КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 р. Справа№ 2/019-12

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від Прокуратури Київської області:
Барановська В.В. - старший прокурор
відділу

від позивача-1: Роздобудько С.Г. - за дов.

від позивача-2: Скорич Я.О. - за дов.

від позивача-3: не з'явився

від позивача-4: не з'явився

від позивача-5: не з'явився

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Молчанов А.Г. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області

на рішення Господарського суду
Київської області від 11.10.2013

у справі № 2/019-12 (головуючий
суддя Конюх О.В.)

за позовом Заступника прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі:

1) Кабінету Міністрів України;

2) Київського обласного та по м. Києву
управлінням лісового та мисливського
господарства;

3) Комунального підприємства Київської
обласної ради «Обласний лісгосп»;

4) Головного управління Держкомзему в
Київській області;

5) Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
Київській області

до 1) Ворзельської селищної ради
Київської області;

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Курортіндустрія»

про скасування рішень
Ворзельської селищної ради від 09.112004
№ 812-24-IV, від 24.12.2004 № 889-26-IV, від
20.01.2005 № 926-28-IV, визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки,
зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Київської області
(далі, прокурор) звернувся до
Господарського суду Київської області
з позовом (у редакції заяви про
уточнення позовних вимог від 06.07.2012 №
05/3-101вих-12; том 2, а.с. 125-128) в
інтересах держави в особі Кабінету
Міністрів України (далі, позивач-1),
Київського обласного управління
лісового та мисливського господарства
(далі, позивач-2), Комунального
підприємства Київської обласної ради
«Обласний лісгосп» (далі, позивач-3),
Головного управління Держкомзему в
Київській області (далі, позивач-4),
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
Київській області (далі, позивач-5) до
Ворзельської селищної ради Київської
області (далі, відповідач-1) та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Курортіндустрія»
(далі, відповідач-2) про: 1) визнання
недійсним рішення Ворзельської
селищної ради від 09.11.2004 № 812-24-ІV «Про
надання дозволу на підготовку
матеріалів попереднього погодження
місця розташування земельної ділянки в
оренду для обслуговування і
будівництва курортно-оздоровчого
комплексу ТОВ «Курортіндустрія» в смт.
Ворзель, вул. В.Жовтня, 37а»; 2) визнання
недійсним рішення Ворзельської
селищної ради від 24.12.2004 № 889-26-ІV «Про
надання дозволу на складання проекту
відведення ТОВ «Курортіндустрія»
земельної ділянки в оренду для
будівництва та обслуговування
курортно-оздоровчого комплексу в смт.
Ворзель, вул. В. Жовтня, 37а»; 3) визнання
недійсним рішення Ворзельської
селищної ради від 20.01.2005 № 926-28-V «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в оренду
ТОВ «Курортіндустрія» для будівництва
та обслуговування
курортно-оздоровчого комплексу за
адресою смт. Ворзель, вул. В. Жовтня, 37а»;
4) визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки площею 2,2693 га за
адресою смт. Ворзель, вул. В. Жовтня, 37а
від 01.02.2005, укладеного між Ворзельською
селищною радою та товариством з
обмеженою відповідальністю
«Курортіндустрія» для будівництва та
обслуговування культурно-оздоровчого
комплексу в смт. Ворзель по вул. В.
Жовтня 37а; 5) зобов'язання Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Курортіндустрія» повернути земельну
ділянку площею 2,2693 га за адресою смт.
Ворзель, вул. В. Жовтня 37а в
користування комунального
підприємства Київської обласної ради
«Обласний лісгосп».

Рішенням Господарського суду
Київської області від 11.10.2013 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Заступник прокурора Київської області
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 11.10.2013 у справі №
2/019-12 та ухвалити нове, яким позов
Заступника прокурора Київської
області задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області у справі № 2/019-12 було передано
на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Михальській Ю.Б.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
16.12.2013 для розгляду апеляційної скарги
у справі № 2/019-12 сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді
Михальської Ю.Б., суддів Отрюха Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013
апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області прийнято
до провадження, розгляд справи
призначено на 16.01.2014.

У судовому засіданні 16.01.2014 представник
відповідача-2 надав суду відзив на
апеляційну скаргу, у якому просив
рішення Господарського суду Київської
області від 11.10.2013 у справі № 2/019-12
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області залишити без задоволення.

У зв'язку з неявкою у судове засідання
16.01.2014 представників позивачів -2, -3, -4, -5
та відповідача-1 ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
16.01.2014 розгляд справи було відкладено
на 28.01.2014.

Представники позивачів -3, -4, -5 та
відповідача-1 у судове засідання,
призначене на 28.01.2014, не з'явились, про
причини неявки суд не повідомили.

У судовому засіданні, призначеному на
28.01.2014, представник позивача-2 надав
суду відзив на апеляційну скаргу, у
якому просив змінити рішення
Господарського суду Київської області
від 11.10.2013 у справі № 2/019-12 в
частині стягнення з Київського
обласного управління лісового та
мисливського господарства на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Курортіндустрія» 5
770,24 грн. витрат на оплату судової
експертизи шляхом виключення даного
пункту. Також, позивач-2 наголосив у
відзиві на тому, що в спірних
правовідносинах порушення прав чи
законних інтересів позивача-2 не
відбулося, а отже особа не могла бути
учасником судового процесу і у даному
спорі є неналежною стороною.

28.01.2014 представник позивача-2 також
повідомив суд про те, що Київське
обласне управління лісового та
мисливського господарства було
перетворене у Київське обласне та по м.
Києву управління лісового та
мисливського господарства.

На підтвердження зазначеного,
представник позивача-2 надав суду копію
Постанови Кабінету Міністрів України
від 28.12.2011 № 1364 «Про утворення
територіальних органів Державного
агентства лісових ресурсів та внесення
змін до деяких постанов Кабінету
Міністрів України», копію наказу
Державного агентства лісових ресурсів
України від 08.11.2012 № 385 «Про утворення
територіальних органів Державного
агентства лісових ресурсів України»,
копію Положення про Київське обласне
та по м. Києву управління лісового та
мисливського господарства,
затвердженого наказом Державного
агентства лісових ресурсів України від
12.11.2012 № 401 та копію виписки з ЄДРПОУ
серії АБ № 990682.

Дослідивши подані представником
позивача-2 документи, ухвалою
Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014 замінено
Київське обласне управління лісового
та мисливського господарства у справі
його правонаступником - Київським
обласним та по м. Києву управлінням
лісового та мисливського господарства,
розгляд справи відкладено на 13.02.2014.

10.02.2014 представник позивача-1 подав
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду письмові
пояснення по справі, у яких просив
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 11.10.2013 у справі №
2/019-12 і ухвалити нове рішення, яким
позов Заступника прокурора Київської
області в інтересах держави -
задовольнити повністю.

Також у своїх поясненнях представник
позивача-1 зазначив, що висновок суду
першої інстанції про стягнення судових
витрат, а саме витрат на проведення
судової експертизи з Кабінету
Міністрів України є необгрунтованим,
оскільки Кабінет Міністрів України є
колегіальним органом, не є юридичною
особою, а тому не має власних рахунків.
Як стверджує позивач-1, зазначені
судові витрати мають підлягати
безспірному списанню з відповідних
рахунків бюджетного призначення
Державною казначейською службою
України.

Представники позивачів -3, -4, -5 та
відповідача -1 у судове засідання,
призначене на 13.02.2014, не з'явились, про
причини неявки суд не повідомили.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»,
розпочинаючи судовий розгляд, суддя
має встановити, чи повідомлені про час
і місце цього розгляду особи, які
беруть участь у справі, але не з'явилися
у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1.
вказаної постанови, особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Як зазначено у пункті 4 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 02.06.2006 № 01-8/1228 «Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році» та пункті 19
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 13.08.2008 N
01-8/482 «Про деякі питання застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року» до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками «адресат вибув»,
«адресат відсутній» і т. п., з
урахуванням конкретних обставин
справи можуть вважатися належними
доказами виконання господарським
судом обов'язку щодо повідомлення
учасників судового процесу про
вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

Враховуючи те, що у матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення позивачів -4, -5 та
відповідача -1 про час і місце
проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги, а саме
повідомлення про вручення поштових
відправлень, а також повідомлення про
вручення поштового відправлення
позивачу-3, яке повернулося на адресу
суду з відміткою «за зазначеною
адресою не проживає», колегія суддів
вважає можливим здійснити перевірку
рішення суду першої інстанції в
апеляційному порядку за наявними
матеріалами справи та без участі
представників позивачів -3, -4, -5 та
відповідача -1.

Розглянувши у судових засіданнях
апеляційну скаргу, відзиви на неї,
дослідивши матеріали справи та зібрані
у ній докази, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, судова колегія встановила
наступне:

Статтею 13 Конституції України
визначено, що земля є об'єктом права
власності Українського народу, від
імені якого права власника здійснюють
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування в межах,
визначених Конституцією України.

Відповідно до статті 143 Конституції
України територіальні громади села,
селища, міста безпосередньо або через
утворені ними органи місцевого
самоврядування управляють майном, що є
в комунальній власності.

Згідно статті 3 Земельного кодексу
України земельні відносини
регулюються Конституцією України,
Земельним Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно -
правовими актами.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України
«Про оренду землі», у редакції, чинній
на момент прийняття спірного рішення,
оренда землі - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності. Відносини, пов'язані з
орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Відповідно до частини 1 статті 124
Земельного кодексу України у
відповідній редакції передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Рішенням від 09.11.2004 № 812-24-ІV «Про
надання дозволу на підготовку
матеріалів попереднього погодження
місця розташування земельної ділянки в
оренду для обслуговування і
будівництва курортно-оздоровчого
комплексу ТОВ «Курортіндустрія» в смт.
Ворзель, вул. В.Жовтня 37-а» (том 1, а.с. 26)
Ворзельська селищна рада надала дозвіл
ТОВ «Курортіндустрія» на підготовку
матеріалів попереднього погодження
місця розташування земельної ділянки в
оренду строком на 25 років орієнтовною
площею 2,570 га, присвоєно адресний номер
земельній ділянці - смт. Ворзель, вул.
В.Жовтня 37-а.

Відповідно до частини 3 статті 124
Земельного кодексу України (в редакції
від 06.10.2004) передача в оренду земельних
ділянок громадянам і юридичним особам
із зміною їх цільового призначення та
із земель запасу під забудову
здійснюється за проектами відведення в
порядку, встановленому статтями 118, 123
цього Кодексу.

Рішенням від 24.12.2004 № 889-26-ІV «Про
надання дозволу на складання проекту
відведення ТОВ «Курортіндустрія»
земельної ділянки в оренду для
будівництва та обслуговування
культурно-оздоровчого комплексу в смт.
Ворзель, вул. В.Жовтня, 37-а» (том 1, а.с. 27)
Ворзельська селищна рада погодила
місце розташування земельної ділянки
площею 2,570 га в оренду терміном на 25
років ТОВ «Курортіндустрія», надала
дозвіл на виконання проекту відведення
земельної ділянки площею 2,570 га для
будівництва та обслуговування
культурно-оздоровчого комплексу за
адресою смт. Ворзель, вул. В.Жовтня 37-а.

На замовлення ТОВ «Курортіндустрія»
комунальним підприємством «Ірпінське
земельно-кадастрове бюро» розроблено
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в оренду ТОВ
«Курортіндустрія» в смт. Ворзель, вул.
В. Жовтня 37-а (для будівництва та
обслуговування культурно-оздоровчого
комплексу) (том 1, а.с. 72-126) .

Відповідно до статті 50 Закону України
«Про землеустрій» порядок складання
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Механізм розроблення проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок визначено у Порядку
розроблення проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 26 травня 2004 року
№ 677, чинному на момент прийняття
Рішення.

Відповідно до пункту 10 Порядку
розроблення проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок,
затвердженого Постановою КМУ від 26.05.2004
№ 677, погоджений проект відведення
земельної ділянки підлягає державній
експертизі, яка проводиться органом
земельних ресурсів відповідно до
законодавства. Відповідно до статей 1, 9
Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації» проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок є
об'єктами обов'язкової державної
експертизи.

За приписами частини 6 статті 123
Земельного кодексу України проект
відведення земельної ділянки
погоджується із землекористувачем,
органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури та охорони
культурної спадщини і після одержання
висновку державної землевпорядної
експертизи по об'єктах, які їй
підлягають, подається до відповідної
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради, які розглядають
його у місячний строк і, в межах своїх
повноважень, визначених цим Кодексом,
приймають рішення про надання
земельної ділянки.

Так, відповідно до вищезазначених норм
закону розроблений проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки в
оренду ТОВ «Курортіндустрія» отримав
висновок державної землевпорядної
експертизи від 18.01.2005 № 6а-4, яким проект
оцінюється позитивно при умові
максимального збереження та
відновлення зелених насаджень (том 1,
а.с. 125-126).

Рішенням від 20.01.2005 № 926-28-ІV «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в оренду
ТОВ «Курортіндустрія» для будівництва
та обслуговування
курортно-оздоровчого комплексу за
адресою смт. Ворзель, вул. В.Жовтня 37-а»
(том 1, а.с. 28) Ворзельська селищна рада
затвердила проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в оренду,
вирішила надати в оренду терміном на 25
років ТОВ «Курортіндустрія» земельну
ділянку площею 2,2693 га для будівництва
та обслуговування
курортно-оздоровчого комплексу в смт.
Ворзель, вул. В.Жовтня, 37-а за рахунок
земель запасу селищної ради, про що
укласти відповідний договір оренди
земельної ділянки.

Відповідно до статей 13, 14 Закону
України «Про оренду землі» договір
оренди землі - це договір, за яким
орендодавець зобов'язаний за плату
передати орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства. Договір
оренди землі укладається у письмовій
формі і за бажанням однієї із сторін
може бути посвідчений нотаріально.

Так, 01.02.2005 між Ворзельською селищною
радою (орендодавець) та ТОВ
«Курортіндустрія» (орендар) в простій
письмовій формі укладено договір
оренди землі (далі, Договір) (том 1, а.с.
29-33), згідно якого орендодавець надає, а
орендар приймає в строкове, на 25 років,
платне користування земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
- землі рекреаційного призначення
площею 2,2693 га вартістю згідно
нормативної грошової оцінки 323 825,00 грн.
за адресою смт. Ворзель, вул. В.Жовтня,
37-а. Земельна ділянка надається для
будівництва та обслуговування
курортно-оздоровчого комплексу,
цільове призначення земельної ділянки
- землі рекреаційного призначення.

01.02.2005 між відповідачами підписано Акт
прийому-передачі спірної земельної
ділянки (том 1, а.с. 34).

Позовні вимоги прокурора обґрунтовані
тим, що рішенням Київської обласної
ради від 20.11.2003 № 133-10-ХХІV оголошено
пам'яткою природи місцевого значення
лісовий заказник місцевого значення
«Ворзельський» площею 85 га та
зобов'язано Бучанську
лісогосподарську установу винести в
натурі межі заказника, а контури меж
нанести на планово-картографічні
матеріали.

Відповідно до зареєстрованого 01.02.2004
Охоронного зобов'язання забороняється
надання земельних ділянок у складі
заказника під будівництво, в оренду.

Однак, на думку прокурора, всупереч
зазначеним обставинам Ворзельською
селищною радою видано оскаржувані
рішення та укладено з ТОВ
«Курортіндустрія» оскаржуваний
договір оренди на земельну ділянку, яка
є у складі лісового заказника
«Ворзельський», цільове призначення -
землі рекреаційного призначення.
Прокурор стверджує, що оскаржувані
рішення Ворзельської селищної ради не
відповідають чинному законодавству, а
саме статтям 3, 7, 26 Закону України «Про
природно-заповідний фонд України»,
статтям 43, 149 Земельного кодексу
України, прийняті поза межами наданих
законом повноважень та підлягають
скасуванню. Також прокурор зазначає, що
договір оренди, укладений всупереч
вказаним вимогам закону, відповідно до
вимог статті 215 Цивільного кодексу
України, статті 15 Закону України «Про
оренду землі» підлягає визнанню
недійсним, відповідно земельна
ділянка, передана товариству з
обмеженою відповідальністю
«Курортіндустрія», підлягає
поверненню належному землекористувачу
- Комунальному підприємству Київської
обласної ради «Обласний лісгосп».

Крім того, прокурор додатково зазначає,
що по суті відносин, з державної
власності без відома власника в особі
Кабінету Міністрів України та
користувача - Комунального
підприємства Київської обласної ради
«Обласний лісгосп» вилучено та
передано в оренду товариству з
обмеженою відповідальністю
«Курортіндустрія» земельну ділянку
площею 2,2693 га.

Рішення суду про відмову у задоволенні
позову мотивоване тим, що
відповідачами не порушено вимог
земельного та природоохоронного
законодавства України, а спірна
земельна ділянка, передана
відповідачем-1 відповідачу-2 в оренду
для будівництва та обслуговування
культурно-оздоровчого комплексу, не
відноситься до земель
природно-заповідного фонду в межах
Лісового заказника «Ворзельський», а
тому могла бути надана відповідачу-2 в
оренду під будівництво.

У своїй апеляційній скарзі прокурор
наголошує на тому, що судом першої
інстанції, в порушення норм
процесуального права, не надано оцінку
доводам прокурора щодо розташування
спірної земельної ділянки в 14 кварталі
виділу 6 Бучанської лісогосподарської
установи, який в свою чергу, згідно
Положення про лісовий заказник
місцевого значення «Ворзельський» та
охоронного зобов'язання, є частиною
лісового заказника місцевого значення
«Ворзельський».

Окрім того, прокурор стверджує, що
рішення суду першої інстанції
грунтується лише на висновку
експертизи, зазначаючи при цьому, що
судом невірно визначено вид судової
експертизи, що проводилася.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог
прокурора, а заперечення скаржника,
викладені у апеляційній скарзі, не
приймає до уваги з огляду на наступне.

Рішенням Ворзельської селищної ради
від 20.06.2003 № 315-11-ХХІV «Про виділення
природно-заповідної території
«Лісовий заказник «Ворзель» (том 1, а.с.
41) за клопотанням Державної
екологічної інспекції м. Ірпінь та
Бучанської лісогосподарської установи
виділено територію в межах селища
Ворзель площею 85 га для організації
природно-заповідної території
«Лісовий заказник «Ворзель». Згідно
попереднього переліку територій, що
пропонуються до заповідних (додаток №1
до рішення № 315-11-ХХІV; том 1, а.с. 43),
квартал 14 виділу 6, в якому знаходиться
орендована ТОВ «Курортіндустрія»
земельна ділянка площею 2,2693 га за
адресою смт. Ворзель, вул. В.Жовтня, 37-а,
включений до земель, які пропонуються
для організації природно-заповідної
території.

Рішенням Ірпінської міської ради від
30.10.2003 «Про організацію
природно-заповідної території
місцевого значення «Лісовий заказник
«Ворзель» (том 1, а.с. 40) вирішено
організувати в межах селища Ворзель
природно-заповідну територію
місцевого значення площею 85 га Лісовий
заказник «Ворзель» та вийти з
клопотанням до Київської обласної ради
про оголошення даної території
об'єктом природно-заповідного фонду
місцевого значення.

За приписами частини 1 статті 20
Земельного кодексу України віднесення
земель до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень. Згідно статті 7
Закону України «Про
природно-заповідний фонд України»
землі природно-заповідного фонду - це
ділянки суші і водного простору з
природними комплексами та об'єктами, що
мають особливу природоохоронну,
екологічну, наукову, естетичну,
рекреаційну та іншу цінність, яким
відповідно до закону надано статус
територій та об'єктів
природно-заповідного фонду.

Так, рішенням Київської обласної ради
від 20.11.2003 № 133-10-ХХІV «Про нововиявлені
території та об'єкти
природно-заповідного фонду місцевого
значення Київської області» (том 1, а.с.
38-39) оголошено заказниками, пам'ятками
природи місцевого значення території і
об'єкти, що мають особливу
природоохоронну, наукову, естетичну і
пізнавальну цінність, в тому числі
оголошено лісовим заказником
місцевого значення «Ворзельський»
територію 85,0 га в адмінмежах
Ворзельської селищної ради (Бучанська
лісогосподарська установа) з
унікальними лісовими масивами з
рідкісними рослинними угрупованнями
та рідкісними видами рослин, в яких
представлені соснові, дубово-соснові,
дубові та березові ліси віком 100-150
років, де зростають занесені до
Червоної книги України сон чорніючий
та лілія лісова.

Рішенням Ворзельської селищної ради
від 03.03.2005 № 946-29-ІV «Про затвердження
природно-заповідної території
«Лісовий заказник «Ворзельський» (том
2, а.с. 25) затверджено територію в межах
селища Ворзель площею 85,0 га для
організації природно-заповідної
території «Лісовий заказник
«Ворзельський», присвоєно назву
урочищ, затверджено їх площу та
винесено границі заказника
«Ворзельський» в натуру згідно плану,
розробленого Ірпінським
земельно-кадастровим бюро, затверджено
положення про лісовий заказник
місцевого значення «Ворзельський» та
передано лісовий заказник під охорону
Бучанській лісогосподарській установі
з оформленням охоронних зобов'язань.

Згідно статті 8 Закону України «Про
природно-заповідний фонд України»
збереження територій та об'єктів
природно-заповідного фонду
забезпечується шляхом в тому числі
встановлення заповідного режиму,
додержання вимог щодо охорони
територій та об'єктів
природно-заповідного фонду під час
здійснення господарської,
управлінської та іншої діяльності,
розробки проектної і
проектно-планувальної документації,
землевпорядкування,
лісовпорядкування, проведення
екологічних експертиз; встановлення
підвищеної відповідальності за
порушення режиму їх охорони та
використання, а також за знищення та
пошкодження заповідних природних
комплексів та об'єктів.

Відповідно до охоронного зобов'язання
та Положення про лісовий заказник
місцевого значення «Ворзельський»,
затвердженого 07.05.2009,
землекористувачем земельної ділянки
було Комунальне підприємства
Київської обласної ради «Обласний
лісгосп», який мав забезпечувати
додержання вимог заповідного режиму на
території заказника, до якого
віднесено в тому числі і квартал 14
виділ 6.

Як вбачається із матеріалів справи,
11.04.2011 до Ворзельської селищної ради
звернулось Головне управління
житлово-комунального господарства і
паливно-енергетичного комплексу з
листом № 04-04/1053 (том 2, а.с. 27), яким
просили селищну раду надати згоду щодо
передачі Комунального підприємства
Київської обласної ради «Обласний
лісгосп» до комунальної власності м.
Буча Київської області.

31.05.2011 Ворзельською селищною радою
прийнято рішення № 106-9-VI
«Про надання згоди на передачу до
комунальної власності м. Буча,
комунального підприємства Київської
обласної ради «Обласний лісгосп».

Згодом, на виконання доручення
Міністерства охорони навколишнього
природного середовища України від
24.03.2010 № 5542/25/10-10 щодо приведення у
відповідність до чинного
законодавства охоронних зобов'язань на
території та об'єкти
природно-заповідного фонду та у зв'язку
із внесенням змін до Закону України
«Про природно-заповідний фонд України»
до Ворзельської селищної ради
звернувся начальник Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області з листом від 10.05.2011 № 04-09/4098;4248
«Щодо переоформлення охоронного
зобов'язання та положення на лісовий
заказник місцевого значення
«Ворзельський»» (том 2, а.с. 29), в якому
просив підписати та завірити нові
примірники охоронних зобов'язань та
положення на лісовий заказник
місцевого значення «Ворзельський».

У зв'язку з цим, 29.09.2011 затверджено нове
Положення про лісовий заказник
«Ворзельський» та підписано нове
охоронне зобов'язання щодо лісового
заказника місцевого значення
«Ворзельський» та щодо ботанічної
пам'ятки природи місцевого значення
«Тюльпанове дерево» (том 2, а.с.
30-36), за якими землекористувач -
Ворзельська селищна рада має
забезпечувати додержання вимог
заповідного режиму на території
заказника, на якій забороняється:
розорювання земель, розробка корисних
копалин, засмічення територій,
влаштування сміттєзвалищ,
меліоративні роботи, інші види
господарської діяльності, які можуть
призвести до втрати природної,
наукової та культурно-освітньої
цінності заказника.

Таким чином, враховуючи те, що на
сьогоднішній день існує нове охоронне
зобов'язання, яке затверджене
Державним управлінням охорони
навколишнього природного середовища в
Київській області та Положення про
лісовий заказник місцевого значення
«Ворзельський», відповідно до яких
землекористувачем є Ворзельська
селищна рада, посилання прокурора на
те, що порушено права позивача-3 як
землекористувача спірної земельної
ділянки є необґрунтованими та
безпідставними.

Водночас, прокурор у позовній заяві
посилався на порушення відповідачами
вимог частини 9 статті 149 Земельного
кодексу України, відповідно до якої
Кабінет Міністрів України вилучає
земельні ділянки державної власності,
які перебувають у постійному
користуванні, - ріллю, багаторічні
насадження для
несільськогосподарських потреб, ліси
для нелісогосподарських потреб, а
також земельні ділянки
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного призначення та суб'єктів
господарювання залізничного
транспорту загального користування у
зв'язку з їх реорганізацією шляхом
злиття під час утворення публічного
акціонерного товариства залізничного
транспорту загального користування
відповідно до Закону України «Про
особливості утворення публічного
акціонерного товариства залізничного
транспорту загального користування»,
крім випадків, визначених частинами
п'ятою - восьмою цієї статті, та у
випадках, визначених статтею 150 цього
Кодексу.

Однак, зазначені доводи не приймаються
колегією суддів до уваги, оскільки
оскаржувані прокурором рішення були
прийняті з метою укладення договору
оренди земельної ділянки з
відповідачем-2 та не порушують вимог
частини 9 статті 149 Земельного кодексу
України, адже жодним із цих рішень не
була вилучена земельна ділянка, яка в
подальшому передавалась в оренду.

Крім того, відповідно до проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в оренду відповідачу-2, який
затверджений рішенням відповідача-1
від 20.01.2005 № 926-28-IV земельна ділянка до
надання її в оренду знаходилась в
землях запасу Ворзельської селищної
ради.

Як зазначає відповідач-1 у своїх
поясненнях (том 2, а.с. 23) та як
вбачається із матеріалів справи, на час
прийняття рішення про надання в оренду
земельної ділянки ТОВ
«Курортіндустрія», межі
природно-заповідної території
заказника «Ворзельський» в натуру не
були винесені, також не були
встановлені державні межові та
інформаційно-охоронні щити.

Натомість, рішенням Київської обласної
ради від 21.06.2012 № 365-19-VІ «Про оголошення
нововиявлених територій та об'єктів
природно-заповідного фонду місцевого
значення Київської області та про
деякі питання об'єктів
природно-заповідного фонду місцевого
значення» (том 3, а.с. 91) внесено зміни в
додаток до рішення Київської обласної
ради від 20.11.2003 № 133-10-ХХІV
шляхом зміни площі заповідної
території з 85,0 га на 84,0918 га.

За замовленням Державного управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області
товариством з обмеженою
відповідальністю «Ріальто» (ліцензія
Держкомзему України АД № 034273)
розроблено та затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
встановлення на місцевості меж
земельних ділянок лісового заказника
«Ворзельський» (том 3, а.с. 84). 19.12.2012
складено та затверджено Акт про
перенесення в натуру меж земельної
ділянки (п'ятнадцяти урочищ, всього 84,0918
га) та передачу на зберігання межових
знаків, інформаційно-охоронних знаків
та інформаційних щитів (том 3, а.с. 117).

Так, прокурор у своїй позовній заяві
стверджував, що спірна земельна
ділянка знаходиться в межах заповідної
території Лісового заказника
«Ворзельський», однак, як вбачається із
остаточного варіанта технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення на місцевості меж
земельних ділянок лісового заказника
«Ворзельський», розробленої та
затвердженої відповідно до рішення
Київської обласної ради від 20.11.2003 №
133-10-ХХІV в редакції рішення Київської
обласної ради від 21.06.2012 № 365-19-VІ, спірна
земельна ділянка не знаходиться
повністю або частково в межах Лісового
заказника місцевого значення
«Ворзельський».

Вказана обставина також
підтверджується Висновком судової
будівельно-технічної експертизи від
14.08.2013 № 2-14/08 (том 3, а.с. 186-208) (далі,
Висновок), виконаної Українським
центром судових експертиз на виконання
ухвали Господарського суду міста Києва
від 27.02.2013, яким встановлено, що
земельна ділянка площею 2,2693 га
кадастровий номер :01:038:0047 в
кварталі 14 виділу 6 за адресою Київська
обл., смт. Ворзель, вул. В. Жовтня, 37-а,
надана в оренду товариству з обмеженою
відповідальністю «Курортіндустрія» за
договором оренди землі від 01.02.2005, не
знаходиться повністю або частково в
межах лісового заказника місцевого
значення «Ворзельський», створеного
рішенням Київської обласної ради від
03.12.2003.

У своїй апеляційній скарзі прокурор
стверджує, що зазначений Висновок
експертизи не міг бути покладений в
основу рішення, оскільки у даній справі
мала б проводитися не
будівельно-технічна, а
земельно-технічна експертиза, яка, у
свою чергу судом не призначалась та не
проводилась.

З цього приводу колегія суддів
зазначає, що а ні Господарським
процесуальним кодексом України, а ні
Законом України «Про судову
експертизу», а ні будь-якими іншими
нормами законодавства не зобов'язано
суд визначитися з конкретним видом
судової експертизи.

Так, у відповідності до пункту 5
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання призначення судової
експертизи» від 23.03.2012 № 4 у вирішенні
питання про призначення судової
експертизи суду слід за необхідності
визначити вид (підвид) судової
експертизи, до компетенції якої
відноситься роз'яснення відповідних
питань. Якщо визначення такого виду
(підвиду) саме по собі потребує
спеціальних знань, його слід віднести
на розсуд експертної установи
(експерта), що і було зроблено судом в
даному випадку.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі.

Статтею 36 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

За приписами статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Висновок експерта є рівноцінним з
іншими видами доказів.

Як зазначається у пункті 6
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 27.11.2006
№ 01-8/2651 «Про деякі питання призначення
судових експертиз», у перевірці й
оцінці експертного висновку
господарським судам слід враховувати
викладене в пункті 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.1997 № 8
«Про судову експертизу в кримінальних
і цивільних справах».

Так, у пункті 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.1997 № 8
«Про судову експертизу в кримінальних
і цивільних справах» зазначається, що
при перевірці й оцінці експертного
висновку суд повинен з'ясувати:

- чи було додержано вимоги
законодавства при призначенні та
проведенні експертизи;

- чи не було обставин, які виключали
участь експерта у справі;

- компетентність експерта і чи не
вийшов він за межі своїх повноважень;

- достатність поданих експертові
об'єктів дослідження;

- повноту відповідей на порушені
питання та їх відповідність іншим
фактичним даним;

- узгодженість між дослідницькою
частиною та підсумковим висновком
експертизи;

- обґрунтованість експертного висновку
та його узгодженість з іншими
матеріалами справи.

Так, колегія суддів, дослідивши
Висновок експерта Українського центру
судових експертиз, вважає його повним,
обґрунтованим та таким, що є належним
та допустимим доказом у справі.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що
факт знаходження спірної земельної
ділянки за межами Лісового заказника
«Ворзельський» підтверджується не
лише Висновком експертизи, а й усіма
іншими матеріалами господарської
справи, в тому числі документацією із
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки в оренду та щодо
встановлення меж лісового заказника.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора
також вбачається, що доводи прокурора
про розташування спірної земельної
ділянки, наданої в оренду TOB
«Курортіндустрія», саме в межах 14
лісогосподарського кварталу виділу 6
Бучанської лісогосподарської установи
ґрунтуються на відомостях карти-схеми,
виконаної ПП «Геополісся».

Зазначені доводи апелянта не
приймаються колегією суддів до уваги,
оскільки, як вбачається із матеріалів
справи, вказана карта-схема, виконана
ПП «Геополісся», не є складової
частиною документації із землеустрою,
наявної у матеріалах справи, окрім
того, не вбачається з якою метою і за
чиїм зверненням (замовленням) ПП
«Геополісся» взагалі виконувало цю
карту-схему.

Пунктом 2 частиною 2 статті 20
Господарського кодексу України як
спосіб захисту прав суб'єктів
господарювання передбачено визнання
повністю або частково недійсними актів
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, актів інших
суб'єктів, що суперечать законодавству,
ущемляють права та законні інтереси
суб'єктів господарювання або
споживачів.

Згідно з пунктом 1 Роз'яснення Президії
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики вирішення
спорів, пов'язаних з визнанням
недійсними актів державних чи інших
органів» від 26.01.2000 № 02-5/35, акт
державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

При цьому, у пункті 2 зазначеного
Роз'яснення вказано, що підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Ворзельської селищної ради №
812-24-ІV від 09.11.2004, № 889-26-ІV
від 24.12.2004, № 926-28-V від 20.01.2005 прийняті на
підставі норм чинного законодавства
України, у межах наданої їй компетенції
щодо розпорядження землями
комунальної власності та не порушують
прав та охоронюваних законом інтересів
позивачів у справі, а тому позовні
вимоги прокурора про скасування
зазначених рішень задоволенню не
підлягають.

Вимоги прокурора про визнання
недійсним Договору оренди спірної
земельної ділянки та зобов'язання
відповідача-2 повернути земельну
ділянку в користування комунального
підприємства Київської обласної ради
«Обласний лісгосп» є похідними від
вимог про визнання недійсними спірних
рішень та, як вбачається із позовної
заяви, ґрунтуються виключно на них.

Згідно пункту 2.24. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин» від 17 травня 2011
року № 6 для правильного вирішення
спору про визнання недійсним договору
оренди суттєве значення має з'ясування
правового режиму спірної земельної
ділянки та дотримання сторонами
порядку передачі її в оренду згідно з
вимогами статей 84, 118, 123, 124 Земельного
кодексу України з урахуванням
необхідності у певних випадках
дотримання порядку її вилучення. З
огляду на це судам потрібно
встановлювати наявність у відповідної
ради повноважень для вирішення питання
щодо затвердження проекту відведення і
передачі спірної земельної ділянки в
оренду, а отже й дійсність укладеного
договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно
враховувати, що оскільки договір
оренди укладається на виконання
рішення органу місцевого
самоврядування чи виконавчої влади, то
без скасування таких рішень у
встановленому законом порядку
відсутні правові підстави для визнання
відповідних договорів недійсними з
підстав відсутності повноважень у
відповідної місцевої ради чи органу
виконавчої влади на затвердження
проекту відведення та передачі спірної
земельної ділянки в оренду.

Згідно частини 1 статті 216 Цивільного
кодексу України у разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Враховуючи відсутність підстав для
визнання спірних рішень, на підставі
яких було укладено Договір оренди,
недійсними, вимоги прокурора про
визнання недійсним Договору оренди
спірної земельної ділянки та, як
наслідок, зобов'язання відповідача-2
повернути земельну ділянку у
користування позивача-3 також не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які ґрунтуються на
належних та допустимих доказах.

Стосовно посилань Київського
обласного та по м. Києву управлінням
лісового та мисливського господарства
у відзиві на апеляційну скаргу на те, що
він не є належною стороною у спорі,
оскільки спір не порушує його прав та
охоронюваних законом інтересів,
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи,
зокрема, за позовними заявами
прокурорів та їх заступників, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави. Прокурор, який
звертається до господарського суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обгрунтовує необхідність їх захисту, а
також вказує орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах.

Статтею 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» визначено, що підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів, внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчинюються у відносинах між
ними або державою.

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999
у справі № 3-рн/99 (далі рішення
Конституційного суду) вказав, що
прокурор або його заступник самостійно
визначає і обґрунтовує в позовній
заяві, в чому полягає порушення
інтересів держави чи в чому існує
загроза інтересам держави, і ця заява,
за статтею 2 Арбітражного
процесуального кодексу України (зараз
Господарського процесуального кодексу
України), є підставою для порушення
справи в господарському суді.

Із врахуванням того, що «інтереси
держави» є оціночним поняттям,
прокурор чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах.

Так, прокурором при подачі позову було
визначено, що він звертається до суду в
інтересах держави в особі Кабінету
Міністрів України; Київського
обласного та по м. Києву управлінням
лісового та мисливського господарства;
Комунального підприємства Київської
обласної ради «Обласний лісгосп»;
Головного управління Держкомзему в
Київській області; Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області.

Колегія суддів зазначає, що
господарські суди відповідно до
чинного Господарського процесуального
кодексу України не наділені
повноваженнями щодо заміни
неналежного позивача на належного або
повноваженнями щодо виключення його із
числа позивачів, визначених
прокурором.

Також, позивач-2 у своєму відзиві на
апеляційну скаргу просить суд
апеляційної інстанції змінити рішення
Господарського суду міста Києва,
виключивши із нього пункт про
стягнення з нього 5 770,24 грн. витрат на
оплату судової експертизи.

Водночас, Кабінет Міністрів України у
своєму відзиві зазначив, що він не є
юридичною особою, а тому не має власних
рахунків, а судові витрати, як і інші
платежі з бюджету, підлягають
безспірному списанню з відповідних
рахунків бюджетного призначення саме
Державною казначейською службою
України. З огляду на це, позивач-1
зазначає, що висновок суду першої
інстанції про стягнення судових
витрат, а саме витрат на проведення
судової експертизи з Кабінету
Міністрів України є необґрунтованим.

Зазначені доводи позивачів -1 та -2 є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 23 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 4 «Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи» витрати на проведення
судових експертиз відшкодовуються в
порядку, передбаченому чинним
законодавством.

Витрати, пов'язані з проведенням
судової експертизи, у разі призначення
господарським судом судової
експертизи з власної ініціативи несе
сторона, визначена в ухвалі
господарського суду про призначення
судової експертизи. Тому в зазначеній
ухвалі суд вправі зобов'язати
відповідну сторону перерахувати, в
тому числі шляхом здійснення
попередньої оплати, суму витрат на
проведення експертизи на рахунок
експертної установи.

Після закінчення розгляду справи
витрати, пов'язані з проведенням
судової експертизи, підлягають
розподілу господарським судом на
загальних підставах, визначених
частиною 5 статті 49 Господарського
процесуального кодексу України.

Оскільки сплата відповідачем-2 витрат
на проведення судової експертизи в
сумі 28 851,20 грн. підтверджена належними
та допустимими доказами, а саме
платіжним дорученням № 38 від 29.04.2013 (том
3, а.с. 228), зазначена сума підлягає
включенню до складу судових витрат.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України суми,
які підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката т інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при відмові в позові на
позивача. Стороні, на користь якої
відбулося рішення, господарський суд
відшкодовує судові витрати за рахунок
другої сторони і в тому разі, коли друга
сторона звільнена від сплати судового
збору.

Отже, враховуючи те, що колегія суддів
дійшла висновку про правильність
рішення суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову та з
огляду на те, що відповідно до Закону
України «Про судовий збір» позивачі у
даній справі не звільнені від сплати
судового збору, рішення Господарського
суду Київської області від 11.10.2013 у
справі № 2/019-12 в частині стягнення з
позивачів витрат на оплату судової
експертизи є вірним, оскільки
ґрунтується на нормах чинного
господарського процесуального
законодавства України та положеннях
Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення
скаржника, викладені у апеляційній
скарзі, не приймаються колегією суддів
до уваги, оскільки не підтверджуються
матеріалами справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Враховуючи це, колегія суддів вважає
рішення суду у даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Заступника прокурора Київської
області є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області на рішення
Господарського суду Київської області
від 11.10.2013 у справі № 2/019-12 залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду Київської
області від 11.10.2013 у справі № 2/019-12
залишити без змін.

Матеріали справи № 2/019-12 повернути до
Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко