ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.02.2014 Справа № 920/39/14

Господарський суд Сумської області, у
складі судді Левченка П.І. при
секретарі судового засідання
Чепульській Ю. В., розглянувши
матеріали справи № 920/39/14 за позовом:
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Суми

до відповідача: Управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради, м. Суми

про визнання договору оренди
нерухомого майна недійсним

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача - Ромась І. М.

В судовому засіданні, розпочатому о 10
год. 30 хв. 23.01.2014 року, оголошувались
перерви до 10 год. 40 хв. 03.02.2014 року, до 10
год. 20 хв. 10.02.2014 року та до 11 год. 00 хв.
17.02.2014 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд визнати недійсним
договір оренди нерухомого майна УМКВ -
0141 від 04.02.2008 року, укладений між
сторонами, на нежитлові приміщення
загальною площею 369,9 кв.м., які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, з
моменту укладення.

В обґрунтування свого позову позивач
посилається на порушення відповідачем
частини четвертої статті 13 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» та частини першої
статті 767 ЦК України, згідно яких
орендодавець (відповідач) зобов'язаний
передати орендарю (позивачу) об'єкт
оренди в комплекті та у стані, що
відповідають істотним умовам договору
оренди та призначенню майна, і
повідомити орендаря про особливі
властивості та недоліки майна, які йому
відомі і які можуть бути небезпечними
для життя, здоров'я, майна орендаря або
інших осіб чи призвести до пошкодження
самого майна під час користування ним.

За умовами договору відповідач
зобов'язаний був передати, а позивач
прийняти у строкове платне
користування (в оренду) нежитлові
приміщення площею 369,9 кв.м. у будинку по
вАДРЕСА_1 для розміщення промислового
магазину.

Однак відповідач передав позивачеві в
оренду за актом приймання-передачі від
04.02.2008 року нежитлові приміщення
загальною площею 369,9 кв.м. у підвалі
будинку по АДРЕСА_1, які не відповідають
вимогам ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки.
Основні положення» та ВСН 54-87
«Предприятия розничной торговки. Нормы
проектирования», які регламентують
вимоги норм для розміщення підприємств
торгівлі промисловими товарами.

Факт невідповідності переданих
відповідачем позивачеві в оренду
нежитлових приміщень вимогам ДБН для
підприємств роздрібної торгівлі
підтверджується доданою позивачем до
позову копією висновку експертного
будівельно-технічного дослідження №
1/06/11 від 20.06.2011 року та визнано
відповідачем у листі від 28.09.2012 року №
09-2210/01-12, копію якого позивач також
додав до позову.

Позивач в обґрунтування свого позову
такого зазначає, що на момент укладення
договору оренди УМКВ-0141 від 04.02.2008 року
він не знав і не міг знати про
невідповідність орендованих приміщень
вимогам ДБН, які ставляться для
підприємств торгівлі, так як він не є
власником цих приміщень і не володіє
спеціальними знаннями в галузі
будівництва, а відповідач не повідомив
йому про такі особливості та недоліки
майна.

Позивач вважає, що оскільки, згідно
частини першої статті 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу (ЦК України), іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, то
вищевикладені обставини, згідно
частини першої статті 215 ЦК України, є
підставою недійсності правочину -
договору оренди нерухомого майна УМКВ -
0141 від 04.02.2008 року.

Вважаючи, що він фактично не
користувався орендованим майном по
незалежним від нього причинам, позивач
просить визнати договір недійсним з
моменту його укладення.

03.02.2014 року позивач подав суду
клопотання про призначення у справі
будівельно-технічної експертизи на
підтвердження невідповідності
переданих йому в оренду відповідачем
приміщень їх цільовому призначенню,
поставивши на вирішення експерта
питання: чи відповідають вимогам ДБН та
правилам, передбаченим для підприємств
роздрібної торгівлі промисловими
товарами, нежитлові приміщення підвалу
в будинку АДРЕСА_1 станом на 04.02.2008 року
та 04.01.2011 року.

Господарський суд відхилив клопотання
про призначення експертизи у зв'язку з
його безпідставністю та
необґрунтованістю. Згідно статті 41 ГПК
України, господарський суд призначає
судову експертизу для роз'яснення
питань, що виникають при вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань. Судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування. У даному випадку для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмету доказування немає
потреби у спеціальних знаннях,
оскільки до предмету доказування у
справі про визнання недійсним договору
оренди УМКВ-0141 від 04.02.2008 року входить
лише зміст цього договору (правочину),
який, згідно вимог частини першої
статті 203 ЦК України, не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

10.02.2014 року позивач подав суду з
клопотанням про приєднання доказів
документи на підтвердження
невикористання майна за договором
оренди УМКВ-0141 від 04.02.2008 року, які
долучені до матеріалів справи.

10.02.2014 року відповідач подав суду
відзив на позовну заяву, який за своїм
змістом є письмовою заявою відповідача
про застосування позовної давності з
посиланням на статті 256, 257 та на частини
третю і четверту статті 267 ЦК України.
Відповідач просить застосувати
вищезгадані положення ЦК України про
позовну давність і, враховуючи, що з дня
укладення договору до дня звернення
позивача з позовом до суду минулого
майже п'ять років, просить відмовити
позивачеві в задоволенні його позовних
вимог.

17.02.2014 року представник позивача подав
суду письмові пояснення, в яких
наполягає на тому, що про
невідповідність переданого в оренду
приміщення позивач довідався з
експертного будівельно-технічного
дослідження № 1/06/11 від 20.06.2011 року, а
тому заява відповідача про сплив
позовної давності, на думку
представника позивача, є
безпідставною.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд встановив:

04.02.2008 року сторонами укладено договір
оренди нерухомого майна УМКВ - 0141 (а.с.
15-17).

Згідно пункту 1.1 договору, орендодавець
(відповідач) передає, а орендар
(позивач) приймає у строкове платне
користування (в оренду) на умовах,
визначених договором, нежитлові
приміщення площею 369,9 кв.м. у будинку
АДРЕСА_1. Майно передається в оренду з
метою: для розміщення промислового
магазину.

Згідно пункту 2.1 договору, об'єктом
оренди є нежитлові приміщення
загальною площею 369,9 кв.м., розміщені в
підвалі у будинку АДРЕСА_1, що
знаходяться на обліку у відповідача.
План об'єкта оренди, виготовлений
Комунальним підприємством «Сумське
міське бюро технічної інвентаризації»,
є додатком № 1 до договору (а.с. 18-21).

Згідно пункту 3.1 договору, орендар
вступає у строкове платне користування
об'єктом оренди з моменту підписання
акту приймання-передачі об'єкта оренди,
що є додатком № 2 до договору, а також
реєстрації договору оренди
орендодавцем.

04.02.2008 року сторони підписали акт
приймання-передачі нерухомого майна
(додаток № 2 до договору оренди
нерухомого майна УМКВ-0141 від 04.02.2008
року), за яким на виконання умов
договору (пункту 1.1 договору)
орендодавець передав, а орендар
прийняв в оренду нежитлові приміщення
площею 369,9 кв.м. у підвалі будинку
АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Як на підставу недійсності правочину
(договору оренди УМКВ-0141) позивач
посилається на статтю 203 ЦК України,
цитуючи її частину першу, та на статтю
215 ЦК України.

Частиною першою статті 203 ЦК України
визначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами.

Позивач не довів суду, що зміст
договору оренди УМКВ - 0141 від 04.02.2008
року, укладеного сторонами, суперечить
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства або моральним засадам
суспільства.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилається також на частину
четверту статті 13 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» та частину першу статті 767 ЦК
України, в яких йдеться не про вимоги до
змісту договору, а про зобов'язання
орендодавця (наймодавця) передати
орендареві (наймачеві) об'єкт оренди в
комплекті та у стані, що відповідають
істотним умовам договору оренди та
призначенню майна, і повідомити
орендаря про особливі властивості та
недоліки майна, які йому відомі і які
можуть бути небезпечними для життя,
здоров'я, майна орендаря або інших осіб
чи призвести до пошкодження самого
майна під час користування ним.

При цьому поряд із зобов'язаннями
орендодавця (наймодавця), частиною
третьою статті 767 ЦК України
передбачено зобов'язання орендаря
(наймача) у присутності орендодавця
(наймодавця) перевірити справність
речі. Якщо орендар (наймач) у момент
передання речі в його володіння не
переконається у її справності, річ
вважається такою, що передана йому в
належному стані.

З матеріалів та обставин справи
вбачається, що в позовній заяві
позивача йдеться не про суперечність
змісту договору ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства або
моральним засадам суспільства, а про
неналежне виконання відповідачем
своїх зобов'язань відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, щодо
передачі позивачеві нежитлових
приміщень у стані, що відповідає
призначенню майна - для розміщення
промислового магазину.

Жодною з норм ЦК та ГК України, Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна», на які
посилається позивач, не передбачено в
якості наслідку невиконання чи
неналежного виконання зобов'язань за
договором визнання його недійсним.

Згідно пункту 2.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
за загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним. У такому
разі заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

Згідно статті 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання в порушення умов, визначених
змістом зобов'язання (неналежне
виконання).

Статтею 611 ЦК України визначені правові
наслідки порушення зобов'язання. У разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків або моральної шкоди.

Отже, серед правових наслідків
порушення зобов'язання відсутнє
визнання договору недійсним, а відтак
позовні вимоги позивача про визнання
договору недійсним, підставою для яких
є неналежне виконання відповідачем
свого зобов'язання щодо передачі
позивачеві нежитлових приміщень для
розміщення промислового магазину, є
необґрунтованими та неправомірними, а
тому не підлягають задоволенню.

Згідно статті 49 ГПК України, судові
витрати у даній справі покладаються на
позивача.

На підставі всього вищевикладеного,
керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82-85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 17.02.2014 року.

СУДДЯ
П.І. ЛЕВЧЕНКО