ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

27.02.2014 Справа №
901/410/14

за позовом Приватного підприємства
«Венеція», АР Крим, м.Алушта,
смт.Партеніт

до відповідача Приватного
підприємства «Курс», АР Крим, м.Ялта

про стягнення заборгованості

Суддя Мокрушин В.І

Представники сторін:

Від позивача - Сезонов О.С. -
представник, дов. № б/н від 25.12.2013;

Від відповідача - не з'явився;

Суть спору: позивач Приватне
підприємство «Венеція» звернувся до
Господарського суду Автономної
Республіки Крим із позовною заявою до
відповідача підприємства «Курс» про
стягнення 27 303,29 грн. - сума основного
боргу, 1 334,35 грн. - пеня на загальну суму,
285,93 грн. - 3% річних на загальну суму, 163,82
грн. - інфляційні витрати на загальну
суму, а загалом 29 087,39 грн. та просить суд
стягнути з відповідача судові витрати.

Представник позивача у судовому
засіданні усно позовні вимоги
підтримав та просив суд позов
задовольнити.

Відповідач явку свого представника у
судове засідання не забезпечив, про
причини неприбуття суд не сповістив.
Про день, час та місце розгляду справи
був повідомлений належним чином -
рекомендованою кореспонденцією.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Зазначена правова позиція висловлена у
постанові Вищого господарського суду
України від 19.10.2011 р. по справі № 5023/4165/11.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

13.06.2013 між Приватним підприємством
«Венеція» (Постачальник) та Приватним
підприємством «Курс» (Покупець)
укладено договір №37 поставки товарів,
згідно п.1.1. якого Постачальник
зобов'язується за замовленням Покупця
в терміни, обумовлені Договором,
поставляти та передавати у власність
Покупцеві товари (Товар), а Покупець
зобов'язується приймати цей Товар та на
умовах договору сплатити за нього
повну грошову суму (а.с. 9-11).

Згідно до п.1.2. договору асортимент
Товару, його найменування, ціна за
одиницю Товару, пакувальний матеріал,
кількість одиниць Товару в упаковці, а
також у разі додаткової домовленості
між сторонами та інші параметри Товару,
вказується у Специфікації (прас-листі)
до договору, яка є невід'ємною частиною
договору, і зміст якої сторони
визначають за своїм або спільною
згодою.

Відповідно до п.2.1. вартість Товару
вказується у Специфікації (прайс-листі)
до договору.

Пунктом 2.2. встановлено, що Покупець
сплачує Постачальнику кожну партію
Товару, за ціною зазначеної в
Специфікації (прайс-листі) до договору.

Згідно п.2.5. оплата проводиться в
безготівковій формі шляхом
перерахування грошових коштів
Покупцем на рахунок Постачальника
протягом 10 банківських днів з моменту
поставки Товару.

Відповідно до п.2.6. загальна вартість
Товару, поставка якого здійснюється на
умовах договору, визначається за
фактом виконаних поставок на підставі
всіх оформлених і підписаних
повноваженими представниками сторін
накладних з урахуванням вартості
товару згідно Специфікації до
договору.

Пунктом 6 договору передбачені
обов'язки сторін. Так, згідно п.6.2.2.
Покупець зобов'язується своєчасно і в
повному обсязі сплачувати вартість
товару, поставка якого здійснена з
дотриманням умов договору.

Відповідно до п.7.2. договору при
порушенні Покупцем строків оплати
товару Покупець оплачує Постачальнику
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, діючої в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення платежу.

Так, як вбачається з матеріалів справи
позивачем поставлено відповідачу
товар згідно товарно-транспортних
(видаткових) накладних №ВН-000267 від
13.07.2013, №ВН-000265 від 11.07.2013, №ВН-000354 від
05.09.2013, №ВН-000303 від 06.08.2013, №ВН-000304 від
06.08.2013, №ВН-000326 від 14.08.2013, №ВН-000325 від
14.08.2013, №ВН-000338 від 21.08.2013, №ВН-000280 від
23.07.2013, №ВН-000279 від 23.07.2013, №ВН-000299 від
31.07.2013 на загальну суму 41306,26 грн.
(а.с.13-23).

Проте, відповідачем свої обов'язки щодо
оплати суми товару були виконані не в
повному обсязі, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість з оплати за
поставлений товар у сумі 27303,29 грн., у
зв'язку з чим позивач звернувся до суду
із даним позовом про стягнення наявної
заборгованості у примусовому порядку.

Дослідивши обставини справи, оцінивши
наявні докази у їх сукупності в порядку
ст.43 Господарського процесуального
кодексу України, суд вважає позов
обґрунтованим і підлягаючим
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.174 Господарського
кодексу України, зобов'язання виникає з
угод, що не суперечать закону, а також
внаслідок вчинення господарських дій
на користь другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. При цьому,
майново-господарськими, згідно з ч.1
ст.175 Господарського кодексу України,
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно з ч.1 ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматись від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.525, 526 Цивільного
кодексу України та положень статті 193
Господарського кодексу України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином згідно умов договору та
вимог діючого законодавства, а за
відсутності таких вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язання або зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором чи законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язані
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст.599
Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Так, відповідач свої зобов'язання щодо
оплати за поставлений товар виконав
неналежним чином та сплатив за нього не
в повному обсязі, у зв'язку з чим
позивач звернувся до суду із даним
позовом про стягнення наявної
заборгованості на загальну суму 27303,29
грн. у примусовому порядку.

Враховуючи наведене, суд вважає за
необхідне позовні вимоги в частині
стягнення суми боргу за поставлений
товар у сумі 27303,29 грн. задовольнити,
оскільки вони обґрунтовані,
підтверджені документально та
підлягають задоволенню.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує
права кредитора звернутися до суду за
захистом свого права, якщо грошове
зобов'язання не виконується й після
вирішення судом питання про стягнення
основного боргу.

Відповідно до позовної заяви,
позивачем заявлено до стягнення
інфляційні збільшення у розмірі 163,82
грн. та 3% річних у розмірі 285,93 грн.

Таким чином, у відповідача в силу
наведених приписів закону виникає
обов'язок сплатити інфляційні
збільшення у розмірі 163,82 грн. та 3%
річних у розмірі 285,93 грн.

Стосовно стягнення пені у сумі 1 334,35
грн., суд зазначає наступне.

Стаття 549 Цивільного кодексу України
визначає: неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Угода по забезпеченню виконання
зобов'язання здійснюється у письмовій
формі (ст.547 Цивільного кодексу
України).

Позивач в обґрунтування заявлених
позовних вимог посилається на п.7.2
договору, згідно якого у разі порушення
умов п.6.10 даного договору Споживач
погашає Постачальнику заборгованість
у відповідності зі ст.625 Цивільного
кодексу України, а також сплачує пеню у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми заборгованості за
несвоєчасний кінцевий розрахунок.

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Згідно з частиною 2 статті 343
Господарського кодексу України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочення платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Стаття 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочення
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Відповідачем під час розгляду даної
справи не був доведений суду факт
своєчасного виконання взятих на себе
зобов'язань.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за
можливе позовні вимоги задовольнити та
стягнути з відповідача на користь
позивача борг за поставлений товар у
сумі 27303,29 грн., інфляційні збільшення у
розмірі 163,82 грн.., 3% річних у сумі 285,93
грн. та пеню у сумі 1334,35 грн., оскільки
вони обґрунтовані, засновані на
приписах діючого законодавства та
підлягають задоволенню.

Згідно ст.33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Проте доказів, які б спростовували
доводи позивача відповідачем суду не
надано. Відповідачем також не оспорена
сума розрахунку заборгованості
позивача, що відповідно до положень
статті 33,34 Господарського
процесуального кодексу України є його
обов'язком.

Судові витрати по сплаті судового
збору судом покладаються у повному
обсязі на відповідача в порядку ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, оскільки звернення до суду із
даним позовом пов'язане саме з
неналежним виконанням відповідачем
взятих на себе зобов'язань за
договором.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Повне рішення складено 03.03.2014.

Керуючись ст.ст. 33-34, 49, ст. 75, ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

· Позов задовольнити у повному
обсязі.

· Стягнути з Приватного
підприємства «Курс» на користь
Приватного підприємства «Венеція»
борг за поставлений товар у сумі 27303,29
грн., інфляційні збільшення у розмірі
163,82 грн.., 3% річних у сумі 285,93 грн., пеню у
сумі 1334,35 грн. та судовий збір у сумі
1720,50 грн.

· Видати наказ після набрання
рішення суду законної сили.

Суддя
В.І. Мокрушин