ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р.Справа № 922/5158/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання
Луніній О.В.

розглянувши справу

за позовом ФО П ОСОБА_2, м. Лозова 3-я
особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, ТОВ"Лозівська паливна компанія",
с.Царедарівка до ДП Дослідне
господарство "Комсомолець", с.
Комсомольське про стягнення коштів у
сумі 133 140,00 грн. за участю
представників:

позивача - ОСОБА_3, за довіреність від 24
грудня 2012 року

3-я особа на стороні позивача - Милий А.І.
(керівник)

відповідача - ОСОБА_1, довіреність від 14
листопада 2013 року

за відсутності клопотання учасників
судового процесу технічна фіксація
судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2, м. Лозова, звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просить суд стягнути з відповідача -
Державного підприємства дослідницьке
господарство "Комсомолець", с.
Комсомольське, грошові кошти в сумі 113
140,00 грн. Також до стягнення заявлені
судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання з
боку відповідача покладених на нього
зобов'язань за договором позики № 1 від
11 квітня 2013 року щодо повернення позики
(дизельного пального) у визначений цим
договором строк у зв'язку із чим,
керуючись ст. 226 ГК України, просить суд
стягнути на його користь із
відповідача 133 140 грн. коштів.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 20 грудня 2013
року було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі № 922/5158/13 та призначено її
розгляд у відкритому судовому
засіданні на 14 січня 2014 року.

14 січня 2014 року до господарського суду
Харківської області від позивача
надійшла телеграма (вх. № 887), в якій
позивач просв суд відкласти розгляд
справи у зв'язку з його хворобою, яка
долучена судом до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 14 січня
2014 року представник позивача не
з'явився, витребуваних судом
документів не надав.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився та надав до суду
відзив на позовну заяву (вх. № 980), який
долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 14 січня 2014 року
відмовлено в задоволенні клопотання
позивача про відкладення розгляду
справи з визначеної позивачем
підстави, розгляд справи відкладено на
29 січня 2014 року з метою надання
витребуваних судом доказів.

28 січня 2014 року до господарського суду
Харківської області від позивача
надійшли письмові пояснення (вх. № 2950) з
додатками, які долучені судом до
матеріалів справи.

В призначене судове засідання 29 січня
2014 року представники сторін з'явились.

Представник позивача позовні вимоги
підтримує та наполягає на задоволенні
позову.

Представник відповідача проти позову
заперечує з підстав, викладених у
відзиві (вх. № 980). Зокрема, не визнає
факт отримання 11 квітня 2013 року
дизельного пального в розмірі 9924 л. від
позивача, зазначає, що паливо за
державними стандартами ЄВРО 5
виробництва НПЗ не використовується
відповідачем в виробничій діяльності,
оскільки таке пальне є занадто дорогим.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 29 січня 2014 року
розгляд справи відкладено на 10 лютого
2014 року та витребувано від сторін
додаткові докази, а саме: від позивача -
докази перевезення пального (договір
перевезення, товарно-транспортні
накладні, тощо), визначити, яке саме
пальне було передано позивачем
відповідачу; від відповідача - дані
бухгалтерського обліку щодо
відображення господарських операцій
підприємства-відповідача з
розшифровкою та посиланням на договори
за квітень 2013 року.

10 лютого 2014 року через канцелярію суду
до матеріалів справи від позивача
надійшли письмові пояснення (вх. № 4362)
з додатками та клопотання (вх. № 4367) про
залучення ТОВ "Лозівська паливна
компанія" до участі у справі в якості
третьої особи на стороні позивача, яка
не заявляє самостійні вимоги на
предмет спору.

Також 10 лютого 2014 року від ТОВ
"Лозівська паливна компанія" надійшла
заява (вх. 4361) про допущення вказаного
ТОВ до участі у справі в якості третьої
особи на стороні позивача, яка не
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору.

Зазначені документи долучено судом до
матеріалів справи.

В засідання суду 10 лютого 2014 року
позивач та відповідач з'явились.

Відповідач звернувся до суду з
клопотанням про долучення до
матеріалів справи додаткових доказів,
які долучені судом до матеріалів
справи та в подальшому зареєстровані в
канцелярії суду за вх. № 4562.

Позивач клопотання про залучення ТОВ
"Лозівська паливна компанія" до участі
у справі в якості третьої особи на
стороні позивача, яка не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору,
підтримує. Вказує, що саме ця особа
здійснювала перевезення предмету
позики. Також позивач погоджується із
заявою ТОВ "Лозівська паливна компанія"
про допущення вказаного ТОВ до участі
у справі в якості третьої особи на
стороні позивача, яка не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору.

Відповідач проти задоволення
клопотання позивача заперечує, як
заперечує і проти задоволення заяви
ТОВ "Лозівська паливна компанія" про
залучення ТОВ "Лозівська паливна
компанія" до участі у справі в якості
третьої особи на стороні позивача, яка
не заявляє самостійні вимоги на
предмет спору.

Згідно статті 27 ГПК України, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора. Якщо господарський суд при
прийнятті позовної заяви, вчиненні дій
по підготовці справи до розгляду або
під час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

За таких обставин, з огляду на
твердження позивача про перевезення
предмету позики від позивача
відповідачу автотранспортом ТОВ
"Лозівська паливна компанія" за
товарно-транспортними накладними № 37
та № 41 (які надані позивачем до
матеріалів справи 10.02.2014 р.), суд вважає
за необхідне залучити ТОВ "Лозівська
паливна компанія" до участі у справі в
якості третьої особи на стороні
позивача, яка не заявляє самостійні
вимоги на предмет спору, та задовольняє
клопотання позивача про залучення
вказаної особи до участі у справі в
якості третьої особи.

Розглянувши заяву ТОВ "Лозівська
паливна компанія" (вх. № 4361) про
допущення до участі у справі в якості
третьої особи на стороні позивача, яка
не заявляє самостійні вимоги на
предмет спору, яка (заява) мотивована
впливом рішення у даній справі на її
права або обов'язки, оскільки саме
після виконання відповідачем умов
договору позики № 1 від 11 квітня 2013 року
перед позивачем позивач буде мати
можливість виконати свої зобов'язання
за договором позики № 1Д від 14 березня
2013 року перед ТОВ "Лозівська паливна
компанія", з огляду на те, що ТОВ
"Лозівська паливна компанія" не
доведено пов'язаність договору позики
№ 1Д від 14 березня 2013 року, що укладено
між ТОВ "Лозівська паливна компанія" та
позивачем, з договором позики № 1 від 11
квітня 2013 року, що укладено між
позивачем та відповідачем, суд вважає
за необхідне відхилити заяву ТОВ
"Лозівська паливна компанія" про
допущення до участі у справі в якості
третьої особи на стороні позивача, яка
не заявляє самостійні вимоги на
предмет спору, з підстави
недоведеності впливу прийнятого у
даній справі рішення на права ТОВ
"Лозівська паливна компанія" чи на
права позивача перед ТОВ "Лозівська
паливна компанія". Суд також вважає за
необхідне вказати на те, що за умовами
договору позики № 1Д від 14 березня 2013
року строк повернення позивачем позики
на користь ТОВ "Лозівська паливна
компанія" - 24 березня 2014 року, який ще не
настав.

Позивач в засіданні суду позовні
вимоги підтримує повністю, вказує на
настання строку 11 липня 2013 року, за яким
відповідач повинен був повернути
предмет позики впродовж 10 календарних
днів. На думку позивача, у зв'язку із
неповерненням предмету позики, у
відповідача виник боргу перед
позивачем, який позивач просить
стягнути з рахуванням пені (133 140 грн.
коштів складаються з 92 293,00 грн. боргу та
40 847,00 грн.). Правовими підставами
позову позивачем визначено статті 225 та
226 ГК України, 1166 ЦК України.

Відповідач в засіданні суду проти
позову заперечив ґрунтуючи свої
заперечення на недоведені позивачем
позовних вимог, вказує на відсутність в
бухгалтерському обліку відповідача
первинної документації за даною
господарською операцією, не визнає
факт отримання 11 квітня 2013 року
дизельного пального в розмірі 9924 л. від
позивача, та зазначає про
невикористання палива за державними
стандартами ЄВРО 5 виробництва НПЗ у
виробничій діяльності відповідача.

Третя особа в засіданні суду вказала
про отримання від позивача позовної
заяви, позов позивача вважає
обґрунтованим посилаючись на
здійснення автотранспортом третьої
особи перевезення від позивача
відповідачеві дизельного пального в
розмірі 9924 літрів (ЕН 590, сорт F вид І).
Також, в засіданні суду, третя особа
звернулась з клопотанням про долучення
до матеріалів справи додаткових
доказів, які долучено судом до
матеріалів справи та в подальшому
зареєстровані в канцелярії суду за вх.
№ 4528.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

11 квітня 2013 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
позики № 1 згідно умов якого позивач
(позикодавець) передає у власність
відповідачу (позичальнику) дизельне
паливо, що є річчю, визначеною родовими
ознаками (вимірюється числом, вагою,
мірою) у розмірі, визначеному у п. 2.1
цього договору, а відповідач
(позичальник) зобов'язується повернути
позику у визначений цим договором
строк. Позикодавець передає позику
позичальникові в день підписання
сторонами цього договору. Позика
передається шляхом підписання
сторонами акту приймання-передачі
(отримання) позики.

Розмір позики, про що вказано у п. 2.1
договору, становить 9924 літрів
дизельного пального, яке відповідає
державним стандартам, належить ФОП
ОСОБА_2 і знаходиться на паливній базі
за адресою: АДРЕСА_1

Строк позики розпочинається з моменту
набрання чинності цим договором і
становить три календарних місяці (п. 2.2
договору).

Згідно пункту 3.1 договору, після
закінчення строку, визначеного в п. 2.2
цього договору, позичальник
зобов'язується протягом десять
календарних днів повернути
позикодавцеві позику.

Як передбачено сторонами у пунктах 3.2-3.5
договору, позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у такій
самій кількості, такого самого роду і
такої самої якості, що були передані
йому позикодавцем, у строк та в порядку,
які встановлені договором; позика
вважається повернутою позикодавцеві в
момент підписання сторонами акту
приймання-передачі (повернення) позики,
обов'язок по складанню якого покладено
за умовами договору на позивача
(позикодавця).

11 квітня 2013 року між сторонами було
складено та підписано акт
приймання-передачі об'єкта позики до
договору № 1 від 11 квітня 2013 року за
яким позивач (позикодавець) передав, а
відповідач (позичальник) прийняв 9924
літрів дизельного пального, що
знаходиться на зберіганні на паливній
базі за адресою: вулиця Комсомольська,
ЗА селище Близнюки Харківської області
та належить позивачу на праві
власності. Як з'ясовано судом, з метою
розвантаження та збереження
дизельного палива позивачем було
укладено договір оренди з ТОВ
"Лозівська паливна компанія" на частину
виробничих потужностей, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1

По строку 11 липня 2013 року та в продовж
десяти календарних днів від даної дати
відповідач (позичальник) повернення
позивачу (позикодавцю) позики не
здійснив.

При цьому, матеріали справи також не
містять доказів складання позивачем
акту приймання-передачі (повернення)
позики, обов'язок по складанню якого за
умовами п. 3.4 договору покладена на
позивача (позикодавця). Докази
звернення позивача до відповідача із
вимогою про повернення предмету позики
в матеріалах справи відсутні, як і
відсутні докази неможливості
виконання відповідачем зобов'язань за
договором позики в порядок, визначений
умовами договору.

01 жовтня 2013 року позивачем було
складено претензію, в який позивач
вимагав від відповідача сплати боргу у
розмірі 92 293 грн. за неповернуту позику
та 40 847 грн. пені. З надано до матеріалів
справи рекомендованого повідомлення
про вручення поштового відправлення
вбачається, що вказану претензію
відповідачем одержано 11 жовтня 2013 року.

Надаючи правову кваліфікацію спору у
даній справі, з врахуванням
встановлених обставин та оцінивши
докази в їх сукупності суд дійшов
наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
діловою обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як зазначено в ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать; при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 4 статті 180 Господарського
кодексу України встановлено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або
припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст. 173
Господарського кодексу України.

Матеріали справи свідчать про те, що
між сторонами у справі виникли
зобов'язання, які за своєю правовою
природою є правовідносинами, що
випливають із договору позики, і до
яких повинні застосовуватись
положення Цивільного кодексу України,
що регулюють загальні умови виконання
зобов'язання, а також положення
параграфу 1 глави 71 Цивільного
кодексу України.

В силу приписів ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник, згідно статті 1049 ГПК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України, ст. 193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України, ч. 7 ст. 193
Господарського кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно п. 3.1 договору, відповідач
(позичальник) зобов'язаний повернути
предмет позики позивачу
(позикодавцеві) впродовж 10 календарних
днів (тобто по строку до 21 липня 2013
року), при цьому обов'язок по складанню
акту приймання передачі покладено на
позивача (п. 3.4 договору).

Водночас, позивачем не надано доказів
звернення до відповідача з актом
приймання-передачі (повернення)
предмета позики, як і не доведено
відсутність предмету позики у
відповідача.

В силу приписів статті 620 ЦК України, у
разі невиконання боржником
обов'язку передати кредиторові у
власність або у користування річ,
визначену індивідуальними ознаками,
кредитор має право витребувати цю річ у
боржника та вимагати її передання
відповідно до умов зобов'язання.

Водночас, статтею 1050 ЦК України
визначено наслідки порушення договору
позичальником, так, якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики,
він зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Якщо позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками,
він зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до статей 549-552 цього
Кодексу, яка нараховується від дня,
коли речі мали бути повернуті, до
дня їх фактичного повернення
позикодавцеві, незалежно від сплати
процентів, належних йому відповідно
до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання і, в
силу ст. 611 ЦК України, правовими
наслідками, у разі порушення
зобов'язання є: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Статтею 612 ЦК України унормовано, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за
неможливість виконання, що випадково
настала після прострочення. Якщо
внаслідок прострочення боржника
виконання зобов'язання втратило
інтерес для кредитора, він може
відмовитися від прийняття виконання і
вимагати відшкодування збитків.

Аналогічна за змістом є стаття 220 ГК
України згідно частини 2 якої, якщо
внаслідок прострочення боржника
виконання втратило інтерес для
кредитора, він має право відмовитися
від прийняття виконання і вимагати
відшкодування збитків.

Згідно приписів статі 615 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання однією
стороною друга сторона має право
частково або в повному обсязі
відмовитися від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом.
Внаслідок односторонньої відмови від
зобов'язання частково або у повному
обсязі відповідно змінюються умови
зобов'язання або воно припиняється.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу у разі їх порушення,
невизнання чи оспорювання.

Тлумачення поняття збитків та
правовий механізм їх нарахування та
стягнення визначено статтями 22 ЦК
України, 224 та 225 ГК України.

Згідно з приписами статті 22 Цивільного
кодексу України, особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Статтею 224 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 вказаного
кодексу до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки; розміру збитків; причинного
зв'язку між протиправною поведінкою
боржника та збитками; вини.

При цьому позивачем, з огляду на
характер правовідносин що склались між
сторонами в рамках договору позики № 1
від 11 квітня 2013 року, не доведено
правових підстав для застосування
судом вказаних норм законів - збитків.

Матеріали справи не містять а ні
доказів звернення позивача до
відповідача із вимогою щодо
повернення позики, а ні доказів
складання позивачем акту повернення
позики з наданням його відповідачу, а
ні доказів відсутності у відповідача
предмету договору позики; жодних дій
між сторонами, спрямованих на
з'ясування питання щодо повернення
предмету позики, вчинено не було.
Позивач без припинення договірних
зобов'язань за договором позики № 1 від
11 квітня 2013 року (як-то розірвання
договору, відмова від договору, відмова
від прийняття виконання зобов'язання у
визначений умовами договору спосіб)
звернувся до суду із позовом про
відшкодування 133 140 грн. коштів, частина
яких у розмірі 92 293 грн. на думку
позивача складається з суми боргу і І
ґрунтується на ст. ст. 225, 226 ГК України.
При цьому в матеріалах справи наявна
претензія позивача від 01 жовтня 2013 року
в який позивач вимагав від відповідача
саме сплати суми боргу у розмірі 92 293
грн. за неповернуту позику та пені у
розмірі 40 847 грн.

Суд звертає увагу позивача на те, що
борг - це грошове зобов'язання по
оплаті, яке, в силу договірних
зобов'язань, виникає у боржника перед
кредитором. Водночас, згідно умов
договору позики № 1 від 11 квітня 2013
року, у позичальника (відповідача у
справі) відсутнє грошове зобов'язання
перед позивачем.

З посиланням на переданий
відповідачеві предмету позики -
дизельне пальне, яке відповідає
державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу, у кількості
9924 літрів позивачем, виходячи з
вартості вказаного дизельного палива
9,30 грн. за один літр, здійснено
розрахунок суми боргу у розмірі 92 293
грн.

Згідно домовленості сторін (п. 1.1, 3.2
договору), відповідач (позичальник)
зобов'язався повернути позивачу
(позикодавцю) позику у такій самій
кількості, такого самого роду і такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем.

11 квітня 2013 року між сторонами було
складено та підписано акт
приймання-передачі об'єкта позики до
договору № 1 від 11 квітня 2013 року за
яким позивач (позикодавець) передав, а
відповідач (позичальник) прийняв 9924
літрів дизельного пального і який не
містить визначення якості, роду
переданого дизельного палива.

Позивач не довів передання ним на
корись відповідача саме дизельного
пального, яке відповідає державним
стандартам ЄВРО 5 виробництва
Мозирського нафтопереробного заводу,
оскільки належних та допустимих
доказів в обґрунтування передачі
відповідачу саме такого предмету
позики позивачем не надано (позивачем
не доведено відсутність іншого
дизельного палива (інвентаризаційні
акти, облікові документи тощо)).
Посилання позивача на договір № 1Д від
14 березня 2013 року та на
товарно-транспортні накладні № 37 та №
41 від 11 квітня 2013 року не мають під
собою підґрунтя, оскільки вони
укладені між позивачем та ТОВ
"Лозівська паливна компанія", відмітки
відповідача на товарно-транспортних
накладних № 37 та № 41 від 11 квітня 2013
року про одержання визначеного
позивачем дизельного палива, яке
відповідає державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу, відсутні. Акт
приймання-передачі об'єкта позики до
договору № 1 від 11 квітня 2013 року
свідчить про передання позивачем
(позикодавцем) відповідачу
(позичальнику) 9924 літрів дизельного
пального та не містить визначення роду
та якості дизельного палива.

Згідно вимог передбачених ст. 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено,
що кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів ст. 36 ГПК
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст. 43
ГПК України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позивачем позовні вимоги про стягнення
на його користь з відповідача 92 293 грн.
боргу не підтверджені належними
доказами, зобов'язання сторін за
договором позики № 1 від 11 квітня 2013
року (а ні станом на час звернення
позивача з позовом до суду, а ні станом
на час винесення рішення у даній
справі) є такими, що не змінились, таким
чином позивачем невірно обраний спосіб
захисту свого порушеного права,
оскільки, в сили зобов'язань сторін,
позивач повинен звертатись із вимогою
про витребування (повернення) майна -
предмету позики.

З посиланням на пункт 5.3 договору
позивачем також пред'явлено до
стягнення 40 847 грн. пені.

Згідно вказаного пункту договору
сторонами передбачена
відповідальність відповідача у
вигляді пені у розмірі 0,5% від частини
неповернутої позики пального
визначеної за середніми роздрібні
цінами по Лозівському району
Харківської області за кожен день
прострочення виконання у разі
несвоєчасного повернення позики.

За змістом ст. ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання) за
яким передбачено правові наслідки,
зокрема сплата неустойки.

Право нарахування пені виникає у
кредитора з наступного дня після
спливу кінцевого терміну виконання
зобов'язань і, з врахуванням приписів
ст. 232 ГК України, припиняється через 6
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Згідно приписів статті 1050 ЦК України, у
разі якщо позичальник своєчасно не
повернув речі, визначені родовими
ознаками, він зобов'язаний сплатити
неустойку відповідно до статей 549-552
цього Кодексу, яка нараховується від
дня, коли речі мали бути повернуті,
до дня їх фактичного повернення
позикодавцеві, незалежно від сплати
процентів, належних йому відповідно
до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином вказаною нормою ЦК України
унормовано право позивача на
здійснення нарахування пені
(неустойки) починаючи з дня
прострочення (в даному випадку з 22
липня 2013 року) і до дня фактичного
повернення речі позикодавцеві -
позивачу.

Матеріали справи не містять доказів
повернення відповідачем позивачу
позики - дизельного пального у
кількості 9924 літри по строку 21 липня 2013
року, отже наявне порушення умов
договору з боку відповідача і,
відповідно, у позивача з 22 липня 2013
року виникають правові підстави для
нарахування пені, оскільки відповідач
з настанням вказаного строку є таким,
що прострочив виконання зобов'язання.

Водночас, при проведенні розрахунку
пені позивачем її нарахування
здійснювалось виходячи з вартості
дизельного пального, яке відповідає
державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу. Судом надано
оцінку таким твердженням позивача, про
що зазначено вище в рішенні суду, на
думку суду позивачем недоведене
передання відповідачеві 9924 літрів
дизельного пального, що відповідає
державним стандартам ЄВРО 5
виробництва Мозирського
нафтопереробного заводу. За таких
обставин, керуючись вимогами частини 1
статті 4-7 та частини 1 статті 43 ГПК
України, суд здійснив перевірку
обґрунтованості і правильності
здійсненого позивачем нарахування
пені та відмовляє в задоволенні позову
у цій частині у зв'язку з недоведеністю
позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.ст. 44 та 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до яких судові
витрати з цієї справи покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 1, 4, 12, 22, 27, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 69, 75,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу, а
прокурор апеляційне подання протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 17.02.2014 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/5158/13