ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2014 р.
Справа № 914/4798/13

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва, при секретарі
судового засідання Н.Фартушку,
розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест», с.
Дуліби, Стрийський район, Львівська
область;

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «КНП», м. Львів;

про: визнання договору недійсним.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився.

Обставини розгляду справи. Ухвалою
господарського суду від 25.12.2013 року
прийнято до розгляду позовну заяву та
порушено провадження у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «КНП» про визнання
договору недійсним. Розгляд справи
призначено на 04.02.2014 року.

У судовому засіданні 04.02.2014 року
представник позивача підтримав
позовні вимоги, викладені в позовній
заяві, подав клопотання про долучення
документів до матеріалів справи.
Представник відповідача через
канцелярію суду подав відзив на
позовну заяву, у судове засідання не
з'явився, вимоги ухвали суду від 25.12.2013
року виконав частково. Судом
відкладено розгляд справи на 11.02.2014
року.

У судове засідання 11.02.2014 року
представник позивача з'явився, позовні
вимоги підтримав повністю, подав
додаткові пояснення по справі.
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився. Судом відкладено
розгляд справи на 18.02.2014 року.

У судове засідання 18.02.2014 року
представник позивача з'явився, позовні
вимоги підтримав повністю. Представник
відповідача в судове засідання не
з'явився. Розгляд справи відкладено на
24.02.2014 року.

У судове засідання 24.02.2014 року сторони
явки представників не забезпечили.

Представникам сторін, що брали участь в
судових засіданнях, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
їхніх прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представники
сторін відмовились.

У судовому засіданні 24.02.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть спору. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест»
(надалі по тексту рішення - позивач,
замовник згідно з договором)
звернулося до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «КНП» (надалі по
тексту рішення - відповідач, виконавець
згідно з договором) з вимогою про
визнання договору недійсним.

Між сторонами було укладено договір на
виконання проектних робіт, згідно з
яким замовник доручив, а виконавець
зобов'язався розробити ескізний та
робочий проекти «Реконструкція
виробничої будівлі під завод по
виробництву будівельних матеріалів»
та передати їх замовнику у визначений
строк, а замовник зобов'язується
оплатити виконану роботу. Проте,
позивач вважає даний договір про
виконання робіт таким, що підлягає
визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст.
203 Цивільного кодексу України, з огляду
на те, що зі сторони позивача договір
був підписаний особою, яка не мала
необхідного обсягу цивільної
дієздатності.

Представник відповідача з позовними
вимогами не погодився, обґрунтування
своєї позиції навів у відзиві вх. №
4343/14, поданому 03.02.2014 року.

У процесі розгляду справи суд
встановив. 05 грудня 2012 року між
сторонами укладено договір № 33/12 на
виконання проектних робіт (надалі по
тексту рішення - договір).

Відповідно до пункту 1 договору
замовник доручив, а виконавець
зобов'язався розробити відповідно до
затвердженого замовником завдання на
проектування: ескізний проект
«Реконструкція виробничої будівлі під
завод по виробництву будівельних
матеріалів Львівська область,
Стрийський район, с. Дуліби, вул.
Заводська, 27б» (п. 1.2 договору) та
робочий проект «Реконструкція
виробничої будівлі під завод по
виробництву будівельних матеріалів
Львівська область, Стрийський район, с.
Дуліби, вул. Заводська, 27б» (п. 1.3
договору) і передати замовнику у
встановлений цим договором строк, а
замовник - оплатити виконану роботу.

Договором сторони визначили вартість
робіт, порядок здачі та приймання
робіт. Так згідно з п. 2 договору сторони
дійшли згоди у наступному: за виконані
проектні роботи, зазначені в п. 1.2
договору, замовник сплачує виконавцеві
300 000 грн., за виконані проектні роботи,
зазначені в п. 1.3 договору, замовник
сплачує виконавцеві 300 000 грн., за
експертний супровід робочого проект та
отримання позитивних висновків - 120 000
грн. Разом вартість робіт за договором
становить 720 000 грн. Відповідно до п. 2.6
договору (відповідно до змін, внесених
договором від10.12.2012 року) протягом
трьох робочих днів після підписання
сторонами даного договору замовник
сплачує виконавцеві передоплату у
розмірі 30 % від загальної вартості
робіт, наступні платежі здійснюються
не пізніше п'яти робочих днів після
підписання сторонами актів
здачі-приймання робіт.

Договором від 10.12.2013 року про внесення
змін до договору від 05.12.2012 року
встановлено кінцеву дату виконання
робіт - 30.09.2013 року.

Згідно з п. 3.1 договору по закінченню
виконання етапу або роботи в цілому
виконавець надсилає замовнику
двосторонній акт здачі-приймання робіт
у двох примірниках, по одному для
кожної зі сторін. У разі, якщо замовник
відмовляється від прийняття проектної
документації, сторонами складається
двосторонній акт з переліком
необхідних доопрацювань і термінів їх
виконання.

Відповідно до п. 7 договору, договір
вступає в силу з дати підписання
сторонами і діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань за цим
договором.

Як зазначено у вступній частині
договору та п. 9 договору, замовником є
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест», що є
платником податку, в особі директора
Лайоша Камоні, який діє на підставі
Статуту. Згідно зі Статутом Товариства
з обмеженою відповідальністю «Грін МП
Інвест», затвердженим 30.05.2012 року,
учасником Товариства з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест» є
Відкрите акціонерне товариство
«Мастерпласт».

Згідно з п. 14.1. Статуту управління
Товариством здійснюється учасником
або призначеним ним генеральним
директором. Генеральний директор
представляє без доручення Товариство у
відносинах зі всіма без виключення
державними органами, підприємствами,
установами, організаціями всіх форм
власності; укладає та підписує від
імені Товариства господарські та інші
договори, виступає розпорядником його
коштів та майна з урахуванням обмежень,
встановлених п. 14.2 Статуту

Згідно з п. 14.2 Статуту, а саме пп. ї,
попереднє узгодження договорів, що
укладається Товариством і потребують
нотаріального посвідчення або сума
яких на момент укладення у гривневому
еквіваленті перевищує 20 000 євро.

За твердженням позивача, укладений
договір попередньо узгоджений
учасником Товариства не був і в
подальшому також не схвалювався. Однак,
відповідач свої зобов'язання по
оспорюваному договору виконав у
повному обсязі, що підтверджується
підписаними сторонами актами
здачі-приймання
проектно-вишукувальної,
науково-технічної документації по
договору № 1 за березень 2013 року, № 2 від
02.09.2013 року та № 3 від 02.09.2013 року (копії
знаходяться в матеріалах справи), на
загальну суму 720 000 грн. 00 коп., тобто на
всю ціну договору.

Фактом підписання зі сторони позивача
вказаних актів приймання-здачі робіт
засвідчується повне та безспірне
прийняття ним робіт, виконаних по
оспорюваному договору.

Прийнятті від відповідача роботи по
оспроюваному договору також частково
оплачені позивачем декількома
платежами, зокрема, на загальну суму 543
000 грн. 00 коп. Борг позивача перед
відповідачем по цьому договору
становить 177 000 грн. 00 коп., стягнення
якого є предметом судового спору у
справі № 914/4452/13, яка перебуває у
провадженні господарського суду
Львівської області (копія ухвали про
порушення провадження у справі
долучена до відзиву).

По факту здійснення вказаних вище
господарських операції відповідачем
виписано позивачу податкові накладні
від 11.12.2012 року № 556, від 15.01.2013 року № 2,
від 25.04.2013 року № 104, від 20.09.2013 року № 385,
останні відображенні в податковій
звітності платника податків за
відповідні звітні періоди, що
підтверджується копіями квитанції № 2
від 18.01.2013 року про реєстрацію реєстру
виданих та отриманих ТзОВ «КНП»
податкових накладних за грудень 2012
року, реєстру виданих та отриманих ТзОВ
«КНП» податкових накладних за грудень
2012 року, квитанції № 2 від 18.02.2013 року
про реєстрацію реєстру виданих та
отриманих ТзОВ «КНП» податкових
накладних за січень 2013 року, реєстру
виданих та отриманих ТзОВ «КНП»
податкових накладних за січень 2013 року,
квитанції № 2 від 16.05.2013 року про
реєстрацію реєстру виданих та
отриманих ТзОВ «КНП» податкових
накладних за квітень 2013 року, реєстру
виданих та отриманих ТзОВ «КНП»
податкових накладних за квітень 2013
року, квитанції № 2 від 17.10.2013 року про
реєстрацію реєстру виданих та
отриманих ТзОВ «КНП» податкових
накладних за вересень 2013 року, реєстру
виданих та отриманих ТзОВ «КНП»
податкових накладних за вересень 2013
року.

05.12.2013 року учасником Товариства
обмеженою відповідальністю «Грін МП
Інвест» було прийняте рішення № 11 про
відмову у схваленні договорів,
укладених колишнім директором Комоні
Лайошем Лайошовичем (копія знаходиться
в матералах справи) з перевищенням
повноважень, передбачених п. 14.2 Статуту
ТОВ «Грін МП Інвест», а саме договору №
33/12 на виконання проектних робіт від
05.12.2012 року, що укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «КНП» (виконавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест»
(замовник); договору № 15 на виконання
ремонтних робіт від 09.01.2013 року, що
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю» «КНП» (виконавець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест»
(замовник); додатку № 10/03-10 від 10.04.2013
року на виконання електромонтажних
робіт до договору № 15 від 09.01.2013 року, що
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю» «КНП» (виконавець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест»
(замовник).

Дані факти матеріалами справи
підтверджується, сторонами не
заперечувались та документарно не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд вважає позовні вимоги
безпідставними, необґрунтованими та
такими, що не підлягають до задоволення
з огляду на наступне.

Судом вище встановлено, що сторони
уклали договір на виконання проектних
робіт, який став підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків між
сторонами відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 887 Цивільного
кодексу України за договором підряду
на проведення проектних та пошукових
робіт підрядник зобов'язується
розробити за завданням замовника
проектну або іншу технічну
документацію та (або) виконати пошукові
роботи, а замовник зобов'язується
прийняти та оплатити їх.

Суд зазначає, що метою виникнення
правовідносини між сторонами спору
було проведення комплексу робіт по
реконструкції виробничої будівлі під
завод по виробництву будівельних
матеріалів, що знаходиться за адресою
Львівська область, Стрийський район, с.
Дуліби, вул. Заводська, 27 б, починаючи
від розроблення проекту такої
реконструкції. У зв'язку з цим,
сторонами було укладено договір № 33/12
на виконання проектних робіт від 05.12.2012
року; договір № 15 на виконання
ремонтних робіт від 09.01.2013 року; додаток
№ 10/03-10 від 10.04.2013 року на виконання
електромонтажних робіт до договору № 15
від 09.01.2013 року.

Факт схвалення цих правочинів
позивачем відображено у рішенні від
08.02.2013 року загальних зборів учасників
ТзОВ «Грін МП Інвест», що оформлене
протоколом від 08.02.2013 року, п. 8 порядку
денного на яких вирішено - визнати
обґрунтованим та надати згоду
директору ТзОВ «Грін МП Інвест» Комоні
Лайошу Лайошовичу на укладення
договору про проведення ремонтних
робіт по реконструкції виробничої
будівлі під завод по виробництву
будівельних матеріалів, що знаходиться
за адресою Львівська область,
Стрийський район, с. Дуліби, вул.
Заводська, 27 б, та на підписання всіх
інших документів, необхідних для
вчинення даного правочину, в тому числі
надати дозвіл директору на проведення
всіх необхідних грошових розрахунків,
що пов'язані з укладенням даного
правочину, в тому числі на здійснення
перерахунку грошових сум по даному
договору на проведення ремонтних
робіт.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№ 13 «Про практику розгляду судами
корпоративних спорів», рішення
загальних зборів та інших органів
управління господарського товариства,
що за своєю правовою природою є актами,
дійсні, якщо у судовому порядку не буде
встановлено інше.

Крім цього, до врахування у спірних
правовідносинах по аналогії закону (ст.
8 Цивільного кодексу України) підлягає
положення п. 3.5. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними», де вказано, що
відповідно до п. 22 ч. 2 ст. 33 Закону
України "Про акціонерні товариства" до
виключної компетенції загальних
зборів акціонерного товариства
належить прийняття рішення про
вчинення значного правочину, якщо
ринкова вартість майна, робіт або
послуг, що є предметом такого
правочину, перевищує 25 відсотків
вартості активів за даними останньої
річної фінансової звітності
товариства. Тому вчинення значного
правочину виконавчим органом
товариства за відсутності такого
рішення є підставою для визнання його
недійсним, якщо правочин не було
схвалено в подальшому загальними
зборами акціонерного товариства
(стаття 241 ЦК України, про що йшлося
вище).

У претензії-вимозі № 40 від 24.10.2013 року
позивач пред'явив відповідачу вимогу
про невідкладне виконання умов
договору № 33/12 від 05.12.2012 року, зокрема,
п. 6.4. договору щодо погодження проекту
органом містобудування та архітектури,
отримання позитивного висновку
комплексної державної експертизи
проекту відповідно до вимог ДБН
А.2.2-3-2012.

Крім того, відповіддю № 43 від 06.11.2013
року на претензію відповідача від
15.10.2013 року № 15/10-1 про виконання
зобов'язань щодо сплати 177 000 грн. 00 коп.
основного боргу, позивач відхилив
останню та просив відповідача виконати
умови договору від 05.12.2012 року № 33/12 на
виконання проектних робіт, а саме
передати замовнику (позивачу) усі
розділи робочого проекту, а також
забезпечити погодження проекту
органом містобудування і архітектури
та отримати позитивний висновок
комплексної державної експертизи
проекту, оскільки без виконання
вказаних умов остаточна оплата
виконаних робіт по договору № 33/12 від
05.12.2012 року здійснюватись не буде.

Системний правовий аналіз положень
статуту позивача, якими
обґрунтовується заявлений позов,
доводить те, що попереднє узгодження
договорів товариства на суму більше 20
000,00 євро є компетенцією учасника
товариства, однак такі положення не
обмежують повноваження директора на
укладення договорів від імені
товариства певною сумою (ціною
договору). Директор позивача як
виконавчий орган господарського
товариства є уповноваженою особою
господарського товариства на вчинення
юридично значимих дій від імені цього
товариства, при вчиненні яких директор
діє без довіреності. Конструкція
положення п. 14.6. статуту позивача
свідчить про те, що це положення
обмежує директора лише у розпорядженні
грошовими коштами та майном на суму, що
перевищує 20 000,00 євро, а не в укладенні
договору від імені товариства на таку
суму.

Крім цього, статутом позивача не
передбачено процедури попереднього
узгодження договорів учасниками
товариства, вказано лише, що до
компетенції генерального директора
товариства належить підготовка
пропозицій для розгляду його учасником
питань щодо вчинення правочинів, що
вимагають попередньої згоди учасника;
не вказано форми відображення такого
узгодження. Більше того, відсутність
факту попереднього погодження
учасником товариства такого роду
договору не тягне за собою його
недійсності, не свідчить про
перевищення повноважень, оскільки
положення щодо таких наслідків у
статуті та чинному законодавстві
України відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, з перевищенням
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.) (п. 3.4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року N 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»).

Згідно з визначенням, зазначеним у п. 1
ст. 202 Цивільного кодексу України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу і на ту обставину, що
договором від 10.12.2012 року про внесення
змін до договору від 05.12.2012 року № 33/12 на
виконання проектних робіт сторони
погодили, що виконання робіт,
зазначених у п. п. 1.2., 1.3., 1.4. договору,
повинні бути засвідченні актом
здачі-приймання виконаних робіт. Крім
цього, договором від 10.12.2012 року сторони
виклали в новій редакції п. 2.6. договору
від 05.12.2012 року, де погодили, що протягом
трьох робочих днів, після дня
підписання сторонами даного договору
замовник сплачує виконавцеві
передоплату в розмірі 30 % від загальної
вартості робіт згідно з даним
договором. Наступні платежі
здійснюються не пізніше п'яти робочих
днів після підписання сторонами актів
здачі-приймання виконаних робіт.

За наведеного вище, у тому числі
враховуючи податкові накладні, акти
приймання-здачі робіт, що описані вище,
вбачається, що позивач по факту
виконання умов оспорюваного договору
вчинив ряд дій, спрямованих на
схвалення цього договору: погодив його
на загальних зборах учасників
товариства, прийняв від відповідача
виконанні роботи, частково її оплатив,
заявив претензію до повного виконання
умов цього договору відповідачем.
Наведене свідчить про те, що позивач
вважає договір № 33/12 від 05.12.2012 року
правомірним правочином, який зумовив
для нього настання правових наслідків.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд приходить до висновку, що
зміст рішення № 11 учасника товариства
з обмеженою відповідальністю «Грін МП
Інвест» від 05.12.2013 року прямо
суперечить усім дійсним обставинам
справи та жодним чином не змінює суті
попередньо схваленого позивачем
договору, при цьому, укладеного
правомірно. Тому вказане рішення не
може розцінюватись судом як належний
та допустимий доказ у справі, в
розумінні приписів ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, в підтвердження доводів
сторони позивача.

Згідно з п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року N 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» припис абзацу
першого частини третьої статті 92 ЦК
України зобов'язує орган або особу, яка
виступає від імені юридичної особи не
перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац
другий частини третьої статті 92 ЦК
України). Отже, позов про визнання
недійсним відповідного правочину може
бути задоволений у разі доведеності
юридичною особою (позивачем) у
господарському суді тієї обставини, що
її контрагент знав або повинен був
знати про наявні обмеження повноважень
представника цієї юридичної особи, але,
незважаючи на це, вчинив з ним
оспорюваний правочин (що не отримав
наступного схвалення особи, яку
представляють).

Однією з обов'язкових умов визнання
договору недійсним є порушення у
зв'язку з його укладенням прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача. Якщо за результатами
розгляду справи факту такого порушення
не встановлено, а позивач посилається
на формальне порушення закону, в суду
немає правових підстав для задоволення
позову. Такий правовий висновок зробив
Верховний Суд, розглянувши на
засіданні Судової палати у цивільних
справах 25 грудня 2013 р. справу № 6-94цс13.

Згідно з абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків

У силу припису частини першої статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами першою -
третьою (зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі), п'ятою та шостою
(правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей) статті 203
названого Кодексу, саме на момент
вчинення правочину.

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою (абз. 2 п. 2 ст. 207
Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» у господарських
відносинах правочин (договір), як
правило, вчиняється шляхом складання
документа (документів), що визначає
(визначають) його зміст і підписується
безпосередньо особою, від імені якої
він вчинений, або іншою особою, яка діє
в силу повноважень, заснованих,
зокрема, на законі, довіреності,
установчих документах. Для вчинення
правочинів органи юридичної особи не
потребують довіреності, якщо вони
діють у межах повноважень, наданих їм
законом, іншим нормативно-правовим
актом або установчими документами.

Письмовий правочин може бути вчинений
від імені юридичної особи її
представником на підставі довіреності,
закону або адміністративного акта.
Особа, призначена повноважним органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності.

Згідно з ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу
України представник може бути
уповноважений на вчинення лише тих
правочинів, право на вчинення яких має
особа, яку він представляє. Правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Досліджуючи докази, що знаходяться в
матеріалах справи, суд встановив, що
директор Товариства з обмеженою
відповідальністю «Грін МП Інвест» на
момент укладення оспорюваного
договору діяв у межах наданих йому
статутом повноважень, не вчинив дій,
віднесених до виключної компетенції
загальних зборів учасників товариства,
був уповноважений на підписання
договорів від імені позивача, тому
абсолютно правомірно уклав з
відповідачем договір від 05.12.2012 року №
33/12 на виконання проектних робіт, який
спричинив виникнення у
сторін-контрагентів взаємних прав та
обов'язків. Відтак, позивач помилково
обґрунтовує заявлений позов
порушенням приписів п. 14.2, п. 14.6 статуту
позивача, ч. ч. 1, 3 ст. 92 та ст. 207
Цивільного кодексу України під час
укладення директором позивача
оспорюваного договору, а також
безпідставно покликається на приписи
п. 3.3. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», оскільки факт наявності
обмежень повноважень директора на
момент укладення оспорюваного
договору позивачем не доведений,
належними та допустимими доказами не
підтверджений.

Статтею 4 Цивільного кодексу України
визначено, що потрібно вважати актами
цивільного законодавства України. Так,
основу цивільного законодавства
України становить Конституція України.
Основним актом цивільного
законодавства України є Цивільний
кодекс України. Актами цивільного
законодавства є також інші закони
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та цього Кодексу
(далі - закон). Цивільні відносини
можуть регулюватись актами Президента
України у випадках, встановлених
Конституцією України. Актами
цивільного законодавства є також
постанови Кабінету Міністрів України.
Інші органи державної влади України,
органи влади Автономної Республіки
Крим можуть видавати
нормативно-правові акти, що регулюють
цивільні відносини, лише у випадках і в
межах, встановлених Конституцією
України та законом.

З огляду на те, що матеріалами та
обставинами справи не підтверджується
факт порушення вимог закону - актів
цивільного законодавства під час
укладення оспорюваного договору, а
також прав позивача, за захистом яких
останній звернувся до суду з даним
позовом, тому, зважаючи на приписи ст. 1
Господарського процесуального кодексу
України, відсутні правові підстави для
задоволення позову ТзОВ «Грін ПМ
Інвест» та визнання договору № 33/12 від
05.12.2012 року недійсним.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-93
Господарського процесуального кодексу
України.

Повне рішення складене та підписане
28.02.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.