ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2014 р.
Справа № 914/2470/13

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Райффайзен Лізинг
Аваль», м. Київ

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця Тимчишин Романа
Володимировича, Львівська область,
с.Черлянське Передмістя

про: стягнення 612 694,86 грн.
заборгованості за Договором оренди
(фінансового лізингу) №L2832-08/08 від 29.07.2008
року

за зустрічним позовом: Фізичної
особи-підприємця Тимчишина Романа
Володимировича, с. Черлянське
передмістя Городоцького району
Львівської області

до: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Райффайзен Лізинг
Аваль», м. Київ

про: стягнення 303 824,24 грн., визнання
недійсними частин договору
фінансового лізингу та зобов'язання
провести перерахунок

Суддя Кидисюк Р.А.

Секретар Емха Л.М.

Представники сторін: не з'явились

Заяв про відвід судді не подавалось. У
судовому засіданні 25.02.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть спору: Господарським судом
Львівської області розглядається
справа за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Райффайзен Лізинг Аваль», м. Київ до
Фізичної особи-підприємця Тимчишин
Романа Володимировича, Львівська
область, с. Черлянське Передмістя про
стягнення 612 694,86 грн. заборгованості за
Договором оренди (фінансового лізингу)
№L2832-08/08 від 29.07.2008 року, та за
зустрічним позовом Фізичної
особи-підприємця Тимчишина Романа
Володимировича до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Райффайзен Лізинг Аваль» про
стягнення 303 824,24 грн., визнання
недійсними частин договору
фінансового лізингу та зобов'язання
провести перерахунок.

Ухвалою суду від 25.06.2013 року позовну
заяву прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 09.07.2013 року. Ухвалою суду
від 09.07.2013 року розгляд справи
відкладено на 08.08.2013 року.

09.07.2013 року Фізичною особою-підприємцем
Тимчишином Романом Володимировичем до
початку розгляду справи по суті подано
зустрічний позов до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Райффайзен Лізинг Аваль» про
стягнення 303824,24 грн., визнання
недійсними частин договору
фінансового лізингу та зобов'язання
провести перерахунок.

Ухвалою суду від 11.07.2013 року зустрічний
позов прийнято до спільного розгляду з
первісним позовом, розгляд зустрічного
позову призначено на 08.08.2012 року.

В судовому засіданні 08.08.2013 року суд
перейшов до розгляду справи по суті,
оголосив перерву до 13.08.2013 року. Ухвалою
суду від 13.08.2013 року продовжено строк
розгляду спору, в судовому засіданні
оголошено перерву до 19.09.2013 року.

18.09.2013 року представником відповідача
за первісним позовом через канцелярію
суду подано клопотання за вх.№38259/13 про
призначення судово-економічної
експертизи.

Ухвалою суду від 19.09.2013 року
провадження у справі зупинено,
призначено судово-економічну
експертизу, проведення якої доручено
Київському науково-дослідному
інституту судових експертиз.

Ухвалою суду від 26.11.2013 року за
клопотанням експерта (вх.№49070/13 від
10.11.2013 року) провадження у справі
поновлялось для витребування у
позивача матеріалів, необхідних для
проведення судово-економічної
експертизи.

24.12.2013 року на адресу суду супровідним
листом (вх. №55807/13) надійшло
повідомлення №10367/13-45 від 18.12.2013 року
про неможливість надання висновку у
зв'язку з неоплатою відповідачем
попередньої вартості робіт та
незадоволення клопотання експерта про
витребування доказів.

Ухвалою суду від 13.02.2014 року
провадження у справі поновлено,
розгляд справи призначено на 25.02.2014
року.

Позивач за первісним позовом
(відповідач за зустрічним позовом) явки
повноважного представника в судове
засідання не забезпечив. 24.02.2014 року на
адресу суду надійшла телеграма (вх.
№7470/14) позивача, в якій він просив
відкласти розгляд справи у зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника. Дане
клопотання обґрунтовується тим, що
підприємство не в змозі забезпечити
участь свого представника в судовому
засіданні у зв'язку з участю всіх
компетентних та повноважних
представників в судових засіданнях
призначених на 25.02.2014 року з огляду на
масові заворушення та ситуацію в
Україні, відсутність квитків на
залізничний транспорт. Дане клопотання
судом відхиляється як необґрунтоване,
оскільки сторона не позбавлена права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з нею трудовими
відносинами. Крім того, на сторону
покладається обов'язок доведення тих
чи інших обставин, на які вона
посилається в своєму клопотанні.
Всупереч зазначеному, позивачем не
долучено жодних доказів на
підтвердження викладених в клопотанні
обставин. З огляду на викладене, а також
на обмеженість процесуальних строків
для розгляду спору, суд відхиляє
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи.

Відповідач за первісним позовом
(позивач за зустрічним) явки
повноважного представника в судове
засідання не забезпечив. 24.02.2014 року
представником відповідача подано
заяву вх. №889/14 про відмову від частини
зустрічних позовних вимог, відповідно
до якої ФОП Тимчишин Р.В. в порядку ст. 78
ГПУ України відмовляється від
зустрічного позову в частині вимог про
визнання недійсними частин пункту 10.3.2.
Додатку № 4 до Договору фінансового
лізингу №LC2832-08/08 від 01.07.2009 р. та пункту
6.3. Договору фінансового лізингу
№LС2832-08/08 від 01.07.2009 р. Відповідач
просить суд припинити провадження у
справі в цій частині позовних вимог за
зустрічним позовом.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 ГПК України
господарський суд не приймає відмови
від позову, зменшення розміру позовних
вимог, визнання позову відповідачем,
якщо ці дії суперечать законодавству
або порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

У відповідності до пункту 3.12. Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 (із змінами і
доповненнями) «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» згідно з частиною
четвертою статті 78 ГПК господарський
суд виносить ухвалу про прийняття
відмови позивача від позову, а
відповідно до частини п'ятої цієї ж
статті приймає рішення про задоволення
позову у разі визнання його
відповідачем. Проте суд, який вирішує
спір, не зв'язаний заявами позивача про
відмову від позову, зменшення розміру
позовних вимог та відповідача - про
визнання позову. На підставі частини
шостої статті 22 ГПК у разі, якщо
відповідні дії суперечать
законодавству або порушують чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси (у
тому числі юридичної чи фізичної особи,
яка не є учасником даного судового
процесу), спір підлягає вирішенню по
суті згідно з вимогами чинного
законодавства.

Розглянувши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що положення пункту
10.3.2. Додатку № 4 до Договору
фінансового лізингу №LC2832-08/08 від 01.07.2009
р. та пункту 6.3. Договору фінансового
лізингу №LС2832-08/08 від 01.07.2009 р.
суперечать положенням законодавства
України, зокрема, ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК
України, ч. 3 ст. 615, ч. 2 ст. 653, ст. 655, ч. 1 ст.
665 ЦК України.

Відтак, суд не приймає відмови
відповідача (позивача за зустрічним
позовом) від частини зустрічних
позовних вимог.

Суд вважає за можливе розглянути
справу без участі представників сторін
за наявними у справі матеріалами, яких
достатньо для встановлення обставин і
вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, повно та
об'єктивно дослідивши докази в їх
сукупності, суд встановив наступне.

29.07.2008 р. між ТОВ «Райффайзен Лізинг
Аваль» (Лізингодавець) та фізичною
особою-підприємцем Тимчишином Романом
Володимировичем (Лізингоодержувач)
було укладено договір оренди
(фінансового лізингу) №L2832-08/08,
відповідно до п. 1.1 якого Лізингодавець
на підставі договору купівлі-продажу
(поставки) № Р2831-08/08 від 29.07.2008р. (Договір
купівлі-продажу) зобов'язався придбати
у свою власність і передати на умовах
фінансового лізингу, без надання
послуг з управління та технічної
експлуатації, у тимчасове володіння та
користування за плату майно,
найменування, технічний опис, модель,
рік випуску, ціна одиниці, кількість і
загальна вартість якого зазначаються в
Специфікації (Додаток № 2 до цього
Договору), а Лізингоодержувач
зобов'язався прийняти предмет лізингу
та сплачувати лізингові платежі на
умовах договору.

21.10.2008р. на підставі акту
приймання-передачі предмет лізингу
було передано відповідачу.

В зв'язку з наявністю у відповідача
простроченої заборгованості за
договором оренди (фінансового
лізингу) в сумі 290 991,73 грн. сторони
дійшли згоди здійснити її
реструктуризацію, про що була
укладена відповідна угода від 01.07.2009 р.

На підставі вказаної угоди сторони
погодили внести зміни до договору,
погодивши його та додатки 1, 2 та 4 до
нього у новій редакції.

01.07.2009 р. між позивачем та відповідачем
був укладений інший договір
фінансового лізингу № LC 2832-08/08, на
підставі якого втратила чинність
попередня редакція договору.

Сторони в п. 1.7 договору № LC 2832-08/08
погодили, що строк лізингу складається
з періодів у кількості 64 місяців,
починаючи з першого періоду лізингу,
визначеного за правилами цього
Договору та додатків до нього.

В п. 1.8 договору сторони домовилися
додатково до зобов'язання у
гривні, визначити зобов'язання у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти - долар США.

У відповідності до загальних умов
фінансового лізингу, визначених у
додатку №4, лізингоодержувач взяв на
себе зобов'язання щомісяця авансом до 8
числа поточного місяця, на підставі
рахунку лізингодавця, сплачувати
поточні лізингові платежі.

Відповідно до п. 4.2. договору
лізингоодержувач взяв на себе
зобов'язання сплачувати відсотки за
фінансування придбання предмета
лізингу у період з моменту підписання
даного договору до повної виплати
лізингоодержувачем заборгованості
лізингодавцю, визначеної за ставкої LIBOR
3M плюс 10,289218% від всієї суми
заборгованості визначеної в порядку
п. 3.1. цього договору. Сума відсотків в
грошовому еквіваленті іноземної
валюти підлягає перерахунку в гривню
за курсом продажу зі сплатою ПДВ.

Згідно п. 4.3. договору лізингоодержувач
зобов'язався також протягом строку
лізингу щомісяця сплачувати
лізингодацю авансом поточні лізингові
платежі, які розраховуються на перший
робочий день кожного лізингового
періоду за поточний місяць та
складаються з суми, що ставиться в
погашення вартості предмета лізингу та
комісії лізингодавця.

В п. 4.4. договору сторони погодили, що
розмір комісії для кожного періоду
лізингу розраховується за ставкою,
визначеною в п. 4.2. цього договору, від
заборгованості лізингоодержувача у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти для відповідного періоду
лізингу згідно графіку.

Відповідно до п. 4.5. договору
перерахунок лізингових платежів,
розрахованих у грошовому еквіваленті
іноземної валюти, здійснюється
лізингодавцем за курсом розрахунку
платежів плюс ставка збору до
пенсійного фонду з купівлі іноземної
валюти, що діє на момент виставлення
рахунку, та комісія АТ «Райффайзен Банк
Аваль» з купівлі валюти, згідно
офіційного сайту лізингодавця за
адресою в мережі Інтернет: http://www.rla.com.ua.

В зв'язку з порушенням відповідачем
умов договору щодо слати лізингових
платежів, 24.01.2012р. позивач за первісним
позовом вимогою № 177-01/12 письмово
повідомив відповідача про усунення
порушення та сплати заборгованості
протягом 3-ох днів, а також попередив
про наслідки дострокового припинення
договору (т. 1 а.с. 51).

З огляду на те, що відповідачем вказані
порушення усунуті не були, позивач
листами № 234-01/12 від 30.01.2012 р. та № 235-01/12
від 30.01.2012 р. письмово повідомив
лізингоодержувача про відмову від
договору лізингу з 31.01.2012 р. та вимагав в
добровільному порядку відповідно до
умов договору повернути предмет
лізингу (т. 1 а.с. 54, 55).

В подальшому 16.02.2012 р. приватним
нотаріусом КМНО Кондратенко М.І. було
вчинено виконавчий напис про
повернення предмету лізингу його
власнику - ТОВ «Райффайзен Лізинг
Аваль». (т. 1 а.с. 64). За актом вилучення
предмета лізингу, останній був
переданий власнику 23.03.2012 р. (т. 1 а.с. 62).

Як вбачається із наявних матеріалів
справи, факт вилучення предмета
лізингу досліджувався господарським
судом м. Києва у справі № 5011-41/11484-2012 за
позовом ФОП Тимчишина Романа
Володимировича до ТОВ «Райффайзен
Лізинг Аваль» про визнання виконавчих
написів такими, що не підлягають
виконанню та повернення предметів
лізингу.

Так, рішенням господарського суду м.
Києва від 25.02.2013 р. у справі №5011-41/11484-2012
частково задоволено позов Тимчишина
Романа Володимировича, визнано такими,
що не підлягають виконанню виконавчі
написи, вчинені нотаріусом, в
задоволенні позовної вимоги про
повернення предметів лізингу -
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 23.05.2013 р.
апеляційну скаргу ТОВ «Райффайзен
Лізинг Аваль» задоволено, рішення
господарського суду м. Києва від 25.02.2013
р. в частині визнання виконавчих
написів такими, що не підлягають
виконанню скасовано, прийнято в цій
частині нове рішення, яким в
задоволенні даних позовних вимог ФОП
Тимчишину Р.В. відмовлено. Рішення
господарського суду м. Києва від 25.02.2013
р. в частині відмови у поверненні
предметів лізингу залишено без змін.

Також в ході розгляду справи судом було
з'ясовано і те, що рішенням
господарського суду м. Києва від 20.06.2011
р. у справі № 48/171, яке набрало законної
сили, було відмовлено у задоволенні
позову про визнання недійсними
договорів фінансового лізингу та
зобов'язання повернути кошти. Даним
рішенням встановлено правомірність
визначення розміру лізингових
платежів у еквіваленті іноземної
валюти та відсутність підстав для
визнання договору в цій частині
недійсним.

Внаслідок дострокового припинення
договору лізингу, за умовами розділу 10
загальних умов, позивачем було
виставлено відповідачу рахунок №
LС2832-08/08/r1-066 від 03.10.2012 р. на загальну
суму 600229,81 грн., з яких:

- 316 609,27 грн. - відшкодування
частини вартості предмета лізингу
(сума непогашеної вартості);

- 346 085,89 грн. - відшкодування
частини вартості предмета лізингу
(сума курсової різниці);

- 15904,68 грн. - комісія лізингодавця з
ПДВ (комісія за дострокове розірвання
договору фінансового лізингу);

- 180266,36 грн. - комісія лізингодавця
без ПДВ (заборгованість по виставленим
рахункам на дату вилучення);

- 112465,28 грн. - відшкодування частини
вартості предмета лізингу
(заборгованість по виставленим
рахункам на дату вилучення);

- 19885,71 грн. - додаткові витрати з
ПДВ (заборгованість по виставленим
рахункам на дату вилучення);

- 14012,62 грн. - додаткові витрати з
ПДВ (суми, які відшкодовують витрати
лізингодавця та не були сплачені
лізингоодержувачем);

- за мінусом 405 000,00 грн. - вартість
продажу предмета лізингу.

Відтак, позивач просить стягнути з
відповідача вказану суму
заборгованості в судовому порядку з
урахуванням 3% річних та інфляційних
втрат.

При винесенні рішення господарський
суд виходив з наступного.

За умовами ст. 806 ЦК України, за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом,
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж та положення про
договір поставки, якщо інше не
встановлено законом.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що
сторони мають право укласти договір, в
якому містяться елементи різних
договорів (змішаний). До відносин
сторін у змішаному договорі
застосовуються у відповідних частинах
положення актів цивільного
законодавства про договори, елементи
яких містяться у змішаному договорі,
якщо інше не встановлено договором або
не випливає із суті змішаного договору.

Із змісту договору фінансового лізингу
№LC2832-08/08 від 01.07.2009 р. та додатку № 4 до
нього (Загальних умов фінансового
лізингу) прослідковується, що
укладений між сторонами договір
поєднує в собі елементи договорів
оренди та купівлі-продажу.

Погодження сторонами умови про право
лізингоодержувача на викуп предмету
лізингу, а також узгодження віднесення
до складу лізингових платежів суми, яка
відшкодовує частину вартості предмету
лізингу є безумовною умовою
купівлі-продажу.

Отже, на правовідносини, що склалися
між сторонами в частині щодо
одержання позивачем відшкодування
частини вартості предмета лізингу
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Приписами ч. 2 ст. 653 ЦК України
встановлено, що у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, 31.01.2012р. договір лізингу було в
односторонньому порядку розірвано з
ініціативи лізингодавця, в зв'язку з
неналежним виконанням
лізингоодержувачем умов договору в
частині сплати лізингових платежів.

Частиною 1 ст. 665 ЦК України встановлено,
що у разі відмови продавця передати
проданий товар покупець має право
відмовитися від договору
купівлі-продажу.

В розглядуваному випадку, позивач
розірвавши договір лізингу відмовився
від продажу предмета лізингу, а отже
відповідно до приписів ч. 1 ст. 665 ЦК
України втратив право на отримання
його вартості.

Аналогічної правової позиції
дотримується і Верховний суд України у
постанові від 01.10.2013 р. № 11/5005/2290/2012. При
аналогічних правовідносинах, які є
предметом розгляду у даній справі,
Верховний суд встановив, що обов'язок
сплатити за товар певну грошову суму
виникає у покупця тільки у разі
переходу до нього права власності на
товар. У випадку, якщо договір лізингу
розірвано і лізингоодержувач повернув
предмет лізингу, то у лізингодавця
відсутні підстави вимагати сплати
вартості цього предмета.

В силу приписів ч. 1 ст.111-28 ГПК України,
рішення Верховного суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

З огляду на вищенаведені приписи
закону та усталену практику Верхового
суду України, господарський суд
приходить до висновку, що відмова
лізингодавця від договору лізингу, є
відмовою продавця від договору
купівлі-продажу речі та припиненням
відносин. Відтак, вимога лізингодавця в
частині відшкодування вартості
предмету лізингу після припинення
договірних відносин та повернення
предмету лізингу суперечить приписам
ст.665 ЦК України.

Статтею 6 ЦК України передбачено
право сторін укласти договір, який не
передбачено актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства; сторони мають право
відступити в договорі від положень
актів цивільного законодавства та
врегулювати свої відносини на власний
розсуд; сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в
цих актах прямо вказано про це, а також
у разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
суті правовідносин сторін.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення його сторонами вимог, які
встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов
висновку, що:

- зміст ч.5 п.10.3.2 додатку № 4 до
договору фінансового лізингу №LC2832-08/08
від 01.07.2009р «Загальні умови фінансового
лізингу» щодо встановлення обов'язку
для лізингоодержувача сплатити
частину невідшкодованої вартості
предмета лізингу при достроковому
розірванні договору лізингодавцем
суперечить приписам ч. 3 ст. 615, ч. 2 ст. 653,
ст. 655, ч. 1 ст. 665 ЦК України.

- положення п.6.3 договору лізингу
№LC2832-08/08 від 01.07.2009р. також суперечать
правовій природі відносин
купівлі-продажу, адже передбачають
позбавлення права лізингоодержувача
на повернення коштів сплачених за
вартість товару, який йому не було
передано у власність.

З огляду на викладене судом не прийнято
відмови відповідача за первісним
позовом (позивача за зустрічним
позовом) від зустрічного позову в
частині вимог про визнання недійсними
частин пункту 10.3.2. Додатку № 4 до
Договору фінансового лізингу №LC2832-08/08
від 01.07.2009 р. та пункту 6.3. Договору
фінансового лізингу №LС2832-08/08 від 01.07.2009
р.

Суд дійшов висновку про визнання
недійсними ч. 5 п.10.3.2 додатку № 4 до
договору фінансового лізингу №LC2833-08/08
від 01.07.2009р. та п.6.3 договору лізингу
№LC2833-08/08 від 01.07.2009р.

Відтак, з огляду на те, що, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України), то
позовні вимоги про стягнення 316609,27 грн.
відшкодування частини вартості
предмета лізингу (сума непогашеної
вартості) та 112465,28 грн. відшкодування
частини вартості предмета лізингу
(заборгованість по виставленим
рахункам на дату вилучення)
задоволенню не підлягають. Дані суми є
платежами на відшкодування вартості
предмета лізингу, які, як встановлено
судом, не покладаються на
лізингоодержувача після розірвання
договору лізингу та вилучення його
предмету.

Як вбачається з позовної заяви позивач
просив стягнути з відповідача 346 085,89
грн. відшкодування частини вартості
предмета лізингу (суму курсової
різниці). Господарський суд,
розглянувши вказану вимогу вважає її
безпідставною з огляду на наступне:

Правова підстава для визначення
курсової різниці передбачена п.п. 1.8, 2.4
договору лізингу та п.п. 5.9, 5.11 додатку
№4 до договору.

Згідно вказаних положень сторони
погодили додатково до визначення
зобов'язання у гривні, визначити
зобов'язання в грошовому еквіваленті
іноземної валюти - долар США.
Зобов'язання за цим договором
попередньо визначаються в еквіваленті
іноземної валюти та в подальшому
перераховуються у гривню за формулою:

Грошовий еквівалент вартості предмета
лізингу в іноземній валюті множиться
на курс продажу.

Таким чином, курсова різниця
визначається співвідношенням
заборгованості до вартості предмета
лізингу у гривні до валютної
заборгованості лізингоодержувача
після періоду, в якому мало місце
дострокове розірвання договору за
мінусом відшкодування частини
вартості предмета лізингу.

За ситуації, коли позивач відмовився
від договору лізингу та вилучив його
предмет, стягнення вказаної суми є
безпідставним з тих самих підстав, що і
стягнення інших неоплачених сум
відшкодування вартості предмета
лізингу.

Як прослідковується з позовної заяви,
позивачем нараховано відповідачу 180266,36
грн. комісії лізингодавця без ПДВ
(заборгованість по виставленим
рахункам до вилучення предмету
лізингу).

Суд, за результатами перевірки
правильності та підставності
нарахування вказаної суми, дійшов
висновку про часткове задоволення
позову в частині стягнення з
відповідача комісії лізингодавця в
сумі 76 686,69 грн. з огляду на наступне:

Комісія лізингодавця розраховується
за правилами п.п.4.2, 4.3, 4.4 договору
фінансового лізингу №LC2832-08/08 від
01.07.2009р.

Відповідно до п. 4.2. договору,
лізингоодержувач сплачує відсотки за
фінансування придбання предмета
лізингу у період з моменту підписання
цього договору до повної виплати
лізингоодержувачем заборгованості
лізингодавцю, визначеної за правилами
цього договору за ставкою LIBOR 3M плюс
10,289218 % від всієї суми заборгованості,
визначеної в порядку п.3.1. цього
договору. Сума відсотків в грошовому
еквіваленті іноземної валюти підлягає
перерахунку у гривню за курсом продажу,
крім того ПДВ.

Пунктом 4.4. договору сторони погодили,
що розмір комісії для кожного періоду
лізингу розраховується за ставкою,
визначеною в п. 4.2 цього договору від
заборгованості лізингоодержувача у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти для відповідного періоду
лізингу згідно графіку (додаток 1 до
договору).

З огляду на це, формула за якою
розраховується комісія лізингодавця у
еквіваленті іноземної валюти виглядає
наступним чином: заборгованість
лізингоодержувача у грошовому
еквіваленті іноземної валюти на
початок відповідного звітного періоду
множиться на LIBOR 3M плюс 10,289218 % ділиться
на 365 днів та множиться на кількість
днів у місяці. Отриманий результат
множиться на курс долара США та
множиться на 1,005 комісії банку.

Господарський суд, здійснивши
перерахунок комісії лізингодавця за
період з 01.02.2011р. по 31.01.2012р. констатує,
що розмір комісії становить 76 686,69 грн.,
тоді як позивачем безпідставно
нараховано 180 266,66 грн. Отже, вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
комісії в сумі 103 579,67 грн. є
необґрунтованими, а відповідно і не
підлягають до задоволення.

Позивач просить стягнути з відповідача
додаткові витрати Лізингодавця
«додаткові витрати з ПДВ (суми, які
відшкодовують витрати лізингодавця та
були сплачені лізингоодержувачем) на
суму 11677,18 грн. без ПДВ та 14012,62 грн. з ПДВ
(11677,18*1,2).

До таких витрат позивач відносить:

1. Витрати, пов'язані зі
зберіганням предмета лізингу (2505,00 грн.
з ПДВ);

2. Витрати, пов'язані зі
страхуванням предмета лізингу (6993,22
грн. з ПДВ);

3. Витрати, пов'язані з вчинення
виконавчого напису нотаріусом (4514,4 грн.
з ПДВ);

Господарський суд, за результатами
перевірки нарахувань у вказаній
частині позовних вимог дійшов висновку
про їх часткове задоволення, виходячи з
наступного:

Пунктом 6.4. та 6.6 договору лізингу
передбачено, що у разі припинення або
розірвання цього договору всі витрати,
пов'язані з вилученням предмета
лізингу, його наступним перепродажем,
транспортуванням, збереженням, витрати
пов'язані із вчиненням виконавчого
напису нотаріуса та інші платежі
здійснюється за рахунок
лізингоодержувача або відшкодовуються
лізингодавцем в повному обсязі.

Позивач нарахував відповідачу 2505,00 грн.
витрат, пов'язаних із зберіганням
предмета лізингу. Вказана сума витрат є
доведена належними доказами та
підлягає до задоволення в повному
обсязі. Відповідач вказану суму витрат
позивача не спростовував та не
заперечив.

В обґрунтування витрат в сумі 6993,22 грн.
(з ПДВ) по страхуванню предмета лізингу,
позивач покликається на страховий
сертифікат №300/200/000066 від 09.10.2009р.,
виставлені рахунки фактури:
№3000/200/000066-11 від 26.03.2012р.; №АВ/3037215-222 від
26.06.2012р.; №2000/290/000473 від 14.08.2012р. та на
відповідні платіжні доручення №17856 від
26.04.2012р., №19862 від 27.06.2012р., №21633 від
28.08.2012р.

Розглянувши вказану вимогу позивача
про стягнення 6993,22 грн. (з ПДВ),
господарський суд вважає її
необґрунтованою та такою, що не
підлягає до задоволення, з огляду на
наступне.

Відповідно до п.п. 7.1, 7.3 додатку №4 до
договору фінансового лізингу,
лізингоодержувач зобов'язується за
свій рахунок протягом строку лізингу
забезпечити страхування предмета
лізингу в страховій компанії згідно
визначеного лізингодавцем переліку.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір лізингу було розірвано 31.01.2012р.,
предмет лізингу передано лізингодавцю
23.03.2012 р., про що свідчить акт вилучення.
Отже, правовідносини на умовах
укладеного договору між сторонами
припинились. Крім того, законом та
укладеним між сторонами договором
лізингу не передбачено обов'язку
лізингоодержувача відшкодовувати
витрати по страхуванню предмета
лізингу після припинення дії договору.

А тому, позивачем безпідставно
нараховано суми відшкодування
страхових виплат поза межами строку
дії договору.

Витрати позивача, пов'язані з вчиненням
виконавчого напису нотаріуса, суд
вважає підставними та такими, що
підлягають до стягнення з відповідача.
Однак, господарський суд не
погоджується з позивачем стосовно
нарахування на вказану суму ПДВ в
розмірі 20%, а саме - 752,40 грн. Зокрема,
нарахування ПДВ не передбачено умовами
договору, а відтак є безпідставним.
Відтак, до стягнення підлягає 3762,00 грн.
витрат, пов'язаних із вчиненням
виконавчого напису нотаріуса.

В той же час, суд вважає обґрунтованими
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 2 % річних за розірвання
договору лізингу в сумі 13253,90 грн.
Зокрема, підставність нарахування
вказаної суми передбачається в ч. 1 п.
10.3.2. загальних умов фінансового
лізингу. Згідно вказаного пункту
лізингоодержувач зобов'язаний
сплатити лізингодавця комісію в
розмірі 2% від суми непогашеної
вартості предмета лізингу. Проте,
нарахування на вказану суму ПДВ 20% в
сумі 2 650,78 грн. є безпідставним, з огляду
на відсутність такої вимоги в умовах
договору.

Позивач також просить суд стягнути з
відповідача 19885,71 грн. додаткових
витрат з ПДВ (заборгованості по
виставленим рахункам на дату
вилучення) по страхуванню предмета
лізингу, яка виникла в останнього в
період дії договору лізингу, а саме до
31.01.2012р. Відповідач підтвердив
законність вимог позивача щодо
стягнення зазначеної суми.
Господарський суд, дану вимогу вважає
обґрунтованою та такою, що підлягає до
стягнення з відповідача.

Відтак, до стягнення з відповідача
підлягає 116093,30 грн., з яких: 76 686,69 грн. -
комісія лізингодавця, 13253,90 грн. - 2 %
комісії за розірвання договору
лізингу, 19885,71 грн. - додаткові витрати з
ПДВ по страхуванню предмета лізингу,
2505,00 грн. - витрати, пов'язані зі
зберіганням предмета лізингу, 3762,00 грн.
- витрати, пов'язані із вчиненням
виконавчого напису нотаріуса.

Крім заявлених вище позовних вимог,
позивач нарахував відповідачу також 3%
річних за період з 19.11.2012 по 10.06.2013 в сумі
10064,13 грн. та інфляційні втрати в сумі
2400,92 грн. за період з 19.11.2012р. по 10.06.2013р.

Суд, визначивши дійсний розмір
заборгованості відповідача за
первісним позовом дійшов висновку про
часткове задоволення позову в частині
стягнення 3% річних, а саме на суму 1946,55
грн., а в частині інфляційних втрат - на
суму 464,37 грн.

Таким чином, за первісним позовом до
стягнення з ФОП Тимчишина Р.В. підлягає
116093,30 грн. заборгованості, 1946,55 грн. 3 %
річних, 464,37 грн. інфляційних втрат.

Щодо заявлених зустрічних позовних
вимог ФОП Тимчиниша Р.В. про стягнення
з ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» 303 824,24
грн. та зобов'язання провести
перерахунок, то господарський суд
вважає їх такими, що не підлягають до
задоволення з огляду на наступне.

В силу приписів ч.4 ст. 653 ЦК України,
сторони не мають права вимагати
повернення того, що було виконане ними
за зобов'язанням до моменту зміни або
розірвання договору, якщо інше не
встановлене договором або законом.

З аналізу матеріалів справи
вбачається, що 303 824,24 грн. було сплачено
відповідачу за зустрічним позовом в
період дії договору лізингу, а саме до
31.01.2012р. До зазначеного періоду
лізингоодержувач користувався
предметом лізингу та зобов'язаний був
сплачувати всі передбачені договором
платежі. Тому, з урахуванням положень
вищенаведеної норми, зустрічні вимоги
в цій частині задоволенню не
підлягають. Відповідно не підлягає
задоволенню і похідна вимога
підприємця про проведення перерахунку.

Щодо поданої заяви ТОВ «Райффайзен
Лізинг Аваль» (вх.№30037/13 від 26.07.2013 р.)
про застосування строку позовної
давності, то така втратила свою
актуальність, оскільки позивач за
зустрічним позовом відмовився від
своїх вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст. 49 ГПК України
судовий збір слід покласти на сторони
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

З огляду на викладене, керуючись
Конституцією України, ст.ст. 203, 204, 215, 628,
653, 655, 665, 806 Цивільного Кодексу України
та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 84, 85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов задоволити
частково.

2. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця Тимчишина Романа
Володимировича (81500, Львівська область,
с. Черлянське Передмістя, вул. Івасюка,
5; індивідуальний податковий номер
) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Райффайзен Лізинг Аваль» (04073, м. Київ,
просп. Московський, 9, корп. 5, офіс 101; ) 118504,22 грн. заборгованості,
з яких:

- 76 686,69 грн. - комісія лізингодавця
(без ПДВ);

- 13253,90 грн. - 2 % комісії за
розірвання договору лізингу (без ПДВ);

- 19885,71 грн. - додаткові витрати з
ПДВ по страхуванню предмета лізингу;

- 2505,00 грн. - витрати, пов'язані зі
зберіганням предмета лізингу;

- 3762,00 грн. - витрати, пов'язані із
вчиненням виконавчого напису
нотаріуса;

- 1946,55 грн. - 3 % річних;

- 464,37 грн. - інфляційні втрати,

а також 2370,08 грн. судового збору.

3. В частині позовних вимог ТОВ
«Райффайзен Лізинг Аваль» про
стягнення з ФОП Тимчишина Романа
Володимировича 494190,64 грн. відмовити.

4. Зустрічний позов задоволити
частково.

5. Визнати недійсним ч. 5 пункту 10.3.2.
Додатку №4 до Договору фінансового
лізингу №LC2832-08/08 від 01.07.2009р. та пункт 6.3
Договору фінансового лізингу №LC2832-08/08
від 01.07.2009р.

6. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Райффайзен Лізинг Аваль» (04073, м. Київ,
просп. Московський, 9, корп. 5, офіс 101; ) на користь Фізичної
особи-підприємця Тимчишина Романа
Володимировича (81500, Львівська область,
с. Черлянське Передмістя, вул. Івасюка,
5; індивідуальний податковий номер
) 1147,00 грн. судового збору.

7. В задоволенні зустрічних
позовних вимог ФОП Тимчишина Романа
Володимировича про стягнення з ТОВ
«Райффайзен Лізинг Аваль» 303 824,24 грн. та
зобов'язання провести перерахунок
відмовити.

8. Накази видати згідно ст. 116 ГПК
України.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 28.02.2014 р.

Суддя
Кидисюк Р.А