ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2014 р.
Справа № 914/4594/13

За позовом: Львівської міської ради, м.
Львів

до відповідача: Комунального
підприємства «Крокус - послуги», м.
Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради, м.
Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Хімпобутсервіс»,

м. Львів

про: визнання незаконним та скасування
наказу,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Вашкевич Н.

За участю представників:

позивача: Кубай Ю.Г. - дов. від 09.01.2014 р.
№1.7. вих.-6

відповідача: не з'явився,

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: не з'явився,

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Вихованський К.В. -
дов. №3 від 27.01.2013 року.

Представникам сторін роз'яснено
права та обов'язки передбачені ст.ст. 20,
22 ГПК України. Заяв про відвід судді не
подавалось. Клопотань про технічну
фіксацію судового процесу не
поступало.

На розгляд господарського суду
Львівської області поступив позов
Львівської міської ради до
Комунального підприємства «Крокус -
послуги», третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Хімпобутсервіс» про
визнання незаконним та скасування
наказу комунального підприємства
«Крокус - послуги» №18 від 17.07.2007 р. про
передачу права оренди та судові
витрати просить покласти на
відповідача. Ухвалою від 09.12.2013 р.
порушено провадження у справі, розгляд
справи призначено на 23.12.2013р.

06.12.2013 року позивач подав заяву про
вжиття заходів забезпечення позову у
справі №914/4594/13, в якій просить
заборонити КП «Крокус - послуги», ТзОВ
«Хімпобутсервіс» та іншим особам
розпоряджатись (в т.ч. передавати у
власність, оренду, користування, найм
та ін.) нежитловими приміщеннями
комунальної власності, які знаходяться
за адресами: м. Львів, вул. Федьковича , 13
площею 44, 4 кв. та м. Львів, вул. Шевченка,
26, площею 27,30 кв.м., а також правами на
них;

Заборонити Реєстраційній службі
Львівського міського управління
юстиції проводити державну реєстрацію
прав на нежитлові приміщення
комунальної власності, які знаходяться
за адресами: м. Львів, вул. Федьковича 13
площею 44, 4 кв. та м. Львів, вул. Шевченка,
26, площею 27,30 кв.м.

Відповідно до ст. 66 ГПК України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

У випадку звернення до суду заяви про
забезпечення позову, з цією метою та з
урахуванням загальних вимог,
передбачених ст. 33 ГПК України,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

Заявником не обґрунтовано та не
підтверджено доказами наявність
фактичних обставин, які б свідчили, що
невжиття заходів до забезпечення
позову може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення
господарського суду. Із заяви про
забезпечення позову та долучених до
неї документів не вбачається, що
відповідачем вчиняються дії,
спрямовані на ухилення від виконання
зобов'язань після пред'явлення вимоги
чи подання позову до суду (користування
грошовими коштами, що належать
відповідачеві тощо). Припущення про
існування можливості, що
незастосування заходів може утруднити
або зробити неможливим подальше
виконання рішення господарського суду,
не є підставою для вжиття заходів до
забезпечення позову.

Розглянувши подані позовні матеріали
суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для вжиття заходів
до забезпечення позову у даній справі.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 23.01.2013 р. у
задоволенні заяви позивача про вжиття
заходів до забезпечення позову у
справі №914/4594/13 відмовлено.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 28.01.2014 р. за
клопотанням представника третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача,
продовжено строк розгляду справи з
07.02.2014 р. на 15 календарних днів.

Розгляд справи відкладався з
підстав, наведених у наявних
матеріалах справи ухвалах суду.

20.02.2014 р. через канцелярію суду
представником позивачем подано
клопотання про витребування доказів,
яким просить витребувати оригінал
наказу КП «Крокус-послуги» №18 від
17.07.2007 р. про передачу права оренди, яким
передано ТзОВ «Хімпобутсервіс» право
оренди на приміщення за адресою: м.
Львів, вул. Шевченка, 26 та вул.
Федьковича, 13.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у
суду вищої інстанції відсутні
підстави для скасування судового
рішення з мотивів неповного
з'ясування місцевим господарським
судом обставин справи. Однак
позивачем не додано належних доказів
витребування вказаного наказу у
відповідача, так як до клопотання
долучено тільки копію листів в адресу
відповідача від 23.01.2014 р. та від 29.03.2013 р.
без належних доказів їх відправки.
Таким чином, клопотання позивача про
витребування доказів є не обґрунтоване
та задоволенню не підлягає.

В судове засідання 20.02.2014 р. представник
позивача з'явився, позов підтримав, з
підстав, викладених у позовній заяві,
вимоги ухвали суду виконав частково.

В судове засідання 20.02.2014 р. представник
відповідача не з'явився, незважаючи на
те, що належним чином був повідомлений
про час та місце розгляду справи судом.

В судове засідання 20.02.2014 р. представник
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача не з'явився, вимоги
ухвали суду не виконав.

В судове засідання 20.02.2014 р. представник
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача з'явився, проти
позову заперечив, вимоги ухвали суду
виконав частково.

На виконання зазначених вимог Кодексу,
в ухвалі господарського суду
Львівської області про порушення
провадження у справі (на необхідність
виконання вимог якої зазначалось в
ухвалах про відкладення розгляду
справи), окрім подання відзиву на
позовну заяву, Відповідача
зобов'язувалось надати всі докази в
обгрунтування правової позиції по суті
спору.

Крім того, відповідно до ч. 1 та 2 ст.43
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обгрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Враховуючи вищенаведене, слід
зазначити, що судом, згідно вимог
Господарського процесуального кодексу
України, надавалась в повному обсязі
можливість Учасникам процесу щодо
обгрунтування їх правової позиції по
суті спору та подання доказів, чим
забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
від 26.12.11 № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні протокол судового засідання,
в якому відображені відомості про явку
сторін (пункт 4 частини другої статті 811
ГПК України), є належним підтвердженням
повідомлення такої сторони (іншого
учасника судового процесу) про час і
місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Господарським судом Львівської
області встановлено, що ухвали про
порушення провадження у справі та
ухвали про відкладення розгляду справи
надсилалися місцевим господарським
судом на адресу Комунального
підприємства «Крокус - послуги», яка
зазначена у позовній заяві у договорах,
поданих суду, а саме: 79035, м. Львів, вул.
Зелена,153.

Як вбачається з матеріалів справи,
поштові конверти з ухвалами суду від
09.12.2013 р., від 23.12.2013 р., 23.01.2014, 28.01.2014 р. та
від 13.02.2014 р. повернулися на адресу
Господарського суду Львівської
області з відміткою: "за зазначеною
адресою немає, вибули».

Таким чином, судом вжито усі
передбачені дії і дотримано
встановлені вимоги щодо належного
повідомлення сторін про дату, час та
місце судового розгляду даної справи.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
у ній матеріалами, відповідно до ст.75
Господарського процесуального кодексу
України.

В судовому засіданні 20.02.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
справи в їх сукупності, оглянувши
оригінали документів, суд встановив.

Між Управлінням комунального майна
Львівської міської ради,
правонаступником якого є Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради та відповідачем КП
«Крокус-послуги», 11.12.2006 р. укладено
договір оренди № Ш-4907-5 нерухомого
майна (будівель, споруд, приміщень)
(надалі - Договір). Відповідно до п. 1
даного Договору, орендодавець передає
в строкове платне користування
орендарю нежитлові приміщення першого
поверху за адресою: м. Львів, вул.
Шевченка, 26, загальною площею 27,30 кв.м.
Як передбачено п. 2 Договору, цільовим
призначенням об'єкта оренди є
приймальний пункт.

Згідно п. 4.1 Договору, термін договору
оренди визначений з 11.12.2006 р. до 10.12.2007 р.

Наказом Управління комунального майна
Львівської міської ради за № 174-с від
02.10.2006 р., дозволено орендарю КП «Крокус
- послуги» передати в суборенду ТзОВ
«Хімпобутсервіс» нежитлові приміщення
у м. Львові по вул. Шевченка, 26,
загальною площею 27,30 кв.м.

Відповідач уклав з ТзОВ
«Хімпобутсервіс» договір суборенди № 3
нерухомого майна (будівель, споруд,
приміщень) від 01.02.2007 р. і передав
останньому в суборенду нежитлові
приміщення у м. Львові по вул. Шевченка,
26, загальною площею 27,30 кв.м. для надання
побутових послуг.

Також між Управлінням комунального
майна Львівської міської ради та
відповідачем, 11.12.2006 р. укладено договір
оренди № Ф-4906-5 нерухомого майна
(будівель, споруд, приміщень) - надалі
Договір. Відповідно до п. 1 даного
Договору орендодавець передає в
строкове платне користування орендарю
нежитлові приміщення першого поверху
за адресою: м. Львів, вул. Федьковича, 13,
загальною площею 44,40 кв.м. Як
передбачено п. 2 договору цільовим
призначенням об'єкта оренди є
хімчистка (приймальний пункт).

Згідно п. 4.1 Договору, термін договору
оренди визначений з 11.12.2006 р. до 10.12.2007 р.

Наказом Управління комунального майна
Львівської міської ради за № 173-с від
02.10.2006 р. дозволено орендарю КП «Крокус -
послуги» передати в суборенду ТзОВ
«Хімпобутсервіс» нежитлові приміщення
у м. Львові по вул. Федьковича, 13,
загальною площею 44,40 кв.м.

Відповідач уклав з ТзОВ
«Хімпобутсервіс» договір суборенди № 2
нерухомого майна (будівель, споруд,
приміщень) від 15.12.2006 р. і передав
останньому в суборенду нежитлові
приміщення у м. Львові по вул.
Федьковича, 13, загальною площею 44,40 кв.м.
для надання побутових послуг.

17.07.2007 р. КП «Крокус-послуги» видало
наказ за № 18 про передачуТзОВ
«Хімпобутсервіс» права оренди на
приміщення по вул. Шевченка. 26 та по вул.
Федьковича, 13 і як зазначає ТзОВ
«хімпобутсервіс» між сторонами6 КП
«крокус послуги» і ТзОВ
«Хімпобутсервіс» 20.07.2007 р. складено акт
приймання - передачі майнових прав
володіння та користування нежитловими
приміщеннями.

Позивач вважає, що відповідно до ст. 520
ЦК України боржник у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою
(переведення боргу) лише за згодою
кредитора, а згідно вимог ст. 513 ЦК
України правочин щодо заміни кредитора
вчиняється в такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникли
зобов'язання. Правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні, яке виникло
на підставі правочину, що підлягає
державній реєстрації, має бути
зареєстрований в порядку,
встановленому для реєстрації цього
правочину.

Позивач також зазначає, що відповідно
до п. 30 ч.1 ст. 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях
міської ради вирішуються питання про
створення, ліквідацію, реорганізацію
та перепрофілювання підприємств,
установ та організацій комунальної
власності відповідної територіальної
громади.

З цього, позивач робить висновок, що
розпоряджатися приміщеннями
комунальної власності вправі лише
територіальна громада в особі
Львівської міської ради.

З такими твердженнями суд погодитись
не може.

Львівська міська рада свої
повноваження здійснює відповідно до
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні». Відповідно
до ст.26 цього Закону передбачена
виключна компетенція сільських,
селищних, міських рад. Повноваження ж у
сфері оренди комунального майна до
такої компетенції не відноситься.
Відповідно до підпункту 2) пункту а) ст.30
Закону, до власних (самоврядних)
повноважень виконавчих органів
сільських селищних, міських рад
відноситься вирішення питань щодо
використання нежилих приміщень,
будинків і споруд, що належать до
комунальної власності.

Правонаступником Управління
комунального майна Львівської міської
ради є Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради, на
яке згідно Положення, затвердженого
рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради № 1205 від
27.10.2006р. (п.2) покладено виконання
функцій органу управління майном
комунальної власності територіальної
громади м. Львова, передача в оренду,
відчуження (приватизація) цього майна,
подання на розгляд міської ради
пропозицій щодо порядку умов
відчуження майна, проектів місцевих
програм приватизації та переліків
об'єктів комунальної власності, які не
підлягають приватизації, організації
цих програм.

Управління комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради наділене
відповідними повноваженнями згідно з
п.2.2. свого Положення, затвердженого
рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради від 07.12.2007 року
№ 1100 та Положення про оренду майна
територіальної громади м.Львова,
затвердженого ухвалою Львівської
міської ради від 07.06.2007р. № 897 (з
наступними змінами та доповненнями).

Отже, Львівська міська рада делегувала
відповідні функції щодо питань оренди
нерухомого майна Управлінню
коммунального майна (власності), яке є
самостійною юридичною особою.

Позивач просить визнати незаконним та
скасувати наказ відповідача за № 18від
17.07.2007р. про передачуТзОВ
«Хімпобутсервіс» права оренди на
приміщення по вул. Шевченка. 26 тапо вул.
Федьковича, 13, так як вважає що
порушується його право розпорядження
нерухомим комунальним майном, які
законом віднесені до виключної
компетенції Львівської міської ради.

В силу ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.2 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Позивач просить визнати незаконним
та скасувати наказ, який за своєю
правовою природою є актом
індивідуальної дії і був реалізований
ще в 2007 році.

Судом встановлено, що право
користування нежитловими приміщеннями
по вул.Шевченка, 26 і по вул.Федьковича, 13
в м. Львові, в третьої особи - ТзОВ
«Хімпобутсервіс», виникло з 15.12.2006 р. та
з 01.02.2007 р. на законних підставах, а саме
на підставі договорів суборенди №2 та
№3, укладених з попереднім орендарем -
комунальним підприємством
«Крокус-послуги» (згідно
наказів-погоджень орендодавця -
Управління комунальної власності №173 с
та №174 с).

Позивач не наддав суду жодних доказів
неналежного виконання користувачами
своїх обов'язків. Навпаки, як свідчать
матеріали справи, зазначені приміщення
використовуються за призначенням,
знаходяться в належному стані, орендна
плата вноситься вчасно і в повному
обсязі та отримується орендодавцем.

Підтвердженням цього є лист Управління
комунальної власності від 01.11.2013р. №
2302-2321, в якому зазначається, що 09.10.2013р.
комісією з підготовки пропозицій для
надання в оренду майна територіальної
громади м.Львова (протокол №18 від 09.10.2013
р.) прийнято рішення, продовжити
договори оренди нежитлових приміщень
на вул.Федьковича,13 та вул.Шевченка,26 в
м. Львові №Ф-4906-5 та №Ш-4907-5.

Різне тлумачення сторонами норм закону
та договірних стосунків, стосовно
оренди нежитлових приміщеньпо вул.
Шевченка, 26 та Федьковича, 13 в м. Львові
спонукало, попередньо, ТзОВ
«Хімпобутсервіс» звернутись за
захистом своїх прав до суду.

Так, в рішенні господарського суду
Львівської області від 24.09.2012 року у
справі № 5015/2831/12 за позовом
ТзОВ»Хімпобутсервіс» до Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради (за участю 3-ї особи КП
«Крокус-послуги») про визнання
договору оренди продовженим
зазначається наступне : Третьою особою
у справі за погодженням з Управлінням
промисловості та підприємництва
Львівської міської ради 17.07.2007 року
видано наказ № 18, згідно якого третьою
особою, як орендарем, передано
позивачеві право оренди на приміщення
у м.Львові по вул. Шевченка,26 і по
вул.Федьковича,13. Згодом третьою особою
та позивачем складено акт
прийому-передачі майнових прав від
20.07.2007р., згідно якого третя особа
передала, а позивач прийняв на себе
майнові права володіння та
користування нежитловими приміщеннями
у м.Львові по вул.Шевченка,26 і по
вул.Федьковича,13.

Господарський суд в цьому рішенні
вказав, що згідно п.8.3. статуту позивача,
він є правонаступником майнових прав
та обов'язків третьої особи з
володіння та користування
вищезазначеними нежитловими
приміщеннями.

В рішенні господарського суду
Львівської області від 24.09.2012р. у справі
№ 5015/2831/12, також зазначається, що
оскільки не існує належних і
допустимих доказів повідомлення
орендаря про припинення дії договорів
оренди, враховуючи перебування
нежитлових приміщень у володінні й
користуванні позивача, відсутність
заборгованості по сплаті орендних
платежів, суд дійшов висновку, що
договір оренди № Ш-4907-5 нерухомого
майна (будівель, споруд, приміщень) від
11.12.2006 р., предметом якого є нежитлові
приміщення у м. Львові по вул. Шевченка,
26, загальною площею 27,30 кв.м., та договір
оренди № Ф-4906-5 нерухомого майна
(будівель, споруд, приміщень) від 11.12.2006
р., предметом якого є нежитлові
приміщення у м. Львові по вул.
Федьковича, 13, загальною площею 44,40
кв.м., продовжувались сторонами на той
самий строк і на тих самих умовах, які
були передбачені цими договорами,
тобто до 10.12.2008 р., до 10.12.2009 р., до 10.12.2010
р., до 10.12.2011 р., а згодом і до 10.12.2012 р., як
це передбачено ст. 284 Господарського
кодексу України, і є обов'язковим,
зокрема, для ТзОВ «Хімпобутсервіс».

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК
України, факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Пунктом 2 Роз'яснень Президії Вищого
арбітражного суду України № 02-5/35 від
26.01.2000р. «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів», з наступними змінами
наголошується, що обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є, зокрема,
порушення у зв'язку з прийняттям
відповідного акта прав та охоронюваних
законом інтересів підприємства чи
організації - позивача у справі. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, у
господарського суду немає правових
підстав для задоволення позову.

Згідно з ст.1 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
-ГПК України), підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють свою підприємницьку
діяльність без створення юридичної
особи і в установленому порядку набули
статусу суб'єкта підприємницької
діяльності (далі -підприємства та
організації), мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських судів за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.Як
вбачається з позовної заяви, позивачем
не наведено жодного належного доказу
чи аргументу, які б підтверджували
наявність порушення його прав чи
інтересів, прийняттям оспорюваного
наказу.

За таких обставин твердження позивача
про те, що розпоряджатися нежитловими
приміщеннями комунальної власності,
які знаходяться за адресами: м.Львів,
вул.Федьковича,13 та м.Львів,
вул.Шевченка, 26 вправі лише
територіальна громада м.Львова в особі
Львівської міської ради, як і змінювати
сторону в зобов'язаннях щодо оренди цих
приміщень, - є необґрунтованими і
такими, що не відповідають фактичним
обставинам справи, нормам чинного
законодавства та відповідним рішенням
органів місцевого самоврядування.

Невірним є і посилання позивача на
ст.ст. 520;513;521 ЦК України, оскільки
позивач ніколи не був стороною у
відносинах оренди зазначених
приміщень, а отже він не може, згідно
норм чинного законодавства,бути
кредитором, чи будь-якою іншою стороною
в таких зобов'язаннях.

Також позивач посилається на п.30 ч.1 ст.
26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» стосовно
того, що виключно на пленарних
засіданнях міської ради вирішуються
питання про створення, ліквідацію,
реорганізацію та перепрофілювання
підприємств, установ, організацій
комунальної власності відповідної
територіальної громади. Однак,
повноваження по здійсненню
оперативного контролю за діяльністю
таких підприємств мають визначені
радою виконавчі органи - управління,
районні адміністрації. Так, ухвалою
Львівської міської ради від 09.12.2004р. №
1908 було затверджено Типовий статут
Львівського комунального
підприємства. Як вбачається з п.1.1.
Типового статуту, Львівське комунальне
підприємство створюється Львівською
міською радою та підпорядковується
управлінню (районній адміністрації),
яке є представником власника -
територіальної громади м.Львова і
органом, до сфери управління якого
входить комунальне підприємство
(надалі-Уповноважений орган).

Наведені норми Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
матеріали справи та відповідні рішення
органів місцевого самоврядування
свідчать про те, що Управління
промисловості та підприємництва
Львівської міської ради та Управління
комунальної власності Департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, в силу своїх повноважень,
на час виникнення і дії договірних
стосунків з орендарями (сторони у
справі), щодо прав володіння і
користування нежитловими приміщеннями
за адресами вул. Федьковича, 13 та
Шевченка, 26 в м. Львові, мали законні
підстави, належні повноваження і
вчиняли дії, в межах чинного
законодавства.

В свою чергу, Львівська міська
рада, як окрема юридична особа, згідно
абз. 6 ст.1 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» є
представницьким органом місцевого
самоврядування - виборним органом, який
складається з депутатів і відповідно
до закону наділяється правом
представляти інтереси територіальної
громади і приймати від її імені
рішення. Відповідно до норм закону і
делегованих Радою повноважень
виконавчим органам місцевого
самоврядування, як на час виникнення
договірних стосунків, так і на момент
подання позовної заяви, остання не
володіє жодними управлінськими
функціями щодо будь-якого комунального
підприємства в процесі здійснення ним
своєї господарської діяльності,
зокрема стосовно КП «Крокус-послуги».

Відповідно до статті 4-3 ГПК
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 ГПК
України судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності, сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Рішення приймається
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
іншими учасниками господарського
процесу, а також доказів, які були
витребувані господарським судом (ч. 2
ст. 82 ГПК України).

Рішення приймається господарським
судом за результатами оцінки доказів,
поданих сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом (ч. 2 ст. 82 ГПК
України).

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у
суду вищої інстанції відсутні
підстави для скасування судового
рішення з мотивів неповного
з'ясування місцевим господарським
судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, заслухавши пояснення
учасників судового процесу, оглянувши
та дослідивши матеріали справи і
подані докази, оцінив їх в сукупності
та прийшов до висновку, що позов не є
документально та нормативно
обґрунтованим, а тому в його
задоволенні слід відмовити у повному
обсязі.

Судові витрати суд покладає на сторони
пропорційно до задоволених вимог,
відповідно до статті 49 ГПК України та
залишає сплачений позивачем судовий
збір за позивачем.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст.ст. 20, 22, 27, 32 - 35, 43, 44, 49, 75, 77,
82 - 85, 116, 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд,-

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 25.02.2014 р.

Суддя
Долінська О.З.