КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2014 р. Справа№
5011-69/3159-2012-19/474-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Буравльова С.І.

Зеленіна В.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Цівінська Н.М. -
довіреність №2-13д від 17.12.2013; Скопич Ю.В.
- довіренстіь №2-16д від 17.12.2013;

від відповідача: Шабанов С.В. -
довіренстіь №94 від 09.12.2013; Конюшенко
Л.І. - довіреність №11 від 25.02.2014;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "КиївАгроНафтоТрейд"

на рішення господарського суду міста
Києва від 23.12.2013

у справі № 5011-69/3159-2012-19/474-2012 (колегія
суддів у складі: головуючий суддя
Гавриловська І.О., судді: Літвінова М.Є.,
Полякова К.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування"
(попереднє найменування ДК
«Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз
України»)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "КиївАгроНафтоТрейд"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Товариство з обмеженою
відповідальністю "Іпотека-Нова"

про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги від 18.09.2009

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 23.12.2013 по справі №
5011-69/3159-2012-19/474-2012, повний текст якого
складено 24.12.2013, позов задоволено
повністю,а саме: визнано недійсним
договір про відступлення права вимоги
від 18.09.2009, укладений між Закритим
акціонерним товариством "Зерно
України" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "КиївАгроНафтоТрейд".

Рішення суду першої інстанції мотивано
тим, що в момент укладення оспорюваного
у справі договору про відступлення
права вимоги від 18.09.2009 було порушено
вимоги ст. ст. 512, 516 Цивільного кодексу
України, оскільки наведений договір
був укладений без згоди боржника - ДК
"Укргазвидобування" НАК «Нафтогаз
України», наявність письмової згоди
якого на заміну кредитора обумовлена
як наведеною нормою закону, так і п.9.6
договору №019/76-08 від 24.12.2007 (основного
договору).

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 23.12.2013 у справі №
5011-69/3159-2012-19/474-2012, відповідач 31.12.2013
(згідно відбитку поштового штемпеля на
конверті) звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і прийняти нове рішення, яким
в задоволенні позовних вимог
відмовити. Одночасно скаржник порушив
клопотання про поновлення
процесуального строку на подання
апеляційної скарги зазначивши, що
строк на апеляційне оскарження
пропущений ним із поважних причин.

Доводи апеляційної скарги
обґрунтовуються наступним:

- судом першої інстанції під час
вирішення справи не було враховано
наявність додаткової угоди № 1 від
04.07.2011 до договору про відступлення
права вимоги від 18.09.2009, укладеної між
ЗАТ «Зерно України», як первісним
кредитором, та ТОВ
"КиївАгроНафтоТрейд", як новим
кредитором, відповідно до якої сторони
домовились про передачу на користь ТОВ
«Іпотека-Нова» кредиторських вимог ДК
«Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз
України» в рахунок часткового
погашення боргу на суму 105 486,83 грн., у
строк до 14.07.2011. Також, наведеною
додатковою угодою визначено порядок
стягнення грошових коштів
відповідачем та повернення їх ТОВ
«Іпотека-Нова»;

- судом необґрунтовано прийнято до
уваги правову позицію, викладену у
постанові Верховного Суду України від
01.09.2009;

- зобов'язання сторін відповідно до
договору про відступлення права вимоги
від 18.09.2009 виникли саме з 19.12.2011,
оскільки саме з цієї дати новий
кредитор отримав від первісного
кредитора документи в підстаердження
передачі права вимоги боргу, а саме:
рішення Господарського суду міста
Києва від 15.11.2010 в справі № 37/460, наказ №
37/460 від 07.04.2011, постанову про відкриття
виконавчого провадження від 21.11.2011;

- строк дії основного правочину
(договору №019/76-08 від 24.12.2007) сплинув
31.12.2008, а тому жодних прав по ньому ЗАТ
«Зерно України» не передавав ТОВ
«КиївАгроНафтоТрейд».

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "КиївАгроНафтоТрейд"
по справі № 5011-69/3159-2012-19/474-2012 передано
на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Станіку С.Р.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 23.01.2014 для
розгляду апеляційної скарги по справі
№ 5011-69/3159-2012-19/474-2012 сформовано колегію
суддів у складі: головуючий суддя:
Станік С.Р., судді: Буравльов С.І.,
Зеленін В.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.01.2014 скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "КиївАгроНафтоТрейд"
на рішення господарського суду міста
Києва від 23.12.2013 по справі №
5011-69/3159-2012-19/474-2012 прийнято до
провадження та порушено апеляційне
провадження, розгляд справи №
5011-69/3159-2012-19/474-2012 призначено на 26.02.2014.

Представник позивача в судовому
засіданні 26.02.2014 проти доводів
апеляційної скарги - заперечував,
просив суд відмовити у її задоволенні,
а рішення суду першої інстанції
залишити без змін, оскільки його
прийнято судом з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в судовому
засіданні 26.02.2014 доводи апеляційної
скарги - підтримав, просив суд
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення господарського суду міста
києва від 23.12.2013 по справі №
5011-69/3159-2012-19/474-2012 - скасувати та прийняти
нове, яким у задоволенін позову
відмовити.

В судове засідання 26.02.2014 третя особа
представників не направила, причин
неявки суд не повідомила. Про розгляд
справи була повідомлена належним чином
за адресою свого місцезнаходження.
Через канцелярію суду заяв та
клопотань не подавала.

Дослідивши наявні матеріали справи,
враховуючи те, що третя особа була
повідомлена про дату, час та місце
проведення судового засідання, неявка
представника третьої особи не є
перешкодою для розгляду апеляційної
скарги, з метою дотримання
процесуальних строків розгляду
апеляційної скарги на рішення
місцевого господарського суду,
визначених ст. 102 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія вважає за можливе розглянути
справу за відсутності представника
позивача за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню
без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується наявними
матеріалами справи, між Дочірньою
компанією "Укргазвидобування" НАК
"Нафтогаз України", правонаступником
якої є Публічне акціонерне товариство
"Укргазвидобування" (позивач), та ЗАТ
"Зерно України", як покупець, був
укладений договір про поставку
нафтопродуктів №019/76-08 від 24.12.2007
(надалі за текстом - договір поставки
№019/76-08 від 24.12.2007).

Пунктом 9.6 договору поставки №019/76-08 від
24.12.2007 сторони визначили, що жодна з
сторін не має права передавати свої
права за договором третій особі без
письмової згоди на це третій стороні.

Сторонами по справі не заперечувалось,
що в ході виконання договору про
поставку нафтопродуктів №019/76-08 від
24.12.2007 у ДК "Укргазвидобування" НАК
"Нафтогаз України" виникла
заборгованість перед ЗАТ "Зерно
України" в розмірі 103 695,53 грн.

18.09.2009 між ЗАТ "Зерно України", як
первісним кредитором, та ТОВ
«КиївАгроНафтоТрейд», як новим
кредитором, було укладено договір про
відступлення права вимоги боргу, який
існує на момент підписання цього
договору, згідно з умовами якого ЗАТ
"Зерно України" передає, а ТОВ
„КиївАгроНафтоТрейд" приймає право
вимоги до ДК "Укргазвидобування" НАК
"Нафтогаз України" всіх зобов'язань і
набуває прав стягувача у виконавчому
провадженні, а сума цього договору
дорівнює сумі, яка підлягає
примусовому стягненню за рішенням суду
боржника в межах вказаного договору (п.
1.1, п. 1.2, п. 2.1.).

Рішенням господарського суду м. Києва
від 15.11.2010 у справі №37/460 ЗАТ "Зерно
України" відмовлено у задоволені
позову до ДК "Укргазвидобування" НАК
"Нафтогаз України" про стягнення
заборгованості у сумі 103 695,53 грн.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 08.02.2011р.
скасовано рішення господарського суду
м. Києва від 15.11.2010 у справі №37/460 та
стягнено з ДК "Укргазвидобування" НАК
"Нафтогаз України" на користь ЗАТ "Зерно
України" 103 695,35 грн. - боргу, 1037,00 грн. -
державного мита за подання позовної
заяви, 518,48 грн. - державного мита за
подання апеляційної скарги та 236,00 грн. -
ґрат на інформаційно-технічного
забезпечення судового процесу.

На виконання постанови Київського
апеляційного господарського суду від
08.02.2011 господарським судом міста Києва
було видано наказ №37/460 від 07.04.2011.

Наказ господарського суду міста Києва
було подано на примусове виконання до
ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, яке
відповідно до постанови ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві від
21.11.2011 ВП №29881334 відкрило виконавче
провадження з примусового виконання
наказу господарського суду.

Також, 04.11.2011 між ЗАТ "Зерно України", як
первісним кредитором, та ТОВ
«КиївАгроНафтоТрейд», як новим
кредитором, було укладено додаткову
угоду № 1 до договору про відступлення
права вимоги від 18.09.2009, за умовами
якого строни узгодили, що у зв'язку з
визнанням банкрутом ЗАТ "Зерно України"
постановою Господарського суду міста
Києва по справі № 50/730 та на завершення
ліквідаційної процедури ЗАТ "Зерно
України", сторони домовились про
передачу на користь ТОВ «Іпотека Нова»
кредиторських вимог до ДК
«Укргазвидобування» в рахунок
часткового погашення боргу на суму 105
486,83 грн. у строк до 14.07.2011, а також склали
акт приймання - передавання документів:
рішення господарського суду міста
Києва по справі № 37/460 від 15.11.2010, наказ
№ 37/460 від 07.04.2011, постанову про відкритя
виконавчого провадження від 21.11.2011.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004
поняття "охоронюваний законом інтерес"
що вживається в законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
встановлено, що сторони мають право
укласти договір, який не передбачений
актами цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

В силу ч. 1 ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди
(правочину) недійсною, господарський
суд встановлює наявність тих обставин,
з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угоди вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. При цьому обставини, що мають
істотне значення для вирішення спору
повинні підтверджуватись сторонами
належними та допустимими доказами
відповідно до вимог статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу
України, кредитор у зобов'язанні може
бути замінений особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги).

При цьому, частиною 3 ст. 512 Цивільного
кодексу України визначено, що кредитор
у зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Ч. 1 статті 516 Цивільного кодексу
України визначено, що заміна кредитора
у зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника , якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до п. 9.6. договору №019/76-08 від
24.12.2007р., жодна з сторін не має права
передавати свої права за договорами
третій стороні без письмової згоди
іншої сторони.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Як встановлено судом першої інстанції,
і з чим погоджується суд апеляційної
інстанції, позивачем, як боржником, не
надавалась письмова згода на передачу
будь-яких прав іншим юридичним особам
за договором поставки №019/76-08 від
24.12.2007. Доказів протилежного ні суду
першої інстанції під час вирішення
спору, ні суду апеляційної інстанції
під час апеляційного провадження
надано не було.

Таким чином, при укладенні договору про
відступлення права вимоги від 18.09.2009
року було порушено ч. 3 ст. 512, ч. 1 ст. 516
Цивільного кодексу України, у зв'язку з
чим судом першої інстанції
обґрунтовано було задоволено позов в
цій частині і підстави для скасування
рішення у суду апеляційної інстанції
відсутні.

Доводи апелянта, що судом першої
інстанції не було враховано під час
вирішення спору того, що згідно
додаткової угоди № 1 від 04.07.2011 до
договору про відступлення права вимоги
від 18.09.2009, укладеної між ЗАТ «Зерно
України», як первісним кредитором, та
ТОВ "КиївАгроНафтоТрейд", як новим
кредитором, сторони домовились про
передачу у строк до 14.07.2011 на користь
ТОВ «Іпотека-Нова» кредиторських вимог
ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз
України» в рахунок часткового
погашення боргу на суму 105 486,83 грн., та
те, що зобов'язання сторін відповідно
до договору про відступлення права
вимоги від 18.09.2009 виникли саме з 19.12.2011,
оскільки саме з цієї дати новий
кредитор отримав від первісного
кредитора документи в підтвердження
передачі права вимоги боргу, а саме:
рішення Господарського суду міста
Києва від 15.11.2010 в справі № 37/460, наказ №
37/460 від 07.04.2011, постанову про відкриття
виконавчого провадження від 21.11.2011 -
судом апеляційної інстанції
відхиляється як необґрунтоване, адже
метою укладення цієї додаткової угоди
є передача на користь третьої особи
активу (грошових вимог до боржника за
договором поставки №019/76-08 від 24.12.2007),
підтверджених на час укладення
додаткової угоди № 1, судовим рішенням,
наказом та поставновою про відкриття
виконавчого провадження, які не
встановили будь-яких нових майнових
зобов'язань сторін, а лише підтвердили
їх безспірність у судовому порядку.

Щодо доводу апелянта про те, що судом
першої інстанції необґрунтовано
прийнято до уваги правову позицію,
викладену у постанові Верховного Суду
України від 01.09.2009 - суд апеляційної
інстанції вважає його безпідставним,
адже судом першої інстанції у
оспорюваному рішенні вказано лише про
те, що аналогічна правова позиція
викладена у постанові Верховного Суду
України від 01.09.2009, проте жодним чином
суд не приймає її як таку, що впливає на
суть спору у даний справі.

Також, судом апеляційної інстанції
довод апелянта про те, що строк дії
основного правочину (договору №019/76-08
від 24.12.2007) сплинув 31.12.2008, а тому жодних
прав по ньому ЗАТ «Зерно України» не
передавав ТОВ «КиївАгроНафтоТрейд» -
відхиляється як необґрунтований,
оскільки припинення строку дії
договору не виключає виконання
сторонами зобов'язань, що виникли до
закінчення строку його дії.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи Товариства з
обмеженою відповідальністю
"КиївАгроНафтоТрейд", викладені в
апеляційній скарзі, не спростовують
висновків господарського суду першої
інстанції, викладених в оскаржуваному
рішенні, господарський суд першої
інстанції під час вирішення спору
вірно встановив фактичні обставини
справи, належним чином дослідив наявні
докази, дав їм належну оцінку та
прийняв законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права,
а тому, рішення підлягає залишенню без
змін, а апеляційна скарга - без
задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги, у відповідності до вимог статті
49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається судом на
апелянта - Товариства з обмеженою
відповідальністю "КиївАгроНафтоТрейд".

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"КиївАгроНафтоТрейд" на рішення
господарського суду міста Києва від
23.12.2013 по справі № 5011-69/3159-2012-19/474-2012-
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 23.12.2013 по справі №
5011-69/3159-2012-19/474-2012- залишити без змін.

3. Матеріали справи № 5011-69/3159-2012-19/474-2012
повернути до господарського суду міста
Києва.

Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття. Постанову
апеляційного господарського суду може
бути оскаржено до Вищого
господарського суду України у порядку
та строки, передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
С.Р. Станік

Судді
С.І. Буравльов

В.О. Зеленін