РІШЕННЯ

"05" лютого 2014 р.Справа № 11/37/5022-963/2012

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Руденка О.В.

розглянув справу

за позовом: Комунальної установи
Тернопільської обласної ради
"Тернопільська обласна дитяча клінічна
лікарня", вул. Сахарова, 2, м. Тернопіль;

до Тернопільського державного
медичного університету ім. І.Я.
Горбачевського, майдан Волі, 1, м.
Тернопіль;

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Тернопільська
обласна рада, вул. Грушевського, 8, м.
Тернопіль; Державна фінансова
інспекція в Тернопільській області,
вул. Грушевського, 8, м. Тернопіль.

за участю: Прокуратури Тернопільської
області, вул. Листопадова, 4, м.
Тернопіль;

про відшкодування витрат енергоносіїв
та комунальних послуг в сумі 142 854 грн. 73
коп.

за участю представників сторін:

відповідача: Балабан П.О., довіреність
№ 19/5015 від 11.12.13 р. ,

третьої особи 1: Лукащук В.М.,
довіреність № 07-1490 від 09.12.13 р. ,

Суть справи:

Комунальна установа Тернопільської
обласної ради "Тернопільська обласна
дитяча клінічна лікарня" звернулась до
господарського суду Тернопільської
області з позовом до Тернопільського
державного медичного університету ім.
І.Я. Горбачевського за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору: Тернопільської
обласної ради та Державної фінансової
інспекції в Тернопільській області, за
участю прокуратури Тернопільської
області про відшкодування витрат
енергоносіїв та комунальних послуг в
сумі 142 854 грн. 73 коп.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги,
підтримані в судовому засіданні
повноважними представниками, позивач
посилається на наявність у відповідача
непогашеної заборгованості по
відшкодуванню вартості спожитих
енергоносіїв та наданих комунальних
послуг, суму яких просить стягнути в
судовому порядку. Правовими
підставами для відшкодування вказаних
витрат, на думку лікувальної установи,
є норми Бюджетного кодексу України, а
саме п.2 ст.85, а також п.4 ч.2 ст.11, ч.1,2 ст.509
Цивільного кодексу України та ч.1 ст.144
Господарського кодексу України.

Повноважний представник
Тернопільської обласної ради позовні
вимоги підтримав у повному обсязі.

Медичний університет, згідно пояснень
його повноважного представника, проти
заявлених вимог заперечує, при цьому
зазначає, що позивачу надано статус
клінічного лікувально-профілактичного
закладу, а тому відповідно до приписів
Положення про клінічний
лікувально-профілактичний заклад
витрати з утримання
матеріально-технічної бази
здійснюються за рахунок коштів закладу
охорони здоров'я.

Представники третьої особи - Державної
фінансової інспекції в Тернопільській
області та прокуратури Тернопільської
області в судове засідання не
з'явилися, причин неявки суду не
повідомили, хоча про час та місце
слухання справи повідомлялися
належним чином, в порядку ст.64 ГПК
України (повідомлення про вручення
поштового відправлення із відміткою
про отримання знаходяться в матеріалах
справи).

Розгляд справи відкладався з підстав,
зазначених у відповідній ухвалі.

За заявою позивача від 08.01.2014 р. № 15/01/11
спір по суті вирішується судом за
відсутності представника лікувальної
установи.

У судовому засіданні учасникам
судового процесу, належні їм права та
обов'язки, передбачені ст.ст. 20,22,81-1ГПК
України, роз'яснено.

За відсутності відповідного
клопотання, в порядку ст.81-1 ГПК України,
технічна фіксація судового процесу не
здійснюється.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, судом встановлено
наступне.

Відповідно до Статуту Комунальної
установи "Тернопільська обласна дитяча
клінічна лікарня", затвердженого
розпорядженням заступника голови
Тернопільської обласної ради від
21.07.2010р. № 15, Комунальна установа
Тернопільської обласної ради
"Тернопільська обласна дитяча клінічна
лікарня" є правонаступником
Тернопільської обласної комунальної
дитячої клінічної лікарні і
лікувально-профілактичним закладом
охорони здоров'я. Лікарня є об'єктом
спільної власності територіальних
громад, сіл, селищ, міст Тернопільської
області. Власником і засновником
лікарні є Тернопільська обласна рада.

Згідно рішення Тернопільської
обласної ради № 1348 від 27 березня 2012
року Комунальній установі
"Тернопільська обласна дитяча клінічна
лікарня" надано дозвіл на здачу в
оренду фактично зайнятих державним
вищим навчальним закладом
"Тернопільський державний медичний
університет імені І.Я. Горбачевського"
приміщень площею 451,10 кв. м., де
розміщені кафедри вказаного
навчального закладу, терміном на 1
(один) рік та орендною платою 1 грн. на
рік.

При цьому, даним рішенням головному
лікарю доручено укласти угоду з
медичним університетом про
відшкодування витрат за комунальні
послуги, пропорційно до займаних площ,
як витрат по забезпеченню навчальних
та науково-дослідних процесів.

31 серпня 2012 року, за наслідками
проведеної прокуратурою
Тернопільської області перевірки
дотримання вимог Законів України "Про
оренду державного та комунального
майна", інших нормативно-правових актів
у сфері орендних і пов'язаних з ними
відносин в діяльності Тернопільської
обласної ради, прокурором на адресу
голови Тернопільської обласної ради
винесено подання про усунення порушень
законодавства при використанні
об'єктів спільної власності
територіальних громад області, причин
та умов, що їм сприяють.

Зокрема, перевіркою встановлено, що в
2012 році допущено порушення вимог
закону при наданні в оренду майна
спільної власності територіальних
громад сіл, селищ, міст Тернопільської
області (нежитлові приміщення обласної
дитячої клінічної лікарні, обласного
наркологічного диспансеру та інші).
Крім того, мають місце факти покриття
комунальними лікувальними закладами
області за рахунок бюджетних коштів
витрат державного вищого навчального
закладу закладом "Тернопільський
державний медичний університет імені
І.Я. Горбачевського" за водо- та
теплопостачання, спожиту
електроенергію, частини приміщень, де
розміщені кафедри вказаного закладу
освіти.

При цьому , прокуратурою та залученими
до перевірки спеціалістами Державної
фінансової інспекції в області
з'ясовано, що розрахункова сума витрат
тільки обласної дитячої лікарні на
сплату комунальних послуг за
приміщення, яке використовується
медичним університетом, з 01 січня 2011р.
по 01 липня 2012р. склала 131,07 тис. грн.

Водночас, заходів щодо відшкодування
витрат за комунальні послуги, спожиті
медуніверситетом , не вжито.

З наведених підстав, КУТОР
"Тернопільська обласна дитяча клінічна
лікарня" на адресу відповідача
надіслано претензію за № 1201-01/02 від
09.10.2012р. про відшкодування витрат за
спожиті енергоносії та комунальні
послуги в сумі 142 854,73 грн.

У відповіді на претензію за № 12/3756 від
23.10.2012р. Університет проінформував
клінічну лікарню про те, що вищі
медичні навчальні заклади звільнені
від сплати витрат на утримання
матеріально-технічної бази клінічних
кафедр на підставі Положення "Про
клінічні лікувально-профілактичні
заклади охорони здоров'я"; відповідний
законопроект щодо виділення бюджетних
коштів на утримання клінічних кафедр
вищих медичних навчальних закладів не
прийнято, а відтак відсутні правові
підстави для відшкодування вартості
спожитих комунальних послуг кафедрами
університету.

В підтвердження користування
приміщеннями проведено інвентаризацію
площ, які займають кафедри
університету на території КУТОР
"ТОДКЛ". Слід при цьому зазначити, що у
своїх листах та відповіді на претензію
університет не заперечує факту
використання приміщень лікарні,
користування комунальними послугами
та енергоносіями, проте вказує на
неможливість оплати за них. Крім того,
відповідач зазначає, що підставою для
зайняття відповідних приміщень у
спірний період є наявність у позивача
статусу клінічно-лікувального закладу,
який надано останньому згідно Наказу
МОЗ України №273 від 14.09.1998р.

З огляду на те, що у позасудовому
порядку сторонами спірні
правовідносини врегульовано не було,
лікувальна установа звернулась із
відповідним позовом для вирішення
спору у судовому порядку.

Надавши правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд зазначає наступне.

За приписами ст.111-12 ГПК України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

З метою дотримання даних процесуальних
вимог, судом з'ясовано, що відповідно
до п.1.2 Положення про клінічний
лікувально-профілактичний заклад
охорони здоров'я, статус клінічного
закладу надається наказом Міністра
охорони здоров'я на підставі подання
ректора (директора) вищого навчального
закладу, який здійснює підготовку
фахівців за спеціальностями галузей
знань "Медицина" та "Фармація" та органу
охорони здоров'я, якому
підпорядковується орган охорони
здоров'я, при наявності необхідних
спеціалістів, достатнього рівня
матеріально-технічної бази і
необхідних приміщень та угоди між
ректором (директором) вищого
навчального закладу, який здійснює
підготовку фахівців за
спеціальностями галузей знань
"Медицина" та "Фармація" ІІІ та IV рівнів
акредитації і керівником закладу
охорони здоров'я, яка встановлює форми
взаємовідносин, права, обов'язки,
відповідальність кожної із сторін.

На виконання зазначеного, наказом
Міністерства охорони здоров'я України
від 14.09.1998 року №273 " Про надання статусу
клінічних закладів
лікувально-профілактичним закладам
охорони здоров'я Автономної Республіки
Крим, Дніпропетровської, Одеської,
Вінницької, Харківської, Київської,
Донецької, Запорізької,
Тернопільської, Полтавської,
Львівської, Волинської, Чернівецької,
Херсонської областей та м. Києва", який
є чинним на час розгляду даного спору,
Тернопільській обласній дитячій
лікарні надано статус клінічного
лікувально-профілактичних закладу
(витяг із Наказу знаходиться в
матеріалах справи).

Відповідно до ст.1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, звертаються до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав або
охоронюваних законом інтересів. При
цьому, відповідно до ст.54 даного
Кодексу, позивач самостійно визначає у
позовній заяві як предмет поданого
позову (матеріально-правову вимогу) так
і підстави заявлених вимог (обставини,
якими позивач їх обґрунтовує).

З точки зору процесуального
законодавства , предметом позову є
матеріально - правова вимога до
відповідача, стосовно якої позивач
просить ухвалити судове рішення.
Предмет позову повинен мати правовий
характер та випливати з певних
матеріально-правових відносин.

В свою чергу, підставою позову є
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги та докази, що підтверджують
позов, зокрема, факти
матеріально-правового характеру, що
визначаються нормами матеріального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, їх виникнення, зміну та
припинення.

Предмет і підстава позову сприяють
з'ясуванню наявності та характеру
спірних правовідносин між сторонами,
з'ясуванню необхідного способу захисту
права, визначенню кола доказів,
необхідних для підтвердження
наявності конкретного цивільного
права і обов'язку, а також визначення
законодавства, що підлягає
застосуванню до конкретних спірних
правовідносин.

Отже, при реалізації позивачем за
допомогою засобів правосуддя такої
правомочності як подання позовної
заяви, має значення лише суб'єктивне
уявлення особи про те, що її право чи
законний інтерес підлягає захисту.
Натомість, вирішуючи спір, суд повинен
встановити об'єктивну наявність
порушеного чи оспорюваного права
(законного інтересу) на час звернення
до суду, з'ясувати чи відповідає
обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права тим, що передбачені
законодавством, та визначити
матеріальне законодавство, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання чи оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, способами захисту цивільних
прав та інтересів визначеними даною
нормою законодавства.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Тобто, предметом позову, як вимоги про
захист порушеного чи оспорюваного
права або охоронюваного законом
інтересу , є спосіб захисту цього права
чи інтересу.

Звертаючись до господарського суду за
захистом свого порушеного права,
Комунальна установа Тернопільської
обласної ради "Тернопільська обласна
дитяча клінічна лікарня" сформувала
позовну вимогу у вигляді
"відшкодування витрат енергоносіїв та
комунальних послуг". При цьому правовою
підставою для обґрунтування позовних
вимог позивач вважає приписи ст.85
Бюджетного кодексу України.

На виконання вказівок Вищого
господарського суду України,
викладених у постанові від 12.11.2013 року
по справі №11/37/5022-963/2012, які в силу ст.111-12
ГПК України є обов'язковими для суду
першої інстанції під час нового
розгляду справи, у позивача
витребовувались письмові
обґрунтування та уточнення
матеріально-правової природи позовної
вимоги (заборгованість, збитки, шкода,
незаконне збагачення, тощо), з метою
з'ясування характеру спірних
правовідносин, що виникли між
сторонами та застосування для
вирішення спору законодавства, що
підлягає застосуванню в конкретному
випадку.

Згідно письмових пояснень, які
долучені до матеріалів справи, а також
обґрунтувань наданих в судовому
засіданні, позивач зазначає, що
правовими підставами для стягнення із
відповідача спірних сум є п.2 ст.85
Бюджетного кодексу України, п.4 ч.2 ст.11,
ч.1,2 ст.509 ЦК України, ч.1 ст.144 ГК України,
рішення власника майна -
Тернопільської обласної ради від
27.03.2012р. №1348, подання прокурора
Тернопільської області від 31.08.2012 р.
№07/01-1377. Водночас, лікувальна установа
наполягає саме на відшкодуванні їй
медичним університетом витрат за
енергоносії та комунальні послуги.

При цьому суд констатує, що зазначені
позивачем норми законодавства не
можуть вважатися правовими підставами
заявленої позовної вимоги, оскільки
безпосередньо не регулюють спірних
правовідносин, а є загальними засадами
виникнення зобов'язання. В той час як
Бюджетним кодексом України
регулюються відносини, що виникають у
процесі складання, розгляду,
затвердження, виконання бюджетів,
звітування про їх виконання та
контролю за дотриманням бюджетного
законодавства і питання
відповідальності за порушення
бюджетного законодавства, а також
визначаються правові засади утворення
та погашення державного і місцевого
боргу. Таким чином, даний
нормативно-правовий акт до заявлених у
справі вимог жодного стосунку немає.

Така ж правова позиція викладена
Вищим господарським судом України у
постанові від 12.11.2013 року по даній
справі.

Таким чином, зважаючи на те, що
визначення предмету та підстави позову
є виключною прерогативою позивача, а
така вимога як відшкодування витрат
ані цивільним (господарським)
законодавством, ані іншими
нормативно-правовими актами України не
передбачена, суд позбавлений
можливості встановити дійсний зміст
правовідносин між сторонами та
застосувати відповідне законодавство
для їх врегулювання.

Водночас, судом встановлено, що 17.04.2008
року між вищим навчальним закладом та
обласною дитячою клінічною лікарнею
була укладена угода про
співробітництво, яка діяла з 17.04.2008р. по
17.04.2009р. Строк дії даного правочину
контрагентами не продовжувався, інших
угод про співробітництво між ними не
укладалось.

Дані обставини вказують на те , що
спірні приміщення лікарні відповідач
займає без правових на те підстав.
Однак, правовими актами визначені інші
наслідки неправомірного користування
річчю , від тих що вказав позивач. На
переконання суду, даний факт не може
слугувати підставою для нарахування
відповідачу витрат за комунальні
послуги та енергоносії, оскільки це на
приписах чинного законодавства
України не ґрунтується.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Зважаючи на наведене, суд прийшов
до висновку, що позовні вимоги
Комунальної установи Тернопільської
обласної ради "Тернопільська обласна
дитяча клінічна лікарня" про
відшкодування з відповідача витрат
енергоносіїв та комунальних послуг в
сумі 142 854,73 грн. до задоволення не
підлягають, оскільки позивачем обрано
спосіб захисту порушеного права, який
не передбачений ні законом ні
договором.

Відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК
України судові витрати позивачу не
відшкодовуються.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 33,34,43,44,49,82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу, а
прокурор апеляційне подання протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) через місцевий
господарський суд.

Суддя
О.В. Руденко

Повний текст

рішення складено: 14.02.2014р.