Господарського
суду м. Києва від 17.09.2013 року у справі №
5011-10/13596-2012.

Представник позивача в судове
засідання 12.02.2014 року не з'явиdся, будучи
належним чином повідомленим про час та
місце проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги.

Від представника позивача на адресу
суду надійшла телеграма, у якій сторона
по справі просила розглянути справу
без їх присутності, при цьому
зазначила, що апеляційну скаргу не
визнає та просила залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Від представника відповідача -3 на
адресу суду надійшла заява, у якій
сторона просила розглянути справи за
її відсутності, при цьому зазначила, що
апеляційну скаргу не визнає та просила
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Явка в
судове засідання представників сторін
-це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК
України у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті
4 ГПК України, статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи частину 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
колегія суддів зазначає, що право особи
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від
07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали
справи є достатніми для всебічного,
повного і об'єктивного розгляду справи,
судова колегія визнала за можливе
розглянути апеляційну скаргу у
відсутності представника позивача.

Відповідно до статті 101
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представника відповідача,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.10.2011 між відповідачем - ТОВ "Санойл
Торг", як продавцем, та позивачем - ПАТ
"Коровай", як покупцем, було укладено
договір купівлі - продажу № 03-10-11 (далі -
оспорюваний договір, договір від
03.10.2011), який підписаний представниками
та посвідчений печатками обох сторін,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язався передати у власність
покупця продукцію та матеріали (товар),
а покупець зобов'язується прийняти
товар та оплатити його на умовах,
визначених даним договором (п. 1.1),
найменування, кількість, асортимент та
вартість товару визначається
сторонами у специфікаціях, які є
невід'ємними додатками до договору (п.
1.2).

Також, сторонами договору від 03.10.2011
було визначено вартість договору та
порядок проведення розрахунків, термін
та умови поставки товару,
відповідальність сторін, порядок
вирішення спорів, дію непереборної
сили, порядок внесення змін до
договору.

Також, сторонами договору від 03.10.2011
було узгоджено специфікацію № 1 від
01.10.2011, специфікацію № 2 від 22.12.2011.

Позивачем до матеріалів справи також
було надано копію видаткової накладної
№ РН-0000797 від 24.10.2011 на суму 4 499 965,51 грн.,
відповідно до якої відповідачем було
відпущено представнику позивача
Мандрику В.Б. за довіреністю товар
загалом на суму 4 499 965,51 грн.

В свою чергу, відповідачем для
долучення до матеріалів справи надано
належним чином засвідчені ним копії
наступних документів:

- актів приймання передачі № 1 від 24.10.2011
на суму 4 499 965,51 грн., № 2 від 25.10.2011 на
суму 4 500 060,30 грн., № 3 від 22.12.2011 на суму 5
268 734,10 грн., відповідно до яких
відповідач передав, а позивач прийняв
на вказані суми товар за договором від
03.10.2011;

- видаткові накладні № РН-0000797 від 24.10.2011
на суму 4 499 965,51 грн., № РН-0000800 від 25.10.2011
на суму 4 500 060,30 грн., № РН-0001454 від 22.12.2011
на суму 5 268 734,10 грн., а також
довіреності на ім'я Мандрика В.Б.,
згідно яких відповідач передав, а
позивач прийняв на вказані суми товар
за договором від 03.10.2011;

- банківські виписки по особовому
рахунку відповідача, згідно яких
відповідачем здійснювались оплати за
отриманий товар по договору від 03.10.2011;

- договір № СТ-02-о/1108 від 22.08.2011,
укладений між відповідачем, як
клієнтом, та ТОВ "Евері", як виконавцем,
згідно якого виконавець прийняв на
себе зобов'язання по виконанню робіт по
прийманню, зберіганню та
транспортно-експедиційному
обслуговуванню товару (олії
соняшникової);

- товарно - транспортні накладні на
перевезення товару (олії соняшникової).

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судових засіданнях з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, Київський апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
є законним і обґрунтованим з наступних
підстав.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20
Господарського суду України кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2
Господарського процесуального кодексу
України звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
позивач посилається на те, що спірний
Договір не відповідає нормам діючого
законодавства та містить норми, які
значно погіршують становище однієї із
сторін, а саме позивача, що дає підстави
визнати даний договір недійсним в
частині розділу 7 «Відповідальність
сторін»відповідно до ст. ст. 215, 230
Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі,
встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК
України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються Цивільним
кодексом України (далі - ЦК), Земельним
кодексом України, Сімейним кодексом
України, Законом України від 12 травня
1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав
споживачів" (в редакції Закону від 1
грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України
від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про
оренду землі" (в редакції Закону від 2
жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами
законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

У своїх вимогах позивач посилається на
невідповідність договору купівлі -
продажу № 03-10-11 від 03.10.2011р. інтересам
суспільства і держави, а також позивач
зазначає, що вказаний договір порушує
публічний порядок, адже не носить
реального товарного характеру, що у
відповідності до вимог ст. 203 ч. 1-3, 5, ст.
215 ч. 3 Цивільного кодексу України є
підставами для визнання його
недійсним.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу
України передбачає, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України
зазначено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) та сплатити за
нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК
України).

Відповідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Проаналізувавши зміст укладеного між
позивачам договору купівлі-продажу,
колегія суддів констатує факт
відповідності його змісту вимогам
чинного на момент його укладання
законодавства, підстав вважати інакше
суд не вбачає.

Відповідно до положень ст.. 662 , 664 ЦК
України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу. Обовязок
продавця передати товар покупцеві
вважається виконаним, зокрема, у момент
вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар. Товар
вважається наданим у розпорядження
покупця, якщо у строк, встановлений
договором,він готовий до передання
покупцеві у належному місці і покупець
проінформований про це. Готовий до
передання товар повинен бути
відповідним чином ідентифікований для
цілей цього договору, зокрема шляхом
маркування.

22 грудня 2011 року сторонами на виконання
умов договору складено специфікацію №
2 до договору, згідно якої було
визначено найменування, асортимент,
кількість та якість товару. Також
визначено умови поставки за умовами EXW
«франко-завод» (Інкотермс 2000) за
адресою: м. Миколаїв, вул.. Громадянська,
117.

На виконання договору та специфікації
відповідач поставив позивачеві товар,
що підтверджується актом
приймання-передачі № 3 від 22.12.2011 року.
Також у зв'язку з отриманням покупцем
товару в кількості та за ціною
встановленою спірним договором, видана
видаткова накладна: № РН-0001454 від 22.12.2011
р.

Крім того на підтвердження реальності
здійснення постачання позивачу
обумовленого договором
купівлі-продажу товару, позивачем на
вимогу суду були надані належним чином
завірені копії наступних документів:
актів приймання-передачі № 1 від 24.10.2011
р., № 2 від 25.10.2011 р., № 3 від 22.12.2011р.;
видаткових накладних № РН-0000797 від
24.10.2011 р., № РН-0000800 від 25.10.2011 р., № РН-0001454
від 22.12.2011 р.; довіреностей на отримання
товару № 488 від 01.10.2011 р., № 511 від
01.12.2011р.; акту звірки взаємних
розрахунків від 01.01.2012р., договору про
надання послуг з приймання, зберігання
та перевантаження олії соняшникової №
СТ-02-о/1108 від 22.08.2011 року;
товарно-транспортні накладні у
кількості 21 шт., реєстр прийнятого на
зберігання товару олії соняшникової за
період з 01.12.2011р. по 31.12.2011 р., довідки про
якість товару № 99 від 07.02.2014 р.

Ч. 1 статті 207 Господарського кодексу
України визначено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

В свою чергу, суд наголошує на тому, що
необхідними умовами для визнання угоди
недійсною з підстав її укладення з
метою завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства, є зокрема
наявність умислу хоча б у однієї із
сторін щодо настання відповідних
наслідків.

Для прийняття рішення зі спору
необхідно встановлювати, у чому
конкретно полягало завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета
укладення угоди, якою із сторін і в якій
мірі виконано угоду, а також вину
сторін у формі умислу. Наявність умислу
у сторін (сторони) угоди означає, що
вони (вона), виходячи з обставин справи,
усвідомлювали або повинні були
усвідомлювати протиправність
укладуваної угоди і суперечність її
мети інтересам держави та суспільства
і прагнули або свідомо допускали
настання протиправних наслідків.
Умисел юридичної особи визначається як
умисел тієї посадової або іншої
фізичної особи, що підписала договір
від імені юридичної особи, маючи на це
належні повноваження. За відсутності
таких повноважень наявність умислу у
юридичної особи не може вважатися
встановленою.

Наявність умислу у сторін угоди
означає, що вони усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність угоди, що укладалася,
суперечність її мети інтересам держави
та суспільства і прагнули або свідомо
допускали настання протиправних
наслідків.

Таким чином, для визнання зобов'язання
таким, що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, закон вимагає наявність
наступних умов:

- вина фізичних осіб, які підписували
договір, що проявляється у формі
умислу, який спрямований на
приховування доходів від
оподаткування;

- такий умисел повинен виникнути у
сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є
приховування доходів від
оподаткування.

Відсутність хоча б однієї з них не дає
підстав стверджувати, що зобов'язання
вчинялося з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави.

Інтерес держави і суспільства у сплаті
суб'єктами оподаткування податків
випливає з обов'язку кожного
сплачувати податки і збори,
закріпленому у ст. 67 Конституції
України.

Отже, стверджуючи про укладення
спірного договору з метою, завідомо
суперечною інтересам держави, позивач
повинен довести, що такий договір був
направлений на ухилення від сплати
податків, і в результаті укладення та
виконання цього договору державі
спричинені збитки. Проте, позивачем
жодних доказів в розумінні ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України в обґрунтування свого
твердження про суперечність
оспорюваного договору інтересам
держави і суспільства - станом на
момент вирішення спору не подано.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було правомірно відмовлено
позивачу у задоволенні позовної вимоги
про визнання недійсним договору
купівлі - продажу № 03-10-11 від 03.10.2011р.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за подання апеляційної
скарги покладаються на позивача
(апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Санойл
Торг» залишити без задоволення,
рішення Господарського суду м. Києва
від 17.09.2013 року по справі № 5011-10/13596-2012
залишити без змін.

Матеріали справи № 5011-10/13596-2012
повернути до Господарського суду м.
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
С.А. Гончаров

Л.В. Чорна