ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року
Справа №922/4051/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя
Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.

при секретарі Голозубовій О.І.

за участю представників сторін:

позивач - Семенов В.О.;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.
№3611Х/1-35) на рішення господарського
суду Харківської області від 12
листопада 2013 року у справі №922/4051/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Срібне
місто", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства
"Ідея банк", м. Львів

про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 12 листопада 2013
року у справі (суддя Погорелова О.В.) у
задоволенні заяви позивача про
забезпечення позову відмовлено; у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач з рішенням суду першої
інстанції не погодився, звернувся до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на недоведеність обставин,
що мають значення для справи, порушення
норм матеріального права, просить його
скасувати, прийняти нове, яким визнати
право власності Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Срібне
місто" на автомобіль марки ВАЗ 21154,
реєстраційний номер АА6507КЕ, номер
кузову ХТА211540А4889292, 2010 року випуску,
автомобіль марки ВАЗ 21154, реєстраційний
номер АА6520КЕ, номер кузову ХТА211540А4896330,
2010 року випуску, автомобіль марки
ВАЗ21154, реєстраційний номер АА6503КЕ,
номер кузову ХТА211540А4889371, 2010 року
випуску.

У судове засідання 01 серпня 2012 року 1-ша,
2-га, 3-тя, 4-та, 5-та треті особи не
з'явились, хоча про дату і місце
судового розгляду були повідомлені
належним чином.

Ні відповідач, ні треті особи відзивів
на апеляційну скаргу не надали.

У судовому засіданні позивач підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

Відповідач та 6-та третя особа,
посилаючись на необґрунтованість
апеляційної скарги, просили рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
позивача, заслухавши у судовому
засіданні пояснення уповноважених
представників позивача, відповідача,
третьої особи, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, розглянувши справу у
відповідності до вимог статті 101 ГПК
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом при прийнятті оскаржуваного
рішення, між Відкритим акціонерним
товариством "Плюс Банк" (згідно змін до
статуту від 13.10.2011 року найменування
змінено на Публічне акціонерне
товариство "Ідея Банк") (далі - банк) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Євро Лізинг" 17 грудня
2009 року укладено договір №968 про
відкриття револьверної кредитної
лінії.

Умови договору №968 про відкриття
револьверної кредитної лінії від 17
грудня 2009 року в процесі реалізації
сторонами своїх прав та обов'язків,
неодноразово змінювались додатковими
угодами.

Відповідно до п. п. 1.1., 1.2. кредитного
договору банк відкрив позичальнику
револьверну кредитну лінію для
фінансування складу легкових
транспортних засобів з метою подальшої
передачі його у лізинг з сумою ліміту
кредитування 20 000 000,00 грн. із строком
дії кредитного ліміту 60 місяців від
дати укладення кредитного договору,
тобто по 28 листопада 2014 року, зі сплатою
процентів за користування кредитом і
комісій, передбачених цим договором.

У рахунок відкритої кредитної лінії
банк надавав кредит частинами -
траншами. Додатковою угодою №4 від
29.11.2010 року ліміт кредитування
збільшено до 30 000 000,00 грн. із строком дії
кредитного ліміту 60 місяців від дати
укладення кредитного договору, тобто
по 28 листопада 2014 року, зі сплатою
процентів за користування кредитом і
комісій, передбачених кредитним
договором та додатковими угодами до
нього.

Згідно п. 3.1. кредитного договору,
позичальник зобов'язався
використовувати кредит на зазначені у
цьому договорі цілі, і повернути кожний
транш кредиту в термін, передбачений
додатковою угодою до цього кредитного
договору про видачу траншу кредиту, але
в будь-якому випадку не пізніше, ніж в
обумовлений п. 1.1. цього договору
термін.

За користування кредитними коштами,
згідно п. 6.2. кредитного договору,
позичальник сплачує банку проценти
річні в розмірі, що визначається як
фіксована ставка, що вказується в
кожній додатковій угоді про надання
траншу кредиту, при цьому, протягом
перших 14 місяців дії цього договору,
розмір фіксованої процентної ставки
становить 25%.

Додатковою угодою №3 від 01.10.2010 року до
кредитного договору пункт 6.2
кредитного договору викладено у новій
редакції та визначено, що з 01.10.2010 року
розмір фіксованої процентної ставки
становить 21% річних.

Крім цього, положенням п. 7.1. кредитного
договору сторони погодили, що за
несвоєчасне надходження платежів на
рахунок банку, несвоєчасне чи
неналежне погашення кредиту та сплату
процентів банк має право вимагати від
позичальника сплати за кожний день
прострочення пеню в розмірі 0,15 % - в
період прострочення сплати від 1 до 60
днів та 0,65 % - в період прострочення
оплати з 61 дня та по день повного
погашення боргу за цим договором.
Розмір пені не може перевищувати
подвійну облікову ставку
Національного банку України.

Тобто, ПАТ "Ідея Банк" надав кредит на
загальну суму 35 549 615,36 грн., а ТОВ "Євро
Лізинг" отримав ці кошти, відповідно до
умов кредитного договору №968 про
відкриття револьверної кредитної
лінії.

Для забезпечення виконання зобов'язань
за договором №968 про відкриття
револьверної кредитної лінії від 17.12.2009
року та всіма додатковими угодами
(договорами, додатками) до нього, які
можуть бути укладенні в майбутньому
(далі при спільному згадуванні -
кредитний договір), між ПАТ "Ідея Банк"
(заставодержатель) та ТОВ "Євро Лізинг"
(заставодавець) укладено договір
застави транспортних засобів від 28.01.2010
року та договір застави транспортних
засобів від 29.10.2010 року, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
Апатенко М.А., зареєстрований в реєстрі
за № 2066, умови яких в подальшому
змінювались додатковими угодами.

Предметом застави по вказаних
договорах є транспортні засоби,
перелік, вартість, кількість яких
визначено в додатках до даних
договорів, які є їх невід'ємними
частинами. Предмет застави знаходиться
за адресою, визначеною в додатку №1 до
кожного з договорів.

Згідно положень підпунктів 1.3.2., 1.3.4.
пункту 1.3. договорів застави
транспортних засобів, заставодавець
заявляє та гарантує, що предмет застави
є власністю заставодавця, не
подарований, не проданий, іншим чином
не відчужений на момент укладення
цього договору; на підставах,
передбачених чинним законодавством, на
предмет застави може бути звернено
стягнення. У разі невиконання
заставодавцем зобов'язань за кредитним
договором, згідно п. 1.4. вказаних
договорів, заставодержатель має право
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета застави переважно
перед іншими кредиторами (на праві
вищого пріоритету). Заставодержатель
має право звернути стягнення на
предмет застави до настання термінів
виконання будь-якого із зобов'язань,
передбачених кредитним договором, у
разі, зокрема, порушення заставодавцем
будь-якого із зобов'язань, передбачених
кредитним договором; достроково
стягнути кредит та / або проценти,
винагороди за користування ним за
фактичний час користування кредитними
коштами, комісії, при настанні
будь-якої з умов, передбачених
підпунктом 2.4.10. пункту 2.4. цього
договору (підпункти 2.4.10., 2.4.11. пункту 2.4.
договорів застави транспортних
засобів).

Пунктом 1.5. договору застави
транспортних засобів від 29.10.2010 року
узгоджено, що відчуження, заміна,
обтяження предмету застави будь-якими
зобов'язаннями здійснюється
заставодавцем тільки за письмовою
згодою заставодержателя.

Відповідно до розділу 2 даного Договору
застави, що визначає обов'язки
заставодавця, вказано (п. 2.1.6.), що без
письмової згоди заставодержателя не
може відчужувати предмет застави, не
здійснювати інших дій, пов'язаних зі
зміною права власності на предмет
застави, його обтяження будь-якими
зобов'язаннями, в тому числі: передача в
оренду, майновий найм, безоплатне
користування, спільну діяльність, тощо,
за винятком випадків передачі предмету
застави у лізинг згідно з угодами
(договорами лізингу), перелік яких
наведений у додатку № 1 до Договору.

Пунктом 4.1. договорів застави
транспортних засобів від 28.01.2010 року та
від 29.10.2010 року сторони обумовили, що
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за вибором
заставодержателя одним з способів: за
рішенням господарського суду, або
шляхом набуття предмета застави у
власність заставодержателя, або шляхом
реалізації заставодержателем предмета
застави на свій розсуд третій особі,
або шляхом набуття заставодержателем
предмета застави у власність
відповідно до вимог Закону України "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень рухомого майна". За
вибором заставодержателя звернення
стягнення може бути здійснено як на
кожний об'єкт рухомого майна, що
входить в предмет застави, так і на
предмет застави в цілому.

Оскільки предметом спору у даній
справі є визнання права власності на
рухоме майно, то до спірних
правовідносин застосовуються норми
Цивільного кодексу України та інших
законодавчих актів, які регулюють
спірні правовідносини.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу
України передбачено, що цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Однією із підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, відповідно до п. 1 ч. 2
ст. 11 Цивільного кодексу України,
зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 626 Цивільного кодексу України
визначає договір як домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахування
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно норм ст. 1054 Цивільного кодексу
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Як вбачається із ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Факт підписання договору
підтверджують підписи представників
ПАТ "Ідея Банк" та ТОВ "Євро Лізинг", що є
свідоцтвом про досягнення згоди з усіх
істотних умов договору.

Тобто, відповідач виконав умови
кредитного Договору перед ТОВ "Євро
Лізинг" належним чином, надав кредитні
транші на загальну суму 35 549 615,36 грн.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

У свою чергу, ТОВ "Євро Лізинг" було
порушено умови кредитного договору №968
про відкриття револьверної кредитної
лінії, внаслідок чого у нього виникла
заборгованість перед ПАТ "Ідея Банк" за
траншами, виданими в межах кредитної
лінії, що становить 11 683 709,02 грн., з яких
основний борг 10 996 482,05 грн.,
прострочений борг 314 293,53 грн.,
прострочені проценти 184 322,75 грн.,
строкові проценти 183 078,08 грн., пеня по
кредиту З 487,36 грн., пеня по процентах 2
045,25 грн.

З метою врегулювання даного питання
ПАТ "Ідея Банк" направив на адресу ТОВ
"Євро Лізинг" вимогу від 16.04.2013 року №
12.2/28165 про дострокове повернення
заборгованості в розмірі 11 622 430,54 грн.,
які останніми залишені без реагування.

Керуючись вимогами чинного
законодавства, ПАТ "Ідея Банк"
звернувся до господарського суду
Львівської області із позовом до ТОВ
"Євро Лізинг" про звернення стягнення
на заставне майно та стягнення
заборгованості по кредитному договору
та, з урахуванням заяви від 05.06.2013 року
про уточнення предмета позову та
розміру позовних вимог, просив суд в
рахунок погашення заборгованості за
траншами договору №968 про відкриття
револьверної кредитної лінії від 17.12.2009
року на загальну суму 10 306 084,19 грн.
звернути стягнення на заставне майно
ТОВ "Євро Лізинг" шляхом передання
(набуття) у власність позивача з правом
реєстрації транспортних засобів за
останнім в органах Державтоінспекції
МВС України.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 05 червня 2013
року, яке набрало законної сили, було
звернено стягнення на заставне майно
ТОВ "Євро Лізинг" шляхом передання у
власність ПАТ "Ідея Банк", зокрема і на
спірні транспортні засоби.

Згідно статті 35 ГПК України обставини,
визнані господарським судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті ж самі сторони.

Отже, оскільки рішення господарського
суду Львівської області від 05 червня 2013
року по справі №914/1675/13 набрало
законної сили, воно має преюдиційне
значення, а факти, встановлені під час
розгляду справи №914/1675/13, не повинні
доводитися знову при вирішенні даної
справи.

Закон України "Про заставу" встановлює
обмеження щодо відчуження предмету
застави і частиною 2 статті 17, яка
кореспондується із статтею 586
Цивільного кодексу України, забороняє
заставодавцю відчужувати заставлене
майно без згоди заставодержателя.

Враховуючи те, що у ТОВ "Євро Лізинг"
утворилась заборгованість перед ПАТ
"Ідея Банк" внаслідок неналежного
виконання договірних зобов'язань, щодо
повернення кредитних коштів згідно
Договору кредиту №968 від 17 грудня 2009, а
також те, що банком, як
заставодержателем за Договором
застави від 29 жовтня 2010 року не
надавалась згода на перехід права
власності до ТОВ "Торговий дім Срібне
місто" на предмет лізингу, колегія
суддів підтримує висновок місцевого
суду, що ТОВ "Торговий дім Срібне місто"
не набуло право власності на спірне
майно.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що 13 вересня 2013 року між
ПАТ "Ідея Банк" та ТОВ "Торговий дім
Срібне місто" була укладена Додаткова
угода до Договору оперативного лізингу
№102 від 15.08.2006 року, на підставі рішення
господарського суду Львівської
області від 05.06.2013 року по справі
№914/1675/13 та у відповідності до ст. 770 ЦК
України, за яким право власності на
транспортні засоби, які є предметом
лізингу, а також права та обов'язки
лізингодавця перейшли від ТОВ "Євро
Лізинг" () до ПАТ "Ідея
Банк", враховуючи п. 8.6. Договору
Оперативного лізингу № 102 від 15.08.2006
року, відповідно до якої відбулась
заміна сторони у зобов'язанні, а саме
лізингодавця з ТОВ "Євро Лізинг" на ПАТ
"Ідея Банк" в частині виконання прав і
обов'язків щодо автомобілів які є
предметом даного спору.

Отже, суд вважає позовні вимоги ТОВ
"Торговий дім Срібне місто" такими, що
задоволенню не підлягають з огляду на
відсутність факту надання згоди ПАТ
"Ідея Банк" як заставодержателя
предмету лізингу.

У свою чергу, ТОВ "Євро Лізинг" порушив
порядок відчуження даних транспортних
засобів, не отримавши відповідної
згоди на їх відчуження, з якими
законодавчі приписи та умови Договору
застави транспортних засобів від 29.10.2010
року, Договору оперативного лізингу
від 15.08.2006 року № 102, а також Додаткової
угоди від 23.03.2013 року пов'язують перехід
від лізингодавця до лізингоодержувача
права власності на предмет лізингу.
Позивачем не надано жодних доказів, які
б підтверджували отримання від ПАТ
"Ідея Банк" згоди на відчуження
предмету лізингу на користь ТОВ
"Торговий дім Срібне місто".

З аналізу матеріалів справи, доводів
сторін в обґрунтування своїх вимог та
позиції у справі, а також положень норм
матеріального права, колегія суддів
дійшла висновку, що у позивача були
відсутні підстави набуття права
власності на спірне майно.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що твердження позивача,
викладені ним в апеляційній скарзі, не
доведені належними доказами, тоді як
господарським судом першої інстанції в
повній мірі з'ясовані та правильно
оцінені обставини у справі та ухвалене
ним рішення є законним та
обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав
для його скасування та задоволення
апеляційної скарги колегія суддів не
вбачає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги
відмовити.

Рішення господарського суду
Харківської області 12 листопада 2013
року у справі №922/4051/13 залишити без
змін.

Повний текст постанови по справі
підписаний 20.01.2014 року.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.