ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2014 р.
Справа № 914/120/14

Господарський суд Львівської області в
складі судді Козак І.Б.

при секретарі Ільницькій М.М.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Приватного підприємства
«Енерго-Ресурс», м. Київ,

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця Глінської Наталі
Григорівни, м.Львів,

про: стягнення 20 816 грн. 56 коп. основного
боргу, 2 345 грн. 11 коп. пені, 992 грн. 08 коп.
3% річних та стягнення судових витрат.

За участю представників:

Від позивача: Шпирка Р.О. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: Михалевич І.Б. -
представник (довіреність в матеріалах
справи).

Сторонам роз'яснено права та обов'язки,
передбачені статтею 22 ГПК України,
зокрема, підстави відводу судді
відповідно до ст. 20 ГПК України. Заяв та
клопотань про відвід судді не подано.
Представники сторін не наполягають на
фіксації судового процесу технічними
засобами.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Приватного підприємства
«Енерго-Ресурс» до Фізичної
особи-підприємця Глінської Наталі
Григорівни про стягнення 20 816 грн. 56 коп.
основного боргу, 2 345 грн. 11 коп. пені, 992
грн. 08 коп. 3% річних та стягнення
судових витрат.

Ухвалою господарського суду від 16.01.2014
року порушено провадження у справі та
розгляд справи призначено на 04.02.2014
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку:
позивач - 20.01.2014 року рекомендованою
поштою №01 2, відповідач - 22.01.2014
року рекомендованою поштою №79 9
(оригінали повідомлень про вручення
поштових відправлень в матеріалах
справи).

Судове засідання 04.02.2014 року відкладене
на 25.02.2014 року з підстав, наведених у
відповідній ухвалі суду.

Представник позивача в судове
засідання 25.02.2014 року з'явився, 07.02.2014
року подав клопотання (вх. №5491/14), у
якому просить суд долучити до
матеріалів справи документи згідно
переліку, подав для огляду в судовому
засіданні оригінали документів, які
витребовувалися господарським судом
(копії - у справі), позовні вимоги
(зменшені) підтримав повністю.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, 20.02.2014 року подав
відзив на позовну заяву (вх. №7289/14), у
якому вказує на часткове погашення
суми основної заборгованості, яка є
предметом спору у справі в розмірі 13 500
грн. 00 коп., визнає позовні вимоги про
стягнення суми основної
заборгованості в розмірі 17 906 грн. 56
коп., 2 345 грн. 11 коп. пені, 992 грн. 08 коп. 3%
річних, 1 500 грн. 00 коп. витрат на послуги
адвоката та просить суд розстрочити
стягнення вказаної заборгованості
рівними частинами на шість місяців.

Окрім того, відповідач у відзиві на
позовну заяву просить суд зменшити
суму нарахованої позивачем за
прострочення сплати орендної плати
пені на 50 відсотків.

Спір розглядається у відповідності до
поданої 03.02.2014 року позивачем заяви (вх.
№480/14) про зменшення розміру позовних
вимог.

В ході розгляду справи встановлено:

Позивач: Приватне підприємство
«Енерго-Ресурс» є юридичною особою,
йому присвоєно ,
знаходиться за адресою: 01601, м. Київ, бул.
Лесі Українки, буд. 34, що
підтверджується Свідоцтвом про
державну реєстрацію юридичної особи
серії А01 №264956, Довідкою відділу
статистики у Печерському районі м.
Києва з ЄДРЮО та ФОП серії АБ №509896 та
Витягом з ЄДРЮО та ФОП серії АД №325553
(докази в матеріалах справи).

Відповідач: Фізична особа-підприємець
Глінська Наталія Григорівна є
суб'єктом підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, їй
присвоєно ідентифікаційний номер
, зареєстрована за адресою: 79013,
Львівська область, м. Львів, вул.
Кольберга, буд. 3, кв. 10 А, що
підтверджується Свідоцтвом про
державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця серії В04 №106836,
Витягом з ЄДРЮО та ФОП серії АГ №915463 та
Витягом з ЄДРЮО та ФОП серії АД №325551
(докази в матеріалах справи).

16.01.2012 року між Приватним підприємством
«Енерго-Ресурс» (далі по тексту -
позивач, орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем Глінською Наталією
Григорівною (далі по тексту -
відповідач, орендар) укладено Договір
оренди приміщення №75/П-Л (далі по
тексту - договір), відповідно до умов
якого орендодавець передає, а орендар
приймає у тимчасове платне
користування на строк та на умовах
даного договору приміщення (з
підвалом), загальною площею 273,90 м. кв.,
що знаходяться за адресою: м. Львів, вул.
Личаківська, буд 181 (надалі - приміщення)
з метою розміщення магазину одягу.

За своєю правовою природою, основними
та другорядними (не основними)
ознаками, які визначені нормами
чинного цивільно-господарського
законодавства, зазначений договір є
договором найму (оренди).

Вказаний договір укладено в письмовій
формі, підписано повноважними
представниками сторін за договором, їх
підписи засвідчено печатками сторін,
що відповідає вимогам статті 207
Цивільного кодексу України (далі за
текстом - ЦК України), в силу статті 204 ЦК
України, є правомірним правочином.

Статтею 283 Господарського кодексу
України (далі за текстом - ГК України)
визначено, що за договором оренди одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендареві) за плату на певний
строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Згідно приписів частини 3 статті 283 ГК
України, об'єктом оренди, зокрема,
можуть бути нерухоме майно (будівлі,
споруди, приміщення).

Статтею 759 ЦК України, передбачено, що
за договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Відповідно до пункту 1.5. договору
приміщення повинно бути передане
орендодавцем і прийняте орендарем по
Акту приймання-передачі в термін не
пізніше п'яти робочих днів з моменту
набрання чинності договором. Акт
прийому-передачі підписується
орендодавцем та уповноваженим
представником орендаря, скріплюється
печатками сторін та є невід'ємною
частиною договору.

Розділом 2 договору встановлено строк
дії договору, розділом 3 - орендну плату
і порядок розрахунків.

Так, відповідно до пункту 2.1. договору
він набирає чинності з моменту його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення
печатками сторін.

Пунктом 2.2. договору встановлено, що
договір укладено строком з 16.01.2012 року
по 15.01.2013 року.

Згідно пункту 2.4. після закінчення
строку дії даного договору або у
випадку його дострокового розірвання
приміщення повертається орендодавцю
протягом п'яти робочих днів за
відповідним Актом приймання-передачі у
стані, не гіршому, ніж на момент його
передачі в оренду, з урахуванням
нормального (природного) зносу.

Пунктом 2.5. договору сторони погодили,
що договір оренди приміщення по
закінченню строку його дії автоматично
не продовжується.

Відповідно до пункту 3.1. договору
орендна плата здійснюється в
національній валюті України та складає
з 16.01.2012 року по 31.01.2012 року загальний
розмір орендної плати за місяць 58 грн. 00
коп. з урахуванням податку на додану
вартість; з 01.02.2012 року по 29.02.2012 року
загальний розмір орендної плати за
місяць складає 120 грн. 00 коп. з
урахуванням податку на додану
вартість; з 01.03.2012 року по 31.03.2012 року
загальний розмір орендної плати за
місяць складає 7 422 грн. 00 коп. з
урахуванням податку на додану
вартість; з 01.04.2012 року і послідуючі
місяці загальний розмір орендної плати
за місяць складає 18 800 грн. 00 коп. з
урахуванням податку на додану
вартість.

Згідно пункту 3.2. договору орендна
плата нараховується з дня підписання
сторонами Акту приймання-передачі
приміщення в оренду до дня повернення
орендарем приміщення орендодавцю по
відповідному Акту приймання-передачі,
відповідно до пунктів 1.5. та 2.4. договору
або припинення фактичного
користування приміщенням орендодавця.

Пунктом 3.3. договору сторони
встановили, що орендна плата
сплачується орендарем щомісячно до
п'ятого числа поточного місяця на
підставі договору шляхом
безготівкового перерахування коштів
на поточний рахунок орендодавця.

Згідно пунктів 3.5. та 3.6. договору
орендна плата не включає в себе
вартість комунальних послуг та
експлуатаційних витрат
(водопостачання, водовідведення,
електро- та теплопостачання). Усі
витрати по утриманню і обслуговуванню
орендованого приміщення, зазначеного у
пункті 3.5. договору, сплачуються
орендарем після укладення орендарем
відповідних договорів самостійно по
розрахунковим платіжним документам
відповідних служб, які надають послуги.
Послуги зв'язку сплачуються орендарем
самостійно на підставі окремого
договору з підприємством, яке надає
послуги.

Розділом 4 договору встановлено права
та обов'язки орендаря, розділом 5 - права
та обов'язки орендодавця.

Так, відповідно до пункту 4.1. договору
орендар, серед іншого, зобов'язувався
використовувати приміщення, що
орендується, за цільовим призначенням
у відповідності з умовами договору,
утримувати приміщення в задовільному
санітарному і протипожежному стані,
відповідним чином забезпечувати його
збереження, запобігати псуванню та
пошкодженню орендованого приміщення,
забезпечити його охорону, а також
своєчасно і в повному обсязі вносити
орендодавцю орендну плату за оренду
приміщення.

Згідно пункту 5.1.1. договору
орендодавець зобов'язувався передати
орендарю приміщення в термін та у
порядку, передбаченому пунктом 1.5.
договору.

Відповідно до пункту 6.1. договору за
невиконання або неналежне виконання
умов договору сторони несуть
відповідальність, передбачену чинним
законодавством України.

Пунктом 6.3. договору сторони погодили,
що за затримку розрахунків з орендної
плати та комунальних платежів більш
ніж на п'ять робочих днів орендар
сплачує орендодавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України за кожен
день прострочення платежу.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав належним чином, Актом
прийому-передачі від 16.01.2012 року до
договору передав, а відповідач прийняв
у строкове платне користування
приміщення (з підвалом) загальною
площею 273,90 м2, яке знаходиться за
адресою: Львівська область, м. Львів,
вул. Личаківська, буд. 181.

Відповідач взятих на себе договірних
зобов'язань зі своєчасного та у повному
обсязі внесення орендної плати
належним чином не виконав, внаслідок
чого утворилась заборгованість в
розмірі 20 816 грн. 56 коп. (розрахунок суми
заборгованості в матеріалах справи).

03.02.2014 року позивач подав заяву (вх.
№480/14), в якій, у зв'язку із частковим
погашенням відповідачем
заборгованості, яка є предметом спору
просить суд стягнути з відповідача на
користь позивача 20 816 грн. 56 коп. суми
основного боргу, 2 345 грн. 11 коп. пені, 992
грн. 08 коп. пені та 1 500 грн. 00 коп. витрат
на послуги адвоката.

Позивачем в підтвердження факту
часткової сплати відповідачем суми
основної заборгованості за договором
до матеріалів справи долучено копії
Платіжного доручення від 24.01.2014 року №80
на суму 4 800 грн. 00 коп. та від 29.01.2014 року
№ПН3006145М на суму 5 790 грн. 00 коп.

20.02.2014 року відповідачем подано відзив
на позовну заяву (вх. №7289/14), у якому,
серед іншого, вказує на часткове
погашення суми основної
заборгованості, яка є предметом спору у
справі в розмірі 13 500 грн. 00 коп.

Так, в підтвердження часткового
погашення суми основної
заборгованості за договором
відповідачем до матеріалів справи
долучено належним чином завірену копію
Квитанцій від 24.01.2014 року №80 на суму 4 800
грн. 00 коп., від 29.01.2014 року №ПН2576685 на
суму 5 790 грн. 00 коп. та від 03.02.2014 року
№ПН2582865 на суму 2 910 грн. 00 коп.

Таким чином, судом встановлено, що
відповідачем 03.02.2014 року Квитанцією
№ПН2582865 здійснено погашення суми
основної заборгованості в розмірі 2 910
грн. 00 коп., і вказане погашення не було
враховано позивачем під час подання
заяви про зменшення позовних вимог (від
03.02.2014 року вх. №480/14).

Відповідно до пункту 1-1 частини першої
статті 80 ГПК України господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо
відсутній предмет спору.

Відсутність предмета спору означає
відсутність спірного матеріального
правовідношення між сторонами.

Відповідно до пункту 4.4. Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, оглянувши та
дослідивши матеріали справи і подані
сторонами докази, дійшов до висновку
про те, що провадження у справі в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 2 910 грн. 00 коп. суми
основної заборгованості за договором
слід припинити на підставі пункту 1-1
частини першої статті 80 ГПК України у
зв'язку з відсутністю предмета спору.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно приписів частини першої статті
762 ЦК України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Приписами статті 286 ГК України
встановлено, що орендна плата - це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку;
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 173 ГК України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що
основними видами господарських
зобов'язань є майново-господарські
зобов'язання та
організаційно-господарські
зобов'язання.

Відповідно до статті 175 ГК України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

В даному випадку господарське
зобов'язання виникло між сторонами з
господарського Договору оренди
приміщення від 16.01.2012 року №75/П-Л.

Частиною 2 статті 175 ГК України
передбачено, що суб'єктами
майново-господарських зобов'язань
можуть бути суб'єкти господарювання,
зазначені у статті 55 цього Кодексу,
негосподарюючі суб'єкти - юридичні
особи, а також органи державної влади,
органи місцевого самоврядування,
наділені господарською компетенцією.
Якщо майново-господарське зобов'язання
виникає між суб'єктами господарювання
або між суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами, зобов'язаною та
управленою сторонами зобов'язання є
відповідно боржник і кредитор, а
частиною 4 цієї статті визначено, що
суб'єкти господарювання у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами, можуть добровільно брати на
себе зобов'язання майнового характеру
на користь інших учасників
господарських відносин
(благодійництво тощо). Такі
зобов'язання не є підставою для вимог
щодо їх обов'язкового виконання.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору, ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Статтею 217 ГК України передбачено, що
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
не сприятливі економічні та/або
правові наслідки.

Частиною 2 цієї статті, що у сфері
господарювання застосовуються такі
види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Стаття 218 ГК України передбачає, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання,
частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Статтею 219 ГК України визначено, що за
невиконання або неналежне виконання
господарських зобов'язань чи порушення
правил здійснення господарської
діяльності правопорушник відповідає
належним йому на праві власності або
закріпленим за ним на праві
господарського відання чи
оперативного управління майном, якщо
інше не передбачено цим Кодексом та
іншими законами.

Приписами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до частини третьої
статті 549 ЦК України пенею є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» із
змінами і доповненнями внесеними
Законом України від 10.01.2002 року №2921-111,
передбачено, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Статтею 3 вищенаведеного Закону
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232
ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Частиною 2 статті 343 ГК України чітко
визначено, що платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Окрім стягнення суми основної
заборгованості позивач просить суд
стягнути з відповідача на користь
позивача 2 345 грн. 11 коп. пені,
нарахованої у відповідності до пункту
6.3. договору (розрахунок суми пені в
матеріалах справи).

Відповідач у своєму відзиві на позовну
заяву, поданому до суду 20.02.2014 року за
вх. №7289/14, просить суд зменшити розмір
нарахованої позивачем за прострочення
сплати орендної плати пені на 50
відсотків. Представник позивача проти
вказаного клопотання відповідача не
заперечив.

В підтвердження факту скрутного
матеріального становища відповідачем
до матеріалів справи долучено належним
чином завірену копію виписки з
банківського рахунку відповідача, з
якої вбачається, що залишок коштів на
рахунку відповідача складає 0 грн. 98
коп.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 83 ГПК України господарський суд
приймаючи рішення має право зменшувати
у виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
необхідність задоволення викладеного
у відзиві на позовну заяву (від 20.02.2014
року вх. №7289/14) клопотання про
зменшення розміру нарахованої
позивачем за прострочення сплати
орендної плати пені на 50 відсотків та
стягнення з відповідача на користь
позивача 1 172 грн. 56 коп. пені за
прострочення виконання зобов'язання зі
сплати орендної плати за договором.

Також позивач просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача 992 грн.
08 коп. трьох відсотків річних,
нарахованих у відповідності до
приписів статті 625 ЦК України
(розрахунок суми трьох відсотків
річних в матеріалах справи).

Частиною другою статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідач у своєму відзиві на позовну
заяву, поданому до суду 20.02.2014 року (вх.
№7289/14) визнає позовні вимоги про
стягнення суми основної
заборгованості в розмірі 17 906 грн. 56
коп., 2 345 грн. 11 коп. пені, 992 грн. 08 коп. 3%
річних, 1 500 грн. 00 коп. витрат на послуги
адвоката та просить суд розстрочити
стягнення вказаної заборгованості
рівними частинами на шість місяців.

Представник позивача проти заявленого
відповідачем у відзиві на позовну
заяву клопотанні про розстрочку
виконання рішення у справі не
заперечив.

Частиною четвертою статті 78 ГПК
України передбачено, що у разі визнання
відповідачем позову господарський суд
приймає рішення про задоволення позову
за умови, що дії відповідача не
суперечать законодавству або не
порушують прав і охоронюваних законом
інтересів інших осіб.

В судовому засіданні судом роз'яснено
сторонам правові наслідки визнання
позову, передбачені статтею 78 ГПК
України.

Пунктом 7.1.2. Постанови Пленуму Вищого
Господарського Суду України від 17
жовтня 2012 року №9 «Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України»
встановлено, що розстрочка означає
виконання рішення частками,
встановленими господарським судом, з
певним інтервалом у часі. Строки
виконання кожної частки також повинні
визначатись господарським судом. При
цьому слід мати на увазі, що розстрочка
можлива при виконанні рішення, яке
стосується предметів, що діляться
(гроші, майно, не визначене
індивідуальними ознаками; декілька
індивідуально визначених речей тощо).

Приписами пункту 6 частини першої
статті 83 ГПК України передбачено, що
господарський суд, приймаючи рішення,
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення.

Таким чином суд дійшов до висновку про
те, що визнання відповідачем позову не
суперечить чинному законодавству і не
порушує прав третіх осіб, а викладене у
відзиві на позовну заяву клопотання
відповідача про розстрочку виконання
рішення підлягає до задоволення у
повному обсязі.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Судові витрати: позивачем за подання
позову до господарського суду
платіжним дорученням від 23.12.2013 року
№4649 сплачено судовий збір у розмірі 1 720
грн. 50 коп. (оригінал вказаного
платіжного доручення є додатком №15 до
позовної заяви).

Окрім того, 03.02.2014 року представником
позивача подано заяву (вх. №478/14), у якій
просить суд стягнути з відповідача на
користь позивача 1 500 грн. 00 коп. витрат
на послуги адвоката.

Відповідно до частини першої статті 44
ГПК України судові витрати складаються
з судового збору, сум, що підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, призначеної господарським
судом, витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 6.3. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21.02.2013 року №7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та
частини п'ятої статті 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність»), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі.

Поняття особи, яка є адвокатом,
наводиться в статті 2 Закону України
від 19.12.1992 року № 2887-ХІІ «Про
адвокатуру», яка зазначає, що адвокатом
може бути громадянин України, який має
вищу юридичну освіту, стаж роботи за
спеціальністю юриста або помічника
адвоката не менше двох років, склав
кваліфікаційні іспити, одержав
свідоцтво про право на зайняття
діяльністю та прийняв Присягу адвоката
України.

15.11.2012 року між позивачем та адвокатом
Шпиркою Романом Олеговичем (Свідоцтво
про право на зайняття адвокатською
діяльністю від 08.06.2012 року №1828) (надалі -
адвокат) укладено Договір про надання
правової допомоги №21/01-2014/П-Д, за
умовами якого адвокат зобов'язувався
надавати клієнту наступні послуги:
виступати представником відповідача у
господарській справі №914/120/14, суддя
Козак І.Б. про стягнення
заборгованості, а відповідач - сплатити
адвокату на його рахунок 1 500 грн. 00 коп.

Позивачем здійснено оплату
вищевказаних юридичних послуг в
розмірі 1 500 грн. 00 коп., що
підтверджується долученою до
матеріалів справи Квитанцією
банківського терміналу від 28.01.2014 року
№0249 на суму 1 500 грн. 00 коп.

За таких обставин суд дійшов до
висновку про те, що клопотання позивача
про стягнення з відповідача на користь
позивача 1 500 грн. 00 коп. витрат на оплату
послуг адвоката слід задоволити.

Таким чином, судові витрати слід
покласти на сторони відповідно до
статті 49 ГПК України, стягнути з
відповідача на користь позивача
судовий збір в розмірі 1 720 грн. 50 коп. та
1 500 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг
адвоката, оскільки спір виник
внаслідок неналежного виконання
відповідачем взятих на себе договірних
зобов'язань з оплати наданих послуг, а
часткове погашення заборгованості
відбулось після порушення провадження
у справі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, оглянувши та дослідивши
матеріали справи і подані докази, суд
оцінив їх в сукупності, прийшов до
висновку, що позов документально та
нормативно обґрунтований,
відповідачем визнаний, підлягає до
задоволення частково із розстрочкою
виконання рішення на шість місяців, а
провадження у справі в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 2 910 грн. 00 коп. суми основної
заборгованості за договором -
припиненню на підставі пункту 1-1
частини першої статті 80 ГПК України у
зв'язку з відсутністю предмета спору.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 20, 21, 22, 32 - 34, 43, 44, 49, 77,
78, 80, 82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Провадження в частині стягнення
з боржника: Фізичної особи-підприємця
Глінської Наталії Григорівни (79013,
Львівська область, м. Львів, вул.
Кольберга, буд. 3, кв. 10 А;
ідентифікаційний номер ) на
користь стягувача: Приватного
підприємства «Енерго-Ресурс» (01601, м.
Київ, бул. Лесі Українки, буд. 3; ) 2 910 грн. 00 коп. суми
основної заборгованості за договором
припинити.

3. Стягнути з боржника: Фізичної
особи-підприємця Глінської Наталії
Григорівни (79013, Львівська область, м.
Львів, вул. Кольберга, буд. 3, кв. 10 А;
ідентифікаційний номер ) на
користь стягувача: Приватного
підприємства «Енерго-Ресурс» (01601, м.
Київ, бул. Лесі Українки, буд. 3; ) 17 906 грн. 56 коп. суми
основної заборгованості, 1 172 грн. 56 коп.
пені, 992 грн. 08 коп. трьох відсотків
річних, 1 500 грн. 00 коп. відшкодування
витрат на оплату послуг адвоката та 1 720
грн. 50 коп. судового збору із
розстрочкою виконання рішення рівними
частинами на шість місяців.

4. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

5. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

25.02.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Описову та
мотивувальну частину рішення
оформлено відповідно до статті 84 ГПК
України 27.02.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.