м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
до Фірми "Т.М.М."- Товариство з обмеженою
про стягнення 38 144,74 грн.
Суддя Цюкало Ю.В.
У засіданні брали участь:
від позивача: Галков І.О. (за
довіреністю від 10.09.2013);
Пінчук-Ніколайчук Ю.В.
(за довіреністю від 02.12.2013);
від відповідача: Мариношенко К.А. (за
довіреністю від 24.04.2013).
У судовому засіданні 10 лютого 2014 року,
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фірма
"Т.М.М" про стягнення 38 144,74 грн.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.08.2013 порушено провадження
по справі та призначено її розгляд на
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.09.2013 відкладено розгляд
справи на 09.10.2013.
08.10.2013 року через відділ діловодства
суду від представника відповідача
надійшло клопотання про продовження
строку вирішення спору.
Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
09.10.2013, у зв'язку з перебуванням судді
Якименка М.М. у відрядженні, справу
передано для розгляду судді Ярмак О.М.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва (суддя Ярмак О.М.) від 09.10.2013 справу
прийнято до провадження, а розгляд
справи призначено на 30.10.2013.
Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
14.10.2013 у зв'язку з поверненням судді
Якименка М.М. з відрядження, справу
передано судді Якименку М.М.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 14.10.2013 суддею Якименко М.М.
прийнято справу до свого провадження.
В судове засідання, призначене на
30.10.2013, з'явились представники сторін та
надали усні пояснення по суті спору. В
судовому засіданні оголошено перерву
до 07.11.2013 о 14:00 на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
07.11.2013, у зв'язку з перебуванням судді
Якименка М.М. на лікарняному, справу
передано для розгляду судді Цюкалу Ю.В.
з метою дотримання процесуальних
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.11.2013 суддею Цюкало Ю.В.
прийнято справу до свого провадження.
Розгляду справи призначено на 02.12.2013.
У зв`язку із перебуванням судді Цюкала
Ю.В. на лікарняному, розпорядженням
заступника голови Господарського суду
міста Києва від 02.12.2013, з метою
дотримання процесуальних строків,
справу було передано судді Підченко
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 02.12.2013 суддею Підченко Ю.О.
прийнято справу до свого провадження.
Розгляд справи призначено на 23.12.2013.
У зв'язку із виходом судді Цюкала Ю.В. з
лікарняного, з метою уникнення
затягування розгляду справи,
розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
09.12.2013 справу було передано судді
Цюкалу Ю.В. для подальшого розгляду
справи.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 суддею Цюкало Ю.В.
прийнято справу до свого провадження.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 23.12.2013 відкладено розгляд
справи на 13.01.2014.
В судовому засіданні 13.01.2014 оголошено
перерву до 10.02.2014 на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
04.02.2014 до канцелярії Господарського
суду міста Києва надійшло клопотання
від відповідача про відстрочку
виконання рішення суду.
У судове засідання, призначене на
10.02.2014, з'явилися представники сторін,
надали усні пояснення по суті спору,
відповіли на запитання суду.
Клопотання щодо фіксації судового
процесу учасниками процесу не
заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд
справи здійснювався без застосування
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 811
Господарського процесуального кодексу
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд,-
13.02.2008 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ласка Лізинг» (далі
за текстом - позивач, Лізингодавець, ТОВ
«Ласка Лізинг») та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«Т.М.М.» (далі за текстом - відповідач,
Лізингоодержувач, ТОВ «Фірма «Т.М.М.»)
укладено Договір фінансового лізингу
№1182/02/2008 (далі за текстом - Договір).
Згідно умов Договору позивач
зобов'язувався передати без надання
послуг по управлінню та технічній
експлуатації, а відповідач прийняти в
тимчасове володіння та користування за
плату майно - Трьохвісний сідловий
самоскидний напівпричіп ШМІТЦ
Каргобулл тип SKI 24 S-8.2 (три одиниці), а
також відповідач зобов'язувався
здійснювати лізингові платежі.
Як зазначає позивач, 13.02.2008 між
сторонами було укладено Додаткову
угоду №1182/02/2008/R до Договору, якою були
внесені зміни до Графіку внесення
В позовній заяві позивач посилається
на те, що на виконання умов Договору
передав предмет лізингу відповідачу
30.05.2008, що підтверджується Видатковою
накладною №РН-0000170 від 30.05.2008 та
Довіреністю серії НБЛ №614422 від 28.05.2008.
Однак, як наголошує позивач, відповідач
порушив свої зобов'язання щодо
належного виконання умов Договору, чим
порушив права позивача.
Позивач зазначає, що 17.12.2012
Господарським судом міста Києва було
винесено Рішення у справі №35/411 за
позовом ТОВ "Ласка Лізинг" до Фірма
"Т.М.М." -ТОВ про стягнення
заборгованості, яким позовні вимоги
задоволено частково.
При цьому позивач зазначає, що
розрахунок, що був застосований судом
при винесенні рішення, що грунтувалося
на висновку експертизи, було здійснено
стнаом на 30.07.2010.
Таким чином, у зв'язку із несвоєчасним
виконанням грошових зобов'язань у
відповідача перед ТОВ "Ласка Лізинг"
виникла заборгованість у розмірі 38 144,74
На підставі зазначеного позивач
звернувся до суду та просить стягнути з
відповідача 3% річних у сумі 17 305,71 грн.;
інфляційні втрати у сумі 20 839,03 грн.
Відповідач, не погоджуючись з позицією,
викладеною у позовній заяві, надав до
суду відзив в якому стверджує, що
Договір фінансового лізингу №1182/02/2008
від 13.02.2008 є нечинним та просить суд
відмовити в задоволенні позовних
В підтвердження своїх заперечень
відповідач вказує, що п.п. 7.1-7.5 Договору
суперечать ч. 2 ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг», чинному
законодавству України та принципам
Крім того, відповідач вважає
розрахунок суми позовних вимог
необґрунтованим, оскільки в ньому не
зазначено правильного курсу НБУ для
долара, який повинен застосовуватися
при розрахунку лізингового платежу для
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
у повному обсязі з наступних підстав.
У відповідності до ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язань -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.
За приписами ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст. 173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Згідно зі ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають,
зокрема, з договору.
Відповідно до ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
З матеріалів справи слідує, що 13.02.2008
між ТОВ «Ласка Лізинг» та ТОВ «Фірма
«Т.М.М.» укладено Договір фінансового
лізингу №1182/02/2008.
Частиною 1 ст. 806 Цивільного кодексу
України, за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачу) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг) на
певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).
Згідно ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу
України, до договору лізингу
застосовуються загальні положення про
найм (оренду) з урахуванням
особливостей, встановлених цим
параграфом та законом. До відносин,
пов'язаних з лізингом, застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж
та положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.
13.02.2008 між сторонами було укладено
Додаткову угоду №1182/02/2008/R до Договору,
якою були внесені зміни до Графіку
На виконання умов Договору передав
предмет лізингу відповідачу 30.05.2008, що
підтверджується Видатковою накладною
№РН-0000170 від 30.05.2008 та Довіреністю серії
НБЛ №614422 від 28.05.2008, наявні в матеріалах
справи.
Відповідно до п. 2.3 Договору, вартість
предмета Лізингу складає суму,
еквівалентну 165 000,00 умовних одиниць
(далі за текстом - у.о.), в тому числі ПДВ
у розмірі 20% - 27 500,00 у.о., представлених у
Пунктом 7.1. Договору сторони домовились
про те, що валютою Договору є умовна
одиниця. Під умовною одиницею
розуміється сума, виражена у гривнях
України та що дорівнює одному Евро за
курсом відповідно до п.7.1.1. Договору.
Статтею 629 Цивільного кодексу України,
договір є обов'язковим для виконання
Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
"Про фінансовий лізинг", сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.
Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про
фінансовий лізинг" передбачено, що
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
Згідно з п. 7.7. Договору,
Лізингоодержувач зобов'язаний вносити
всі грошові суми в рахунок оплати
лізингових платежів в розмірі і в
строки, встановлені в Графіку внесення
платежів, незалежно від виставлення
або отримання рахунків Лізингодавця, а
також незалежно від фактичного
використання предмета Лізингу, в тому
числі в період технічного
обслуговування ремонту, втрати
предмета Лізингу, протягом строку
фінансового лізингу або до моменту
дострокового припинення договору.
Наявність грошового зобов'язання
відповідача (виникло за договором
№1182/02/2008 від 13.02.2008) по сплаті позивачу
лізингових платежів підтверджується
рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.12.2012 у справі №35/411 за участі
тих самих сторін, а тому відповідно до
ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального
кодексу України не підлягає повторному
доказуванню.

Статтею 598 Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язання
припиняється частково або в повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом. Припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600,
601, 604-609 Цивільного кодексу України, які
не передбачають підставою припинення
зобов'язання ухвалення судом рішення
про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599
Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
зобов'язальних правовідносин сторін
договору, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України оскільки, право
кредитора вимагати сплату боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредитору.

Правомірність стягнення 3% річних та
інфляційних втрат після стягнення
основного боргу за окремим судовим
рішенням підтверджується п. 2
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України №01-06/249 від
15.03.2011 р. з посиланням на постанову
Верховного Суду України у справі №10/25
від 20.01.2011 р.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується, що
спірне грошове зобов'язання
відповідача перед позивачем не
виконано, що також не заперечувалось
представником відповідача в судовому
засіданні.

Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Таким чином, спірне грошове
зобов'язання у жодний із передбачених
чинним законодавством способів не
припинилось, має місце прострочення
його виконання у заявлений позивачем
період, а тому позивач має право на
отримання сум, передбачених ч. 2 статті
625 Цивільного кодексу України.

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення інфляційних витрат у розмірі
20 839,03 грн. за період з серпня 2010 року по
червень 2013 року та 3% річних у розмірі 17
305,71 грн. за період з cерпня 2010 по червень
2013.

Суд здійснює перерахунок 3% річних та
інфляційного збільшення суми боргу на
предмет правильності їх нарахування.

Здійснивши перерахунок заявлених до
стягнення 3% річних суд погоджується з
наданим позивачем розрахунком, а тому
вимога позивача про стягнення 3% річних
у розмірі 17 305,71 грн. підлягає
задоволенню.

Крім того, судом перевірено розрахунок
інфляційного збільшення суми боргу,
вказаний розрахунок відповідає нормам
чинного законодаства України, а тому
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 20 839,03 інфляційних втрат
підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Доводи відповідача, викладені у
відзиві на позовну заяву про
недосягнення сторонами згоди щодо
істотних умов договору в частині
непогодження ціни договору, що на думку
відповідача свідчить про те, що договір
фінансового лізингу №1182/02/2008 від 13.02.2008
є не укладеним, спростовуються змістом
п.2.3 договору, відповідно до якого ціна
в договорі визначена у гривнях, крім
того розрахунки між сторонами договору
підлягають здійсненню у гривнях (п. 7
договору), що не суперечать
законодавству України.

Що стосується тверджень відповідача
про нечинність умов п.п. 7.1 - 7.5 договору
з огляду на встановлення в договорі
грошової одиниці в іноземній валюті, що
на думку відповідача, звільняє його від
будь-яких зобов'язань за цим договором,
суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (пункт 1 частини 1
статті 632 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 статті 189 Господарського
кодексу України встановлено, що ціна є
істотною умовою господарського
договору. Ціна зазначається у договорі
у гривнях.

Відповідно до статті 524 Цивільного
кодексу України зобов'язання має бути
виражене у грошовій одиниці України -
гривні, втім, сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання також
в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ч. 1 ст. 3 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", валюта України є
єдиним законним засобом платежу на
території України, який приймається
без обмежень для оплати будь-яких вимог
та зобов'язань, якщо інше не
передбачено цим Декретом, іншими
актами валютного законодавства
України

Грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях, але якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом (пункти 1, 2
статті 533 Цивільного кодексу України).

Отже, чинне законодавство хоч і
визначає національну валюту України як
єдиний законний платіжний засіб на
території України, однак, не містять
заборони на вираження у договорі
грошових зобов'язань в іноземній
валюті, визначення грошового
еквівалента зобов'язання в іноземній
валюті, а також на здійснення
перерахунку грошового зобов'язання у
випадку зміни НБУ курсу національної
валюти України по відношенню до
іноземної валюти.

Така правова позиція відповідає
висновкам Верховного Суду України,
викладеним у постанові Верховного Суду
України від 04.07.2011 у справі №12/149 та
судовій практиці Вищого
господарського суду України по
аналогічних справах, зокрема у
постановах № 5011-3/14538-2012 від 20.03.2013р., №
5011-30/16984-2012 від 28.05.2013р., № 910/8841/13 від
14.10.2013р.

Крім того, постановою Вищого
господарського суду України від 01.04.2013
у справі №5011-11/11776-2012 за позовом Фірми
"Т.М.М."-ТОВ до ТОВ "Ласка Лізинг" про
визнання частково недійсним договору
фінансового лізингу, рішення
Господарського суду міста Києва від
24.10.2012 у справі №5011-11/11776-2012, яким у
задоволенні позову відмовлено -
залишиено без змін.

Таким чином, всупереч ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, відповідач не довів суду та не
надав належних доказів наявності
підстав для звільнення його від
обов'язку оплати лізингових платежів
по договору фінансового лізингу
№1182/02/2008 від 13.02.2008.

Щодо клопотання відповідача про
призначення судово-бухгалтерської
експертизи у справі №910/16242/13 суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського
процесуального кодексу України, для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Дослідивши матеріали справи суд
відмовляє у задоволенні вказаного
клопотання з мотивів недоведеності та
необгрунтованості.

З огляду на вищезазначене, керуючись
нормами чинного законодавства України,
судом встановлено, що відповідачем не
доведено відсутність боргу перед
позивачем, а обставини, на які
посилається відповідач є
необгрунтовнаими та недоведеними,
такими, що спростовуються матеріалами
справи.

Враховуючи все вищевикладене, зважаючи
на відсутність в матеріалах справи
контррозрахунку відповідача, а також
те, що доказів сплати заборгованості
відповідачем станом на час розгляду
даної справи до суду не представлено,
позовні вимоги підлягають задоволенню
у повному обсязі, а саме: 3% річних у сумі
17 305,71 грн. за період з серпня 2010 року до
червня 2013 року; інфляційні втрати у
сумі 20 839,03 грн. за період з серпня 2010
року по червень 2013 року.

Судові витрати позивача по сплаті
судового збору у розмірі 1 720,50 грн.
відповідно до положень ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на відповідача з
огляду на те, що позовні вимоги
задоволені у повному обсязі.

Крім того суд зазначає наступне.

04.02.2014 через канцелярію суду
відповідачем подано клопотання про
відстрочку виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 121 Господарського
процесуального кодексу України, при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Згідно з п. 7.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" №9 від 17.10.2012, підставою для
відстрочки, розстрочки, зміни способу
та порядку виконання рішення можуть
бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у визначений
строк або встановленим господарським
судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття заходів, передбачених
статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і
господарський суд законодавчо не
обмежений будь-якими конкретними
термінами відстрочки чи розстрочки
виконання рішення. Проте, вирішуючи
питання про відстрочку чи розстрочку
виконання рішення, зміну способу і
порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, відстрочка виконання
судового рішення може бути задоволена
судом лише у виняткових випадках за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання судового рішення або роблять
його виконання неможливим.

При цьому, такі виняткові обставини
визначаються судом з огляду на
матеріали справи, у тому числі подані
стороною докази на обґрунтування такої
заяви.

У відповідності до п. 7.3. вказаної
постанови, заяву про надання
відстрочки, розстрочки, зміну способу і
порядку виконання рішення слід
розглядати за правилами ГПК у межах
розглянутої господарським судом
справи.

Вищезазначені норми визначають
процесуальну можливість вирішення
питань, пов'язаних із проблемами, що
виникають під час виконання рішення
господарського суду. Проте, нормами
чинного законодавства, зокрема
Господарським процесуальним кодексом
України не визначено переліку
обставин, які свідчать про
неможливість виконання рішення чи
ускладнюють його виконання. Тому, суд
оцінює докази, які підтверджують
зазначені обставини, за правилами ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України і лише за наявності обставин,
що ускладнюють виконання рішення чи
унеможливлюють його, господарський суд
має право відстрочити виконання
рішення чи постанови.

Як вбачається з клопотання б/н від
04.02.2014 Фірми "Т.М.М." - Товариства з
обмеженою відповідальністю "Про
відстрочку виконання рішення суду",
боржник обгрунтовує підстави для
надання відстрочки неналежним
майновим станом. Крім того, відповідач
вказує на тяжке фінансово-економічне
становище боржника, що унеможливлює
виконання судового рішення протягом
короткого строку.

Фірма "Т.М.М." - товариство з обмеженою
відповідальністю зазначає, що в умовах
економічної кризи припинилося
кредитування банками фізичних та
юридичних осіб, упав рівень
платоспроможності, у зв'язку з чим
зменшилися прибутки фірми, що не дає
фінансової можливості проводити
розрахунки з постачальниками товарів,
робіт, послуг. Крім того, відповідач
зазначає, що фірма "Т.М.М." - Товариство з
обмеженою відповідальністю має
зобов'язання перед іншими суб'єктами
господарської діяльності, що
підтверджується судовими рішеннями.
Заявник наголошує на тому, що не
відмовляється від виконання своїх
зобов'язань перед позивачем, проте
звертається з проханням відстрочити їх
виконання для уникнення наслідків
визнання відповідача банкрутом.

В підтвердження викладених обставин
відповідачем надано копію
консолідованої фінансової звітності
незалежного аудиту.

При цьому, консолідована фінансова
звітність - це фінансова звітність, яка
відображає фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів юридичної особи та її дочірніх
підприємств як єдиної економічної
одиниці (ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні), тобто надає
правдиву та неупереджену інформацію
про фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Судом враховано, що господарський суд
повинен брати до уваги можливі
негативні наслідки для боржника при
виконанні рішення у встановлений
строк, але перш за все повинен
враховувати такі ж наслідки і для
стягувача при затримці виконання
рішення та не допускати їх настання.

Розглянувши мотиви поданого
клопотання, врахувавши матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини боржника у виникненні
спору, дослідивши наявні докази, суд
дійшов висновку, що відстрочення
наявної у відповідача заборгованості
забезпечить виконання рішення
Господарського суду міста Києва від
10.02.2014 у справі № 910/16242/13 і у майбутньому
надасть можливість заявнику
акумулювати необхідну грошову суму на
виконання рішення без створення ризику
визнання його банкрутом, внаслідок
чого заява Фірми "Т.М.М" - Товариства з
обмеженою відповідальністю підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ласка
Лізинг" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фірми "Т.М.М."- Товариство з
обмеженою відповідальністю (03146, м.
Київ, вул. Чаадаєва, 2-Б, ,
р/р 72 в ВАТ "ТММ-БАНК", МФО 300896) з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ласка
Лізинг" (03150, м. Київ, вул. Димитрова, 5,
корп. 2, , р/р 3536 у
КРД «Райффайзен Банк Аваль», МФО 322904)
грошові кошти: 3% річних у сумі 17 305,71 грн.
(сімнадцять тисяч триста п'ять гривень
71 копійка), інфляційні втрати у сумі 20
839,03 грн. (двадцять тисяч вісімсот
тридцять дев'ять гривень 03 копійки) та
судовий збір у розмірі 1 720,50 грн. (одна
тисяча сімсот двадцять гривень 50
копійок). Видати наказ.

3. Відстрочити виконання рішення
Господарського суду міста Києва від
10.02.2014 у справі №910/16242/13 на 2 (два) роки до
10.02.2016.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.02.2014.

Суддя
Ю.В. Цюкало