м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/560/14 10.02.14Суддя Мудрий С.М.
розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного
товариства «Київенерго»

до публічного акціонерного
товариства "Київський меблевий
комбінат"

про стягнення 31 650,52 грн.

Представники:

від позивача: Левченко В.І. -
представник за довіреністю № 91/2013/08/16-2
від16.08.2013 року;

від відповідача: Палієнко О.І. -
представник за довіреністю № 6 від
16.01.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
до публічного акціонерного товариства
"Київський меблевий комбінат" про
стягнення 31 650,52 грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що між акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго», яка у квітня 2011 року у
відповідності до вимог та положень
Закону України «Про акціонерні
товариства» № 514-VI від 17 вересня 2008 року
перейменована у публічне акціонерне
товариство «Київенерго» та публічним
акціонерним товариством «Київський
меблевий комбінат» укладено договір на
постачання теплової енергії у гарячій
воді від 25.01.2001 року № 220110.

Згідно до п.п. 2.2.1., 2.3.1. договору, позивач
постачає теплову енергію у вигляді
гарячої води для потреб: опалення - в
період опалювального сезону, гарячого
водопостачання - протягом року, в
кількості та в обсягах, згідно з
додатком № 1 до договору, а відповідач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
вартість спожитої теплової енергії.

В порушення умов договору та норм
чинного законодавства, відповідач не
виконав взяті на себе зобов'язання, в
зв'язку з чим у відповідача перед
позивачем виникла заборгованість, яка
станом на 01.12.2013 року становить 31 650,52
грн., тому останній звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 21.01.2014 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
10.02.2014 року.

06.02.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва відповідач подав відзив на
позовну заяву, на виконання вимог
ухвали суду від 21.01.2014 року.

У судовому засіданні 10.02.2014 року
представник позивача надав документи
на виконання вимог ухвали суду від
21.01.2014 року.

Представник відповідача підтримав
заяву про застосування строку позовної
давності, яка викладена у відзиві на
позовну заяву.

Представник позивача заперечував
проти заяви відповідача про
застосування строку позовної давності.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
позов та стягнути заборгованість за
спожиту теплову енергію в розмірі 31
650,52 грн.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог із
застосуванням строку позовної
давності.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

25.01.2001 року між акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго», яка у квітні 2011 року у
відповідності до вимог та положень
Закону України «Про акціонерні
товариства» № 514-VI від 17 вересня 2008 року
перейменована у публічне акціонерне
товариство «Київенерго» та публічним
акціонерним товариством «Київський
меблевий комбінат» укладено договір на
постачання теплової енергії у гарячій
воді № 220110.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до умов пункту 1 договору на
постачання теплової енергії у гарячій
воді № 220110, предметом цього договору є
постачання, користування та своєчасна
сплата в повному обсязі спожитої
теплової енергії у гарячій воді, на
умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п.п. 2.2.1. договору,
енергопостачальна організація
зобов'язується постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на
потреби: опалення та вентиляцію -в
період опалювального сезону; гарячого
водопостачання - протягом року; в
кількості та в обсягах згідно з
додатком № 1 до цього договору.

Відповідно до п.п. 2.3.2. договору, абонент
зобов'язується виконувати умови та
порядок оплати, в обсягах і в терміни,
які передбачені в додатках № 4 до
договору.

Згідно до п. 5.1. облік споживання
«абонентом» теплової енергії
проводиться розрахунковим способом.

Пунктом п. 1 додатку № 4 порядку
розрахунків за теплову енергію до
договору, розрахунки за теплову
енергію, що споживається, проводяться
виключно у грошовій формі.

Відповідно до п. 5 додатку 4 до договору,
абонент щомісяця з 12 по 15 число
самостійно отримує в районному відділі
тепло збуту № 3 за адресою: вул.
Щекавицька, буд. № 37/48, розрахункова
група, табуляграма фактичного
споживання теплової енергії за
попередній період, акт звірки на
початок розрахункового періоду (один
примірник оформленого акту звірки
«абонент»повертає в РВТ).

Як зазначає позивач, станом на 01.12.2013
року заборгованість за теплову енергію
становить 31 650,52 грн.

Дослідивши зміст спірного договору суд
дійшов до висновку, що даний правочин
за своєю правовою природою є договором
поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України
встановлено, що предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно частини 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

У відповідності до положень ч. 6. та ч. 7
ст. 276 ГК України, розрахунки за
договорами енергопостачання
здійснюються на підставі цін (тарифів),
встановлених відповідно до вимог
закону. Оплата енергії, що
відпускається, здійснюється, як
правило, у формі попередньої оплати. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися планові платежі з
наступним перерахунком або оплата, що
провадиться за фактично відпущену
енергію.

У відзиві на позовну заяву № 12 від
04.02.2014 року відповідач зазначає, що на
балансі у публічного акціонерного
товариства "Київський меблевий
комбінат" знаходились відомчі будинків
по грудень 2011 року за адресами: вул.
Введенська, № 7/9, вул. Фрунзе, № 118/2 та по
березень 2002 року за адресами: вул.
Сирецька буд. № 40, № 48, № 48-а, № 50.

Розпорядженням Голови Подільської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 11.12.2001 року за № 205
«Про затвердження актів район ної
державної приймальної комісії та
прийняття до комунальної власності
Подільського району житлових будинків
№ 7/9 по вул. Введенська та № 118/2 по вул.
Фрунзе» управлінню з питань майна
району та комуналь ному підприємству
по утриманню житлового господарства
Подільського ра йону було визначено
для виконання ряд питань по
прийманню-передачі за значених
житлових будинків та зазначено, що роз
рахунки за комунальні послуги
проводити з 10.12.2001 року.

На виконання розпорядження в грудні 2001
року підписані акти приймання-передачі
відомчого житлового фон ду (житлових
будинків № 7/9 по вул. Введенська та №
118/2 по вул. Фрунзе) в комунальну
власність району; житловий будинок № 7/9
по вул. Введенська переданий на баланс
ЖЕК 801 (Повідомлення № 2), житловий
будинок № 118/2 по вул. Фрунзе переданий
на баланс ЖЕК 803.

Відповідач просив по зивача листом за
вих. № 55 від 08.02.2002 року виключити з
договору № 220110 на постачання теплової
енергії у гарячій воді житлові будинки
№ 7/9 по вул. Введенська та № 118/2 по вул.
Фрунзе та не виставляти рахунки на
сплату з 10.12.2001 року.

Розпорядженням Голови Подільської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 04.03.2002 року за № 215
«Про затвердження актів район ної
державної приймальної комісії та
прийняття до комунальної власності
Подільського району житлових будинків
№ 40, № 48, № 48-а, № 50 по зул. Сирецька»
управлінню з питань майна району та
комунальному підпри ємству по
утриманню житлового господарства
Подільського району було визначено для
виконання ряд питань по
прийманню-передачі зазначених
житлових будинків та зазначено, що
розрахунки за комунальні послуги
проводити з 10.02.2002 року.

На виконання розпорядження в березні
2002 pоку підписані акти
приймання-передачі відомчого
житлового фон ду (житлові будинки № 40,
№ 48, № 48-а, № 50 по вул. Сирецька) в
комунальну власність району; житлові
будинки № 40, № 48, № 48-а, № 50 по вул.
Сирецька переда ний на баланс ЖЕК № 706
(Повідомлення № 1, № 2, № 3, № 4).

Відповідач просив по зивача листом за
вих. № 130 від 09.04.2002 року виключити з
договору № 220110 на постачання теплової
енергії у гарячій воді житлові будинки
№ 40, № 48 по вул. Сирецька та не вистав
ляти рахунки на сплату.

Відповідач повторно зве рнувся до
позивача з листом за вих. № 152 від 23.04.2002
року з проханням виключити з договору
відомчі житлові будинки на
користування тепловою енергією в
зв'язку з передачею будин ків до
комунальної служби Подільської
райдержадміністрації м. Києва та
розірвати договір № 22-0110 від 25.01.2001 року
і перевести рахунки за вико ристану
теплоенергію на ЖЕКи № 801, № 803 та № 706
відповідно.

Також, публічне акціонерне товариство
"Київський меблевий комбінат"
звернулось до ДКП по утриманню житла
Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації з листом за
вих. № 271 від 18.07.2002 року, відповідно до
якого просить вжити заходи на предмет
укладання угоди відповідними ЖЕКами з
Департаментом енергозбуту та провести
перерахунки за використану
теплоенергію, оскільки, ЖЕКи не уклали
договір з енергопостачальною
організацією, в ре зультаті чого
публічне акціонерне товариство
«Київенерго» не розриває укладений
договір з публічним акціонерноим
товариством "Київський меблевий
комбінат" та продовжує виставляти
рахунки за користування тепловою
енергією :поживачами житлових
будинків, що передані ЖЕКам,
відповідачу.

Комунальне підприємство по утриманню
житлового господарства Подільського
району листом за вих. № 04-869 від 08.08.2002
року повідомило, що направило лист
публічному акціонерному товариству
«Київенерго» на включення житлових бу
динків № 7/9 по вул. Введенська та № 40, 48
по вул. Сирецька до основ ного
договору теплопостачання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд вважає, що оскільки, у
публічного акціонерного товариства
"Київський меблевий комбінат"
знаходились на балансі відомчі будинки
по грудень 2011 року за адресами: вул.
Ввденська, № 7/9, вул. Фрунзе, № 118/2 та по
березень 2002 року за адресами: вул.
Сирецька буд. № 40, № 48, № 48-а, № 50
відповідно, а в подальшому передані на
баланс комунальному підприємству по
утриманню житлового господарства в
Подільському районі в м. Києві, тому
вимоги позивача щодо стягнення
заборгованості за спожиту теплову
енергію в розмірі 31 650,52 грн. є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

В судовому засіданні 10.02.2014 року
представник відповідача підтримав
заяву про застосування строку позовної
давності, яка викладена у відзиві № 12
від 04.02.2014 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.5 статті 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Пунктом 4.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року №10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
передбачено, що у зобов'язальних
правовідносинах, в яких визначено
строк виконання зобов'язання, перебіг
позовної давності починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
відповідне зобов'язання мало бути
виконане.

Якщо договором чи іншим правочином
визначено різні строки виконання
окремих зобов'язань, що з нього
виникають (наприклад, у зв'язку з
поетапним виконанням робіт або з
розстроченням оплати), позовна
давність обчислюється окремо стосовно
кожного з таких строків. Позовна
давність за позовами, пов'язаними з
простроченням почасових платежів
(проценти за користування кредитом,
орендна плата тощо), обчислюється
окремо за кожним простроченим
платежем.

Відповідно до ч. 2 статті 267 ЦК України
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

Подана позивачем позовна заява вих. №
93/21/10242 від 25.12.2013 року до господарського
суду м. Києва 17.01.2014 року, тобто з
пропуском строку позовної давності.

Частина 5 статті 267 ЦК України
передбачає, що якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Суд не визнає поважною причину, яка
зазначену в клопотанні позивача.

Частина 3 статті 267 ЦК України
передбачає, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Згідно з п. 2.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року №10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» За
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Оскільки, право позивача в даному
випадку не порушено, тому суд не
застосовує позовну давність в цих
правовідносинах.

або охоронюваний законом інтерес
позивача, за захистом якого той
звернувся до суду не порушене, тому суд
відмовив в позові з підстав
необґрунтованості.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з статтею 44 ГПК України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1
ст. 32, ч. 1 ст. 33, ст.. 34, ст.ст. 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 28.02.2014 року.

Суддя
С.М.
Мудрий