КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р. Справа№ 910/19976/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання
Шевченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги № 244/юр/13 від 24.12.2013 року
товариства з обмеженою
відповідальністю «Український папір»
на рішення господарського суду міста
Києва від 11.12.2013 року

у справі № 910/19976/13 (суддя - Босий В.
П.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український папір»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Індагро Груп»

про стягнення 17 893, 70 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Омельченко О.М. - дов. № 2
від 02.02.2014 року,

відповідача: Тупікін І.Е. - дов. № 7 від
07.07.2013 року

ВСТАНОВИВ:

15.10.2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Український папір»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Індагро Груп» про
стягнення 849 331, 35 грн., що становить: 831
437, 65 грн. боргу по оплаті отриманого
товару, 14 580, 08 грн. - пені та 3 313, 62 грн. -
3 % річних (а.с.6-12, т.1).

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за договором
поставки № 3008 від 14.03.2013 року, а саме,
відповідачем не в повному обсязі та
несвоєчасно здійснено оплату
поставленого товару.

11.12.2013 року позивач звернувся до суду із
заявою, в якій просив стягнути з
відповідача пеню в сумі 14 580,08 грн. та 3%
річних в сумі 3 313,62 грн., оскільки
відповідач сплатив борг в сумі 831 437, 65
грн. (а.с.163-165, т.1).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11.12.2013 року у справі № 910/19976/13
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Індагро Груп» на
користь ТОВ «Український папір» пеню в
сумі 7 290, 04 грн., 3 % річних в сумі 3 313, 62
грн. та судовий збір у розмірі 1 720, 50 грн.
В іншій частині у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 17.12.2013 року у справі № 910/19976/13
повернуто товариству з обмеженою
відповідальністю «Український папір»
з Державного бюджету України 15 266, 13 грн.
судового збору, сплаченого за
платіжним дорученням №575 від 15.10.2013
року, що знаходиться в матеріалах
справи № 910/19976/13 (2013 р.) господарського
суду міста Києва (а.с.37-38, т.2).

Вищевказана ухвала мотивована тим, що
відповідач сплатив суму боргу, а відтак
відповідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір», дана обставина є
підставою для повернення сплаченого
судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач, ТОВ «Український папір» 25.12.2013
року подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати частково рішення
місцевого господарського суду, щодо
зменшення вдвічі розміру пені до суми 7
290, 04 грн., що підлягає стягненню з ТОВ
«Індагро Груп», постановити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Даною апеляційною скаргою скаржник
також просив скасувати ухвалу
господарського суду міста Києва від
11.12.2013 року про повернення з Державного
бюджету України 15 266, 13 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини
справи, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що суд першої
інстанції не об'єктивно оцінив всі
обставини даної справи та неправомірно
зменшив суму пені.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.01.2014 року
апеляційну скаргу ТОВ «Український
папір» прийнято до провадження та
призначено до розгляду у судовому
засіданні за участю представників
сторін на 10.02.2014 року.

Представник апелянта в судовому
засіданні підтримав доводи
апеляційної скарги.

Відповідач в судовому засіданні 10.02.2013
року та у відзиві на апеляційну скаргу
заперечив доводи скаржника, просить
рішення місцевого господарського суду
залишити без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права встановила
наступне.

14.03.2013 року між сторонами у справі було
укладено договір поставки № 3008
(далі-договір поставки), відповідно до
п. 1.1. якого ТОВ «Український папір»
(постачальник за договором, позивач у
справі) зобов'язався передати у
власність покупця товар в асортименті,
кількості та за цінами, вказаними в
специфікації (додаток №1), яка є
невід'ємною частиною даного договору, а
ТОВ «Індагро Груп» (покупець за
договором, відповідач у справі)
зобов'язалося прийняти та оплатити
весь обсяг товару, зазначений в
специфікації на умовах та в порядку,
визначених даним договором.

Відповідно до п.2.1. договору поставки
загальна сума даного договору
становить вартість товару отриманого
по всім накладним та визначена
сторонами у специфікації (Додаток № 1),
враховуючи п.2.3. даного договору.

Розділом 3 договору сторони визначили
порядок поставки.

Згідно п. 4.1. договору поставки
розрахунки за товар, поставка якого
передбачена даним договором,
проводяться у вигляді безготівкових
платежів у національній валюті України
на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.2. договору поставки покупець,
на підставі видаткової накладної
проводить оплату поставленого товару
протягом 35 календарних днів з моменту
поставки.

Відповідно до п. 6.2. договору поставки
за несвоєчасну оплату поставленого
товару, покупець сплачує постачальнику
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період
прострочення оплати від несплаченої
суми, за кожен день прострочення.

Як вбачається із матеріалів справи, на
виконання умов договору, позивач
поставив, а відповідач отримав товар на
суму 2 321 437,65 грн., що підтверджується
копіями заявок відповідача,
рахунків-фактур, листами-погодженнями
відповідача, довіреностями на право
отримання товару, видатковими
накладними, які долучено до матеріалів
справи.

Відповідач частково оплатив товар в
сумі 1 490 000 грн., відтак борг на час
подачі позову до суду становив 831 437, 65
грн.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання, які мають ознаки
договору поставки, згідно якого в силу
вимог ст. 712 ЦК України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки
є консенсуальним, двостороннім і
оплатним. Як консенсуальний договір
він вважається укладеним з моменту
досягнення сторонами згоди щодо всіх
істотних умов. Двосторонній характер
договору поставки зумовлює взаємне
виникнення у кожної сторони прав та
обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно вимог ст. ст. 662-664 ЦК України
постачальник зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором.
Обов'язок продавця вважається
виконаним у момент вручення товару
покупцеві, якщо договором
встановлений обов'язок продавця
доставити товар.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Місцевий господарський суд правомірно,
посилаючись на норми ст.ст. 174, 193 ГК
України, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629 ЦК України
зазначив, що підставою виникнення
зобов'язання є договір укладений між
сторонами, зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до вимог закону, умов
договору. Статтею 525 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Місцевим господарським судом
встановлено, що станом на 10.12.2013 року
відповідач сплатив борг в сумі 831 437, 65
грн., що підтверджується довідкою ПАТ
«АТ «Укргазбанк» від 09.12.2013 року №
1592/9407/2013 (а.с.167-168, т.1).

Водночас, судом першої інстанції
правомірно встановлено, що
відповідачем порушено визначені
договором поставки строки оплати
поставленого товару.

Позивачем заявлені вимоги щодо
стягнення з відповідача 3% річних в сумі
3 313, 62 грн. в порядку ст. 625 ЦК України.

Стаття 625 ЦК України передбачає, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір не
встановлений договором.

Таким чином у цивільно-господарських
відносинах кредитор вправі вимагати
компенсації збитків, що виникають у
випадку неправомірного використання
його коштів боржником, з урахуванням
приписів статті 625 ЦК України, тобто у
розмірі 3 % річних у поєднанні з
інфляційними втратами, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних,
колегія суддів апеляційної інстанції
визнає правомірним висновок місцевого
господарського суду про задоволення
позовної вимоги щодо стягнення 3 %
річних в сумі 3 313, 62 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
просив стягнути з відповідача пеню в
сумі 14 580,08 грн. за період 26.06.2013 року по
15.10.2013 року.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, різновидом якої є пеня.

Однак, з врахуванням встановлених
господарським судом обставин щодо
повної сплати боргу відповідачем, суд
першої інстанції, відповідно до вимог
п.3 ст.83 ГПК України, зменшив розмір пені
вдвічі до 7 290, 04 грн.

Колегія суддів апеляційного суду не
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу
України передбачає можливість
зменшення за рішенням суду розміру
неустойки, якщо розмір неустойки
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського
кодексу України у разі, якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Господарський суд, приймаючи рішення,
згідно п. 3 ст. 83 ГПК України, має право
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Правовий аналіз вказаних норм
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Згідно пункту 3.17.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, колегія суддів констатує, що
сплата боргу відповідачем після
звернення позивача до суду за захистом
свого порушеного права не є винятковим
випадком для зменшення суми пені.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
суд першої інстанції не обґрунтував, в
чому полягає винятковість даного
випадку, не взяв до уваги значний
період існування боргу відповідача
перед позивачем, а також не врахував, що
відповідач сплатив борг лише у грудні
2013 року.

За даних обставин, колегія дійшла
висновку про те, що рішення суду в
частині стягнення пені підлягає зміні,
задовольнивши позовні вимоги позивача
в цій частині повністю, стягнувши з ТОВ
«Індагро Груп» 14 580, 08 грн. пені.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи та
надано цим обставинам відповідну
правову оцінку, однак апеляційна
інстанція вважає за необхідне змінити
рішення господарського суду міста
Києва від 11.12.2013 року у справі № 910/19976/13,
в частині розміру пені, яка підлягає
стягненню повністю в сумі 14 580, 08 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що місцевий
господарський суд безпідставно
ухвалою від 17.12.2013 року повернув
позивачу з Державного бюджету України
15 266, 13 грн.

З огляду на приписи ст.ст. 22, 44-49, 57 ГПК
України, Постанову Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 року «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» (п.п. 3.10., 4.6.)
передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач. Отже, у разі прийняття судом
зміни (в бік збільшення або зменшення)
кількісних показників, у яких
виражається позовна вимога, має місце
нова ціна позову, виходячи з якої й
вирішується спір, - з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній, так і
в описовій частині рішення. При цьому
питання щодо повернення зайво
сплаченої суми судового збору у зв'язку
із зменшенням позовних вимог
вирішується господарським судом на
загальних підставах і в порядку,
визначеному законодавством.

Зменшення розміру позовних вимог
згідно з пунктом 1 частини першої
статті 7 Закону України «Про судовий
збір» може бути підставою для
повернення відповідної суми судового
збору, але якщо ж таке зменшення
пов'язане з частковим визнанням та
задоволенням позову відповідачем
після подання позову, то судовий збір у
відповідній частині, з урахуванням
припису частини другої статті 49 ГПК,
покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, підлягає
скасуванню і ухвала господарського
суду м. Києва від 17.12.2013 року у справі №
910/19976/13 про повернення ТОВ «Український
папір» з Державного бюджету України 15
266, 13 грн. судового збору, сплаченого
платіжним дорученням № 575 від 15.10.2013
року, що знаходиться в матеріалах даної
справи.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються відповідача у
справі.

Керуючись ст. ст.49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український папір» на рішення
господарського суду міста Києва від
11.12.2013 року у справі № 910/19976/13
задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 11.12.2013 року у справі № 910/19976/13
змінити.

3. Ухвалу господарського суду м. Києва
від 17.12.2013 року у справі № 910/19976/13
скасувати.

4. Резолютивну частину рішення викласти
в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Індагро
Груп» (01042, м. Київ, вул. Патріса Лумумби,
4/6, корп. А, кім. 617; ідентифікаційний код
34528410) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український папір»
(04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б;
ідентифікаційний код 25394112) пеню у
розмірі 14 580 (чотирнадцять тисяч
п'ятсот вісімдесят) грн. 08 коп., 3% річних
у розмірі 3 313 (три тисячі триста
тринадцять) грн. 62 коп. та судовий збір у
розмірі 16 986 (шістнадцять тисяч
дев'ятсот вісімдесят шість) грн. 63 коп.
за розгляд справи в суді першої
інстанції.»

5. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Індагро Груп» (01042, м.
Київ, вул. Патріса Лумумби, 4/6, корп. А,
кім. 617; ідентифікаційний код 34528410) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український папір»
(04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б;
ідентифікаційний код 25394112) судовий
збір в сумі 860 (вісімсот шістдесят) грн.
60 коп. за розгляд справи в апеляційній
інстанції.

6. Доручити господарському суду м.
Києва видати накази.

7. Справу № 910/19976/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя
Г.А. Жук

Судді
О.В. Агрикова

А.О. Мальченко