ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2014 р.
Справа № 914/4584/13

За позовом: Публічного акціонерного
товариства "Львівське автотранспортне
підприємство - 14630", м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гал-Всесвіт", м. Львів

про: стягнення 72 769,78 грн. основного
боргу, 751,62 грн. пені, 173,45 грн. 3% річних

Суддя Деркач Ю.Б.

Представники:

від позивача: Чир І.С. - представник
(довіреність № 26 від 26.11.2013р.)

від відповідача: не з"явився

Права і обов'язки передбачені ст.ст.20, 22
ГПК України роз'яснено. Заяв про відвід
судді не подавалось. Клопотання про
здійснення технічної фіксації
судового процесу не надходило. В
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суть пору: Позов заявлено Публічним
акціонерним товариством "Львівське
автотранспортне підприємство - 14630", м.
Львів до відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гал-Всесвіт", м. Львів про стягнення
72769,78 грн. основного боргу, 751,62 грн. пені,
173,45 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 06.12.2013р. позовну
заяву прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено її
до судового розгляду на 04.02.2013р.

Представник позивача в судовому
засіданні 04.02.2014р. позовні вимоги
підтримав, просив їх задоволити у
повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 04.02.2014р.
явку повноважого представника не
забезпечив, причин неявки та
невиконання вимог ухвали про порушення
провадження від 06.12.2013р. не повідомив,
хоча належним чином був повідомлений
про дату, час та місце розгляду справи
за адресою вказаною у позовній заяві.

Відповідно до наданого представником
позивача Витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців за №18022292 станом на
24.01.2014р. правонаступником Приватного
підприємства "Гал-Всесвіт" є Товариство
з обмеженою відповідальністю
"Гал-Всесвіт" та місцезнаходженням
якого зазначено: 79024, м. Львів, вул.
Пластова, 10.

З метою належного повідомлення
відповідача про розгляд справи та
надання сторонам додаткової
можливості реалізувати право на захист
своїх інтересів, з'ясування всіх
обставин справи судом винесено ухвалу
про продовження строку вирішення
спору, замінено назву відповідача з
Приватного підприємства "Гал-Всесвіт"
на Товариство з обмеженою
відповідальністю "Гал-Всесвіт" та
відкладено розгляд справи на 18.02.2014р.

На виконання вимог ухвали суду від
04.02.2014р. представником позивача подано
12.02.2014р. в канцелярію суду клопотання
б/н від 12.02.2014р. (вх. №6174/14) про долучення
до матеріалів справи доказів
надсилання ТзОВ "Гал-Всесвіт" копії
позовної заяви з додатками.

Представник позивача у судовому
засіданні 18.02.2014р. підтримав позовні
вимоги, просив їх задоволити.

Відповідач у судове засідання 18.02.2014р.
повторно явку повноважого
представника не забезпечив, причин
неявки та невиконання вимог ухвал суду
не повідомив, хоча належним чином був
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи.

Отже, відповідач вважається
повідомленим про час та місце судового
розгляду справи.

Господарським судом виконані всі
можливі заходи щодо сповіщення
відповідача про час та місце судового
засідання.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом
подання відзиву на позовну заяву та
надання доказів в порядку статті 33
Господарського процесуального кодексу
України.

Враховуючи те, що норми статті 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а пункт 4
частини 3 статті 129 Конституції України
визначає одним з принципів судочинства
- свободу в наданні сторонами суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, суд вважає, що
господарським судом створені належні
умови для надання сторонами доказів в
обґрунтування своєї правової позиції.

У зв'язку з тим, що відповідач не
використав наданого законом права на
участь у судовому засіданні, подання
відзиву на позов та доказів, а
матеріали справи в достатній мірі
характеризують взаємовідносини сторін
і неявка відповідача не перешкоджає
вирішенню спору, суд вважає за можливе
розглянути справу в порядку статті 75
Господарського процесуального кодексу
України -за наявними у ній матеріалами.

В процесі розгляду матеріалів справи
судом встановлено:

01.01.2008р. між позивачем та відповідачем
укладено договір № 02ск-03 про
станційно-касове обслуговування,
відповідно до п. 1 якого, визначає
взаємовідносини між позивачем та
відповідачем при виконанні перевезень
пасажирів та багажу рейсовими
автобусами на міжнародних маршрутах,
що обслуговує перевізник на АВ
(автовокзалі), взаємні зобов'язання
сторін, матеріальну відповідальність
за невиконання цих зобов'язань та
порядок проведення розрахунків за
перевезення.

Згідно з п. 2 цього договору, перевізник
надає відповідачу технічно справні
автобуси для перевезення пасажирів на
міжнародних маршрутах Львів-Томашів,
Львів-Люблін, Київ-Вроцлав, обладнанні
та екіпіровані згідно з діючими
вимогами, правилами дорожнього руху, в
належному санітарному стані.

До обов'язків відповідача, згідно з п.
4.2, 4.5, 4.7 вказаного вище договору,
віднесено, зокрема, забезпечувати
продаж квитків на проїзд пасажирів та
перевезення багажу, як в день
відправлення, так і попередньо до
встановлених норм завантаження
автобусів через автобусні каси; у
відповідності з діючим законодавством
України проводити через каси
автостанції обов'язкове страхування
пасажирів від нещасних випадків на
транспорті; не пізніше 8 числа
наступного за звітним місяцем надавати
зведений реєстр відомостей 20-АСС.

Пунктом 7.1. зазначеного договору
сторони погодили, що при реалізації
квитків на автобусні маршрути сума
виручки за перевезення пасажирів
розподіляється у співвідношенні:
відповідач - 15%, перевізник - 85 %. Сума від
реалізації багажних квитків
розподіляється у співвідношенні:
відповідач - 50 %, перевізник - 50 % (п. 7.2.
договору). При реалізації квитків на
автобусні маршрути, сума отриманих
коштів від обов'язкового страхування
пасажирів через каси автостанції
розподіляється у співвідношенні:
відповідач - 15 %, перевізник - 85 % (п. 7.3.
договору).

Розрахунки з перевізником відповідач
проводить один раз в 7 банківських днів,
а кінцевий розрахунок проводиться не
пізніше 10 числа кожного місяця, який
слідує за звітним (п. 7.4. договору). Разом
з тим сторони у п. 5.11 договору погодили,
що підставою для матеріальної
відповідальності сторін є акти звірок,
матеріали перевірок посадових осіб,
записи в диспетчерських журналах,
відомостях 20-АСС, документація водія та
реєстри виконаних рейсів на маршруті.

Сторони погодили, що термін дії
договору встановлюється від " 01" січня
2008 року до " 31" грудня 2008 року. Угода може
бути припинена в односторонньому
порядку з ініціативи будь-якої зі
сторін, але при умові обов'язкового
письмового повідомлення сторони не
пізніше, ніж за 1 місяць. При
відсутності за місяць до кінця строку
дії договору повідомлення однієї зі
сторін про перегляд договору, договір
автоматично пролонговується на
наступний рік (п. п. 9.1 - 9.3 договору).

Докази припинення дії договору у
матеріалах справи відсутні, відтак
договір вважається пролонгованим і
чинним протягом 2013 року.

Згідно з відомостями форми 20-АСС
протягом жовтня 2013 року відповідач
реалізував квитки на маршрути
позивача, виручку від продажу яких за
мінусом комісійної винагороди повинен
був повернути позивачу в сумі 72769,78 грн.

Спір виник внаслідок того, що
відповідач в порушенням вимог п. 7.4
договору не сплатив позивачу 72769,78 грн.
за реалізовані квитки на маршрути
позивача. Відтак, ПАТ "Львівське
автотранспортне підприємство - 14630"
звернулося до господарського суду
Львівської області з позовною заявою
про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 72769,78 грн.
основного боргу.

Крім того, позивач нарахував 173,45грн. 3%
річних та 751,62грн. пені за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань.

При прийянтті рішення суд виходив із
наступного.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи,
сторони уклали договір
станційно-касового обслуговування, у
зв'язку з чим набули взаємних прав і
обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного Кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Аналогічні положення зазначені в ст. 193
Господарського кодексу України.

У статті 610 Цивільного кодексу України
зазначається, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Частиною 1 статті
612 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до умов Розділу 7 Договору
відповідач за реалізовані квитки на
маршрути позивача зобов'язаний був
повертати позивачу частину виручки, а
саме: від виручки за реалізацію квитків
на автобусні маршрути - 85 %; від виручки
за реалізацію багажних квитків - 50 %; від
суми коштів, отриманих за обов'язкове
страхування пасажирів через каси
автостанції при реалізації квитків на
автобусні маршрути - 85 % (п.п. 7.1.-7.3.
Договору).

Розрахунки з позивачем відповідач
зобов'язаний був проводити один раз в 7
банківських днів, а кінцевий
розрахунок - не пізніше 10 числа кожного
місяця, який слідує за звітним (п. 7.4.
Договору).

Згідно приписів ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач свої зобов'язання за Договором
№ 02ск-03 про станційно-касове
обслуговування від 01.01.2008р. виконав
повністю, відповідач розрахунки з
позивачем не здійснив, в результаті
чого виникла заборгованість на
загальну суму в розмірі 72769,78 грн.
Відповідач дану обставину не
заперечив, доказів зворотнього суду не
надав.

Розглянувши вимогу позивача про
стягнення з відповідача 751,62грн. пені,
суд прийшов до висновку її задоволити
частково з огляду на наступне.

Пунктом7.6 договору сторони визначили,
що за кожен день несвоєчасної сплати
платежів, передбачених розділом 5 та п.
7.4 договору, сторони несуть
відповідальність у вигляді пені, яка
дорівнює 0,5 % від суми платежу.

Проте, як зазначено в п. 2.9 Постанови
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 „Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", за приписом
статті 3 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Відповідно до розрахунку суми пені за
прострочку платежу, поданого
позивачем, останній застосовував саме
подвійну облікову ставку
Національного банку України. Однак,
перевіривши поданий позивачем
розрахунок, суд встановив, що до
стягнення з відповідача пені за
прострочення виконання зобов'язання в
розмірі 570,20грн. В решті позовних вимог
в цій частині слід відмовити.

Перевіривши поданий позивачем
розрахунок, підстави та правильність
нарахування суми 3% річних, відповідно
до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України, за якою боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом, судом
встановлено, що стягненню підлягає
131,58грн. В решті позовних вимог в цій
частині слід відмовити.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи та оцінивши представлені
докази, суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими, документально
підтвердженими і такими, що підлягають
задоволенню частково.

Судові витрати, у відповідності до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на відповідача
пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи викладене, керуючись
вимогами ст.ст. 11 ЦК України, ст. ст. 174, 193
ГК України, ст.ст. 28, 33, 34, 44, 48, 49, 75, 82, 84
ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гал-Всесвіт" (79024, м.
Львів, вул. Пластова, 10,
ідентифікаційний код 25235879) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Львівське автотранспортне
підприємство-14630" (79019, м. Львів, вул.
Городницька, 47, ) 72769,78
грн. основного боргу, 570,20грн. пені та
131,58грн. 3 % річних. та 1700,00грн. судового
збору.

3.В решті позовних вимог відмовити.

4.Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 20.02.2014р.

Суддя
Деркач Ю.Б.