ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2014 р.
Справа № 910/22767/13

Господарський суд Київської області у
складі судді Антонової В.М.,

розглянувши справу

за позовомКомунальне підприємство
«Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утриманню автомобільних
шляхів та споруд на них Дніпровського
району» м. Києвадо Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Дорожник»про стягнення 20 858,12
грн.представники сторін у судове
засідання не з'явились.

секретар судового засідання: Жиленко
Е.В.

Обставини справи:

25.11.2013 року Комунальне підприємство
«Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утриманню автомобільних
шляхів та споруд на них Дніпровського
району» м. Києва (далі - позивач)
звернулось до господарського суду м.
Києва з позовною заявою б/н від 25.11.2013
року (вх. № 22767/13) до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Дорожник»
(далі - відповідач) про стягнення 20 858,12
грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за договором
№ 47 від 01.08.2012 року про надання
автотранспортних послуг, зокрема, щодо
оплати виконаних робіт за актом №
ОУ-0000014 від 20.08.2012 року та актом № ОУ-0000018
від 31.08.2012 року, в результаті чого
просить суд стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Дорожник»
20 104,12 грн. основна заборгованість та
754,00 грн. - пеня.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 28.11.2013 року, на підставі ч. 1 ст. 17 ГПК
України справу №910/22767/13 направлено за
підсудністю до Господарського суду
Київської області.

Згідно протоколу розподілу справ між
суддями від 06.12.2013 року справу №910/22767/13
передано до розгляду судді Антоновій
В.М.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 06.12.2013 року справу №910/22767/13
суддею Антоновою В.М. прийнято до свого
провадження, розгляд справи
призначено на 23.01.2014 року.

24.12.2013 року через канцелярію суду
представник позивача подав документи
витребувані Ухвалою господарського
суду Київської області від 06.12.2013 року
з клопотанням б/н від 24.12.2013 року (вх. №
26260).

В судове засідання 23.01.2014 року
представник відповідача, не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
вимоги ухвали суду не виконав.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 23.01.2014 року розгляд справи,
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України,
відкладено на 06.02.2014 року.

05.02.2014 року через канцелярію суду
представник позивача подав заяву про
збільшення розміру позовних вимог №
62/1-61 від 04.02.2014 року (вх. № 1979/14), в якій
просить суд збільшити позовні вимоги, а
саме: 20104,12 грн. - основний борг, 3 430,27
грн. - пеня та 711,71 - 3% річних. Зазначена
заява прийнята судом до розгляду.

06.06.2014 року, до початку судового
засідання, відповідач подав відзив на
позовну заяву Вих. № 38 від 06.02.2014 року
(вх. № 2058/14), в якому визнає позов
частково, а саме в частині стягнення
основного боргу 18 271,86 грн. та заявляє
про застосування позовної давності
щодо нарахування пені.

Відповідач заперечив проти стягнення,
а саме 1832,26 грн. - частини основного
боргу, 3430,27 грн. - пені та 62,94 грн. - 3%
річних.

Також представник відповідача подав до
відзиву документи витребувані Ухвалою
господарського суду Київської області
від 06.12.2013 року.

06.02.2014 року представник позивача подав
клопотання № 62/1-66 від 06.02.2014 року ( вх. №
2138/14) про продовження строку розгляду
спору.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 06.02.2014 року було продовжено
строк розгляду спору та відкладено
розгляд справи на 20.02.2014 року.

12.02.2014 року через канцелярію суду
представник позивача подав клопотання
№ 62/1-76 від 11.02.2014 року (вх. №2562/14), в якому
просить суд стягнути з відповідача 20
104,12 грн. - основного боргу, 2954,60 грн. -
пені та 603,11 грн. - 3% річних. Зазначена
заява прийнята судом до розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по справі
збільшити розмір позовних вимог за
умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Відтак, на розгляд господарського суду
передані позовні вимоги остаточно
сформовані в клопотанні № 62/1-76 від
11.02.2014 року (вх. №2562/14).

20.02.2014 року, до початку судового
засідання, через канцелярію
господарського суду Київської області,
представник позивача подав клопотання
№ 62/1-94 від 20.02.2014 року (вх. №68/14), в якому
просить суд, перенести судове
засідання, в зв'язку з неможливості
бути присутньою на ньому.

Розглянувши подане позивачем
клопотання № 62/1-94 від 20.02.2014 року (вх.
№68/14) про відкладення розгляду справи,
суд дійшов висновку про відмову в його
задоволенні, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен при вирішенні судом
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на судовий розгляд
упродовж розумного строку.

Як роз'яснено в п. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду від 26.12.2011
року №18, у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

У зв'язку з тим, що позивачем до
клопотання про відкладення розгляду
справи не додано жодних доказів, що
підтверджували б причину неможливість
забезпечити участь у судовому
засіданні 20.02.2014 року цього
представника або іншого представника,
суд дійшов до висновку про можливість
розгляду справи за відсутності
представника позивача, належно
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання.

20.02.2014 року представники сторін по
справі не з'явилися.

Враховуючи п. 3.9.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» та враховуючи, що
строк розгляду спору закінчується
23.02.2014 року, суд дійшов до висновку про
можливість розгляду справи за
відсутності представників позивача та
відповідача, належно повідомленого про
дату, час та місце судового засідання.

У судовому засіданні 20.02.2014 року
господарським судом Київської області
в порядку вимог ст. 85 ГПК України було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши представлені
докази в їх сукупності, суд встановив:

01.08.2012 між Комунальним підприємством
«Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утриманню автомобільних
шляхів та споруд на них Дніпровського
району» м. Києва (позивач у справі,
виконавець за договором) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Дорожник»
(відповідач у справі, замовник за
договором) уклади договір №47 про
надання автотранспортних послуг
(далі-договір), відповідно до п.1.1.
предметом договору є надання послуг
транспортними засобами та дорожньою
технікою виконавцем згідно заявок
замовника.

Пунктом п. 7.1. договору зазначено, що
договір вступає в силу з дня його
підписання та діє до « 31» грудня 2012
року.

Проте, п.7.3. договору зазначено, що, якщо
за тридцять днів до закінчення строку
даного договору жодна із сторін не
заявить намір розірвати договір, то він
вважається продовженим (пролонгованим)
ще на один календарний рік на таких
самих умовах. Така пролонгація строку,
згідно п.7.3. договору, можлива без
обмеження терміну.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Зі змісту укладеного між сторонами
договору вбачається, що за своєю
правовою природою вказаний договір є
договором транспортного
експедирування.

Згідно п. 1-2 ч. 1 ст. 929 ЦК України, ч. 1 ст. 9
Закону України «Про
транспортну-експедиторську
діяльність» за договором
транспортного експедирування одна
сторона (експедитор) зобов'язується за
плату і за рахунок другої сторони
(клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного
експедирування може бути встановлено
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, зобов'язання експедитора
укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням.

Як визначено ст. 931 ЦК України розмір
плати експедиторові встановлюється
договором транспортного
експедирування, якщо інше не
встановлено законом. Якщо розмір плати
не встановлений, клієнт повинен
виплатити експедитору розумну плату.

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про
транспортну-експедиторську
діяльність» визначено, що клієнт
зобов'язаний у порядку, передбаченому
договором транспортного
експедирування, сплатити належну плату
експедитору, а також відшкодувати
документально підтверджені витрати,
понесені експедитором в інтересах
клієнта в цілях виконання договору
транспортного експедирування.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 2.1. договору вартість наданих
послуг транспортними засобами та
дорожньою технікою визначається
сумарною вартістю відпрацьованих
годин згідно тарифів виконавця
(додаток 1 до договору). На протязі дії
договору тарифи на транспортні послуги
можуть змінюватися, згідно з змінами в
законодавстві про, що виконавець
вчасно інформує замовника.

Господарським судом встановлено, що на
виконання умов договору позивач надав
відповідачеві послуги з перевезення
вантажу на суму 18 271,86 грн. з ПДВ.

Даний факт підтверджується наявною в
матеріалах справи копією акту
виконаних робіт № ОУ-0000014 від 20.08.2012
року на суму 18 271,86 грн. з ПДВ (оригінал
оглянуто в судовому засіданні).

Господарським судом встановлено, що
акт виконаних робіт № ОУ-0000014 від 20.08.2012
року оформлений відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку» затвердженого
наказом Міністерства Фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 щодо
зазначення обов'язкових в ньому
реквізитів, а саме: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ; назву
документа(форми); дату і місце
складення документа; зміст та обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції (у натуральному
таабо вартісному виразі); посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші данні,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Крім того, позивач стверджує, що
відповідачеві надавалися послуги на
суму 1 832,26 грн. з ПДВ, що, на думку
позивача, підтверджується актом
виконаних робіт № ОУ-0000018 від 31.08.2012
року.

Як встановлено господарським судом,
акт виконаних робіт № ОУ-0000018 від 31.08.2012
року оформлений з порушення вимог
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку» затвердженого
наказом Міністерства Фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 щодо
зазначення обов'язкових в ньому
реквізитів, а саме підпису та печатки
відповідача, які б підтверджували
отримання послуг.

Крім того, як вбачається з відзиву,
відповідач заперечує факт отримання
послуг на суму 1832,26 грн. та зазначає, що
акт виконаних робіт № ОУ-0000018 від 31.08.2012
року ним підписаний не був.

Відповідно до п.2.3. договору, документом
для розрахунків є талони шляхових
листів, затверджені підписом та
штампом замовника.

З наданих до матеріалів справи копій
вбачається, що відповідно до талону
замовника 10 ААГ №067918 та подорожнього
листа № 0029680 29.08.2012 року, позивач надав
автомобіль НК 422 51262 АА на 8 годин, проте,
вищевказані документи не засвідчені
підписом та штампом замовника.

Проте, п. 2.4. договору встановлено, що
замовник проводить оплату за фактично
виконані обсяги робіт в термін 5-ти
банківських днів на основі
ату-виконаних робіт з моменту його
отримання.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд дійшов висновку, що
позивач належними та допустимими
доказами не довів факт надання
відповідачу послуг 31.08.2012 року на суму
1832,26 грн.

Приписами статті 33 ГПК України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Дослідивши умови договору та подані
сторонами документи, господарський суд
встановив, що позивачем було належним
чином виконано взяті на себе
зобов'язання за договором та актом
виконаних робіт № ОУ-0000014 від 20.08.2012
року повністю, а саме в розмірі 18 271,86
грн. з ПДВ.

На час розгляду спору у господарському
суді відповідач визнав заборгованість
перед позивачем, за актом виконаних
робіт № ОУ-0000014 від 20.08.2012 року повністю,
а саме в розмірі 18 271,86 грн. з ПДВ.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи, виходячи з вищевикладених
обставин справи, господарський суд
вважає, що позовна вимога про стягнення
з відповідача суми основного боргу у
розмірі 20 104,12 грн. підлягає
задоволенню частково, а саме в розмірі
18 271,86 грн.

Суд вважає позовні вимоги про
стягнення з відповідача суми боргу в
розмірі 1832,26 грн. є необґрунтованими та
документально не підтвердженими, а
тому такими, що задоволенню не
підлягають.

Враховуючи відмову в задоволенні 1832,26
грн. основного боргу, суд відповідно
відмовляє в 268,10 грн. пені та 54,96 грн. 3%
річних, нарахованих за актом виконаних
робіт № ОУ-0000018 від 31.08.2012 року.

Крім того, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем зобов'язань за
договором, позивачем заявлено до
стягнення 2 686,50 грн. пені, за актом
виконаних робіт № ОУ-0000014 від 20.08.2012.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Факт прострочення виконання
відповідачем своїх зобов'язань перед
позивачем щодо оплати вартості товару
доведено позивачем належними та
допустимими доказами.

Відповідно до статті 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку
(штраф, пеню) як грошову суму або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення ним
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми, яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання, або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

При цьому, господарський суд зазначає,
що договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», згідно з п. п. 1, 3 якого
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені за прострочку платежу, що
встановлюється за згодою сторін,
обчислюється від суми простроченого
платежу і не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що
замовник і виконавець у разі
неналежного виконання предмету
договору та договірних зобов'язань
несуть відповідальність згідно з
чинним законодавством України.

Відповідно до п. 4.2. договору у разі
невиконання зобов'язань щодо
розрахунків за надані автотранспортні
послуги замовник сплачує пеню в
розмірі 0,1% суми простроченого платежу
за кожний день затримки, але не більше
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла на день виникнення боргу.

Як вбачається з розрахунку позивача,
останнім нараховано пеню з дотриманням
вимог ч. 6 ст. 232 ГК України та виходячи з
подвійної облікової ставки у розмірі 2
686,50 грн. за період з 27.08.2012 року по 27.08.2013
року.

Господарський суд перевірив
розрахунок пені та підстави її
нарахуванні, дійшов висновку, що
позовна вимога про стягнення пені є
обґрунтованою.

Однак, у своєму відзиві на позовну
заяву відповідач заявив клопотання про
застосування строків позовної
давності в частині вимог щодо
стягнення пені.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Пунктом 1.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
встановлено, що позовна давність, за
визначенням статті 256 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України), - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність є інститутом
цивільного права і може
застосовуватися виключно до вимог зі
спорів, що виникають у цивільних
відносинах, визначених у частині
першій статті 1 ЦК України, та у
господарських відносинах (стаття 3
Господарського кодексу України, далі -
ГК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Згідно з ст. 258 ЦК України для окремих
видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог, про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» щодо
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік. А при стягненні сум збитків,
заподіяних у зв'язку зі сплатою
неустойки (штрафу, пені), застосуванню
підлягає загальна позовна давність.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до п. 4.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів», якщо
відповідно до чинного законодавства
або договору неустойка (пеня) підлягає
стягненню за кожний день прострочення
виконання зобов'язання, позовну
давність необхідно обчислювати щодо
кожного дня окремо за попередній рік до
дня подання позову, якщо інший період
не встановлено законом або угодою
сторін. При цьому, однак, слід мати на
увазі положення частини шостої статті
232 ГК України, за якими нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано. Даний шестимісячний строк не
є позовною давністю, а визначає
максимальний період часу, за який може
бути нараховано штрафні санкції (якщо
інший такий період не встановлено
законом або договором).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач порушив свої договірні
зобов'язання, за актом виконаних робіт
№ ОУ-0000014 від 20.08.2012.

Враховуючи встановлений, пунктом 2.4.
договору строк оплати, обов'язок
відповідача по оплаті послуг виник з
28.05.2012 року.

Судом встановлено, що позивач звернуся
до суду з позовною заявою (вх. №22767/13) до
відповідача 25.11.2013 року.

Таким чином позовну давність слід
обчислювати за рік до подання позову,
тобто з 25.11.2012 року, а нараховується
пеня з 25.11.2012 року по 25.05.2013 року (ст. 232
Господарського кодексу України).

З огляду на вищезазначене суд дійшов
висновку, що позивачем частково
пропущено строк позовної давності, як
строк у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу, а
саме для звернення з вимогою до
відповідача про стягнення пені за
договором №47 від 01.08.2012 року та актом
виконаних робіт № ОУ-0000014 від 20.08.2012.

Сума боргу (грн.)Період
прострочкиКількість днівРозмір
облікової ставки НБУРозмір подвійної
облікової ставки НБУСума пені за
період прострочки

18271.8625.11.2012 - 25.05.20131827.5000 %0.041
%*1362.90Враховуючи викладене, позовна
вимога щодо стягнення з відповідача
пені підлягає частково у розмірі 1362,90
грн., в іншій частині у розмірі 1323,60 грн.
суд відмовляє у зв'язку зі спливом
позовної давності.

Крім того, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем зобов'язань за
договором, позивачем заявлено до
стягнення 548,15 грн. 3% річних, за актом
виконаних робіт № ОУ-0000014 від 20.08.2012.

Стаття 625 ЦК України передбачає, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір не
встановлений договором.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Оскільки, відповідачем прострочено
виконання грошового зобов'язання, то
відповідно вимога позивача про
стягнення з відповідача 3% річних,
нарахованих на суму боргу за надані
транспортно-експедиційні послуги
згідно договору за вказаний позивачем
період, є правомірною.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок 3% річних за допомогою
калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
«ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», господарський суд
встановив, що він є арифметично
невірним та за перерахунком суду
становить 549,66 грн.

Однак, виходячи з того, що позивачем
заявлено до стягнення 548,15 грн. 3%
річних, інших заяв або клопотань про
збільшення позовних вимог, у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку, позивачем не подавалось, а
господарський суд позбавлений права
виходити за межі позовних вимог п. 2 с. 83
Господарського процесуального кодексу
України та п.14 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
11.04.05 року № 01-8/344 «Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2004 році»), позовні вимоги
підлягають задоволенню саме у
заявленій до стягнення сумі 548,15 грн. 3%
річних, нараховані за період з 27.08.2012
року по 27.08.2013 року.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
наявні в матеріалах справи документи
та досліджуючи в судовому засіданні
докази, виходячи з вищевикладених
обставин справи, господарський суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково в
розмірі 20 182,91 грн., з яких 18 271,86 грн.
сума основного боргу, 548,15 грн. 3% річних
та 1362,90 грн. пені.

В іншій частині позову, а саме в
стягненні 1 832,26 грн. основного боргу,
1591,70 грн. пені та 54,96 грн. 3% річних суд
відмовляє.

Судовий збір відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладається на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог: на Товариство з
обмеженою відповідальністю «Дорожник»
1467,60 грн. та на Комунальне підприємство
«Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утримання автомобільних
шляхів та споруд на них Дніпровського
району» м. Києва 252,90 грн.

Керуючись ст. ст. 44, 49, ст. ст. 82-85 ГПК
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Дорожник»
(08800, Київська обл., Миронівський район,
місто Миронівка, вулиця Корсунська,
будинок 10, ідентифікаційний код: 19425966)
на користь Комунального підприємства
«Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утримання автомобільних
шляхів та споруд на них Дніпровського
району» м. Києва (02089, м. Київ,
Броварський проспект, будинок 2,
ідентифікаційний код: 05446166) 18 271
(вісімнадцять тисяч двісті сімдесят
одну) грн. 86 коп. основного боргу, 548
(п'ятсот сорок вісім) грн. 15 коп. 3%
річних, 1 362 (одну тисячу триста
шістдесят дві) грн. 90 коп. пені та 1 467
(одну тисячу чотириста шістдесят сім)
грн. 60 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову
відмовити.

4. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду Київської
області набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його належного оформлення і підписання
та може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Суддя
В.М. Антонова

Повне рішення складено 24.02.2014 року