м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23504/13 03.02.14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД
ТРУБОПРОВІДНОЇ АРМАТУРИ «МАРШАЛ»

до публічного акціонерного товариства
«УКРГАЗВИДОБУВАННЯ»

про стягнення 191.571,32 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Саранча Н.А. - за довіреністю
від 09.08.2013 № 87/24;

відповідача: Перець Б.О. - за
довіреністю від 17.12.2013 № 2-54д.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД
ТРУБОПРОВІДНОЇ АРМАТУРИ «МАРШАЛ»
звернулося до Господарського суду
міста Києва із позовом до публічного
акціонерного товариства
«УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» про стягнення з
останнього заборгованості в сумі 191.571,32
грн.

Суть спору: позивач свої позовні вимоги
мотивує тим, що останній, на підставі
укладеного між сторонами даного спору
договору поставки кранів кульових в
асортименті (закупівля товару за
власні кошти) від 14.06.2013, поставив
відповідачеві товар, який останній
отримав, але не оплатив у зв'язку з чим,
у відповідача перед позивачем
утворилася заборгованість в сумі 191.571,32
грн, з яких: 189.388,80 грн - основна
заборгованість; 236,74 грн - пеня; 1.945,78 грн
- 3 % річних.

Таким чином, на підставі
вищевикладеного, позивач просить суд
задовольнити його позовні вимоги та
стягнути з відповідача заборгованість
в сумі 191.571,32 грн у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.12.2013 прийнято вказану вище
позовну заяву до розгляду та порушено
провадження у справі № 927/23504/13.

Повноважний представник відповідача у
судових засіданнях надав усні
пояснення по суті спору, відповідно до
яких відповідач позовні вимоги
відхиляє з тих підстав, що позивачем не
було виставлено рахунку на оплату
товару.

Представниками сторін клопотання щодо
фіксації судового процесу не
заявлялося у зв'язку з чим, розгляд
справи здійснювався без застосуванням
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

В судовому засіданні 03.02.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних
представників сторін по суті даного
спору та дослідивши наявні докази у
матеріалах даної справи, Господарський
суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою
відповідальністю «ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД
ТРУБОПРОВІДНОЇ АРМАТУРИ «МАРШАЛ», як
постачальником, (далі - позивач) та
публічним акціонерним товариством
«УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» в особі його філії
Газопромислового управління
«ПОЛТАВАГАЗВИДОБУВАННЯ», як покупцем,
(далі - відповідач) укладено договір
поставки кранів кульових в асортименті
(закупівля товару за власні кошти) від
14.06.2013 (далі - Договір).

Згідно предмету Договору позивач
зобов'язується поставити
відповідачеві товар, зазначений у
специфікації, що додається до Договору
і є його невід'ємною частиною, а
відповідач - прийняти і оплатити товар.
Найменування / асортимент товару,
одиниця виміру, кількість, ціна за
одиницю товару та загальна вартість
Договору вказується у специфікації
(п.п. 1.1, 1.2 Договору).

У відповідності до п. 3.1 Договору його
ціна вказується у специфікації в
гривнях та включаючи ПДВ (для
резидента) або в іноземній валюті (для
нерезидента). Загальна вартість
Договору визначається загальною
вартістю товару, вказаної у
специфікації (п. 3.2 Договору).

У пунктах 4.1, 4.2 Договору сторони
визначили, що розрахунки проводяться
таким шляхом: оплати відповідачем
після пред'явлення позивачем рахунка
на оплату товару та підписаного
сторонами акту приймання-передач
товару або видаткової накладної,
шляхом перерахування коштів на рахунок
позивача, з урахуванням ПДВ, на умовах,
зазначених у специфікації. До рахунка
додаються: підписаний уповноваженими
представниками сторін акт
приймання-передачі товару або
видаткова накладна.

Виходячи зі Специфікації від 14.06.2013 № 1
до Договору (далі - Специфікація)
загальна вартість товару, що
поставляється за нею складає 189.388,80 грн.

У пункті 5 Специфікації сторони
визначили умови та строки оплати
товару: оплата по факту поставки
протягом 30 (тридцяти) календарних днів
з дати поставки товару.

Як визначено у п. 7.1 Договору у разі
невиконання або неналежного виконання
своїх зобов'язань за Договором сторони
несуть відповідальність, передбачену
законодавством України та Договором.

За порушення строків оплати відповідач
сплачує на користь позивача пеню у
розмірі 0,001 % від суми простроченого
платежу, за кожний день прострочення
платежу, але не більше подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в період, за який
сплачується пеня (п. 7.11 Договору).

Пунктом 10.1 Договору визначено, що
вказаний правочин набирає чинності з
дати його підписання сторонами і діє до
31.12.2013, а частині взаєморозрахунків - до
повного виконання зобов'язань.

Статтею 193 Господарського кодексу
України встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного
кодексу України договір є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону,
договору (ст. 526 Цивільного Кодексу
України), а одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускаються
(ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір за
своєю правовою природою є договором
поставки.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України унормовано, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (ст. 655
Цивільного кодексу України).

Так, позивач 21 червня 2013 року виставив
відповідачеві рахунок-фактуру №
ЛСП00002067 на суму 189.388,80 грн та згідно
видаткової накладної № 1451 поставив
відповідачеві товар на суму 189.388,80 грн.
Вказана видаткова накладна підписана
представником відповідача, який
уповноважений останнім на отримання
від позивача товарно-матеріальних
цінностей довіреністі від 21.06.2013 №
557(засвідчені копії рахунку та
накладної наявні у справі).

Спір між сторонами судового процесу
виник внаслідок порушення з боку
відповідача строку оплати товару, який
закріплений у п. 5 Специфікації,
відповідач вартість отриманого товару
на користь позивача не оплатив, що
призвело до виникнення у відповідача
перед позивачем заборгованості в сумі
189.388,80 грн.

У зв'язку із наведеною обставиною
позивач звертався до відповідача із
вимогою (лист від 05.11.2013 № 519) про
погашення наявної заборгованості в
сумі 189.388,80 грн, яку останній отримав
08.11.2013, про що свідчить відмітка особи
відповідача за довіреністю на
поштовому повідомленні про вручення
поштового відправлення. Проте, вимога
вказана вимога позивача залишена
відповідачем без задоволення та
виконання.

Заперечення відповідача проти позову з
тих підстав, що позивачем не
виставлявся рахунок на оплату товару,
судом відхиляються оскільки, як
встановлено вище, позивачем
виставлявся відповідачеві
рахунок-фактура від 21.06.2013 № ЛСП00002067 на
оплату товару в сумі 189.388,80 грн. Крім
того, відповідачем отримано вимогу
позивача, викладену у лист від 05.11.2013 №
519, на яку відповідач жодним чином не
відреагував, в той час як частиною 1
статті 222 Господарського кодексу
України унормовано, що учасники
господарських відносин, що порушили
майнові права або законні інтереси
інших суб'єктів, зобов'язані поновити
їх, не чекаючи пред'явлення їм
претензії чи звернення до суду.

Отже, виходячи з викладених вище
обставин та наявних у матеріалах даної
справи доказів, суд дійшов висновку, що
позов підлягає задоволенню повністю з
урахуванням такого.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України унормовано, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд відзначає, жодного підтвердження
щодо факту погашення відповідачем
перед позивачем заборгованості в
розмірі 189.388,80 грн, сторонами судового
процесу до суду не подано.

Таким чином, факт наявності
заборгованості у відповідача перед
позивачем належним чином доведений,
документально підтверджений і в той же
час відповідачем не спростований,
відтак, суд дійшов висновку, що позовна
вимога про стягнення з відповідача
основної заборгованості є
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню повністю в сумі 189.388,80 грн.

З огляду на те, що відповідач своїми
діями порушив зобов'язання за
Договором (ст. 610 Цивільного кодексу
України), то він вважається таким, що
прострочив виконання (ст. 612 Цивільного
кодексу України), тому є підстави для
застосування відповідальності,
встановленої договором та законом.

Враховуючи, що у правовідносинах
сторін спору має місце допущене з боку
відповідача порушення у його
зобов'язанні за Договором, позивач
заявив позовні вимоги про застосування
до публічного акціонерного товариства
«УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» господарської
санкції у вигляді пені за період часу з
24.07.2013 по 25.11.2013, розмір якої складає 236,74
грн, а також відповідальності за
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання шляхом стягнення з
останнього 3 відсотків річних за період
часу з 24.07.2013 по 25.11.2013 в сумі 1.945,78 грн.

Частиною 1 статті 230 Господарського
кодексу України встановлено, що
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Разом із цим, ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України унормовано, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання, а
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Крім того, частиною 2 статті 625
Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, оскільки відповідач не виконав
своє грошове зобов'язання за Договором,
заявлені позивачем позовні вимоги про
стягнення з відповідача пені в сумі 236,74
грн та 3 % річних в сумі 1.945,78 грн є
правомірними та такими, підлягають
задоволенню в повному обсязі, за
розрахунками позивача, які, у свою
чергу, перевірені і визнані судом
вірними.

Обов'язок доказування відповідно до
пункту 4 частини третьої статті 129
Конституції України та статті 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується і
відповідача, який повинен був довести
належними засобами доказування факт
відсутності порушення зобов'язання.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Враховуючи, що позовні вимоги
підлягають задоволенню у повному
обсязі, згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на відповідача.

Крім того, позивач у позовній заяві
просив суд вжити заходів щодо
забезпечення позову у даній справі
шляхом накладення арешту на грошові
кошти, що належать відповідачеві.

Розглянувши заяву позивача про
забезпечення позову, суд її відхиляє,
виходячи з такого.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до
забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов
забезпечується, зокрема, накладанням
арешту на майно або грошові суми, що
належать відповідачеві.

Абзацом 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого
Господарського Суду України від 26.12.2011
№ 16 (далі -Постанова) передбачено, що
особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

Відповідно до абзацу 2 п. 3 Постанови
достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову
не повинні мати наслідком повне
припинення господарської діяльності
суб'єкта господарювання, якщо така
діяльність, у свою чергу, не
призводитиме до погіршення стану
належного відповідачеві майна чи
зниження його вартості.

Отже, вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд повинен брати
до уваги інтереси не лише позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Позивач свою заяву про забезпечення
позову не обґрунтував, доказів того, що
існує реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання рішення суду у
разі задоволення позову, суду не надав.

За таких обставин суд не вбачає
обґрунтованих підстав для задоволення
заяви позивача про забезпечення
позову та не визнає за необхідне
накладати арешт на майно та грошові
кошти відповідача, які знаходяться на
його рахунках банківської установи.

Крім того, суд зазначає, що Законом
України "Про судовий збір" визначено
правові засади справляння судового
збору, платників, об'єкти та розміри
ставок судового збору, порядок сплати,
звільнення від сплати та повернення
судового збору.

Судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі (ст. 4
Закону України "Про судовий збір").

За подання до господарського суду
заяви про забезпечення позову пунктом
2.3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий
збір" встановлена ставка судового
збору у розмірі 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік"
станом на 01.01.2013 рік мінімальна
заробітна плата у місячному розмірі
становить 1.147,00 грн.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, за
подання до господарського суду заяви
про забезпечення позову має бути
сплачений судовий збір в сумі 1.720,50 грн.

Позивач у своїх письмових поясненнях
зазначив, що останній у зв'язку із
одночасним поданням до господарського
суду позовної заяви і заяви про
забезпечення позову звільняється від
сплати збору за останню заяву, оскільки
позивачем сплачено судовий збір за
подання до господарського суду
позовної заяви майнового характеру.
Вказане твердження позивач
підтверджує позицією Вищого
господарського суду України,
викладеної у п. 2.5 постанови Пленуму від
21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України».

Проте, суд із твердженням позивача не
погоджується з огляду на таке.

Абзацом 3 частини 2 статті 2 Закону
України "Про судовий збір" встановлено,
що у разі якщо позовну заяву подано
після подання заяви про вжиття
запобіжних заходів чи заяви про
забезпечення доказів або позову,
розмір судового збору зменшується на
розмір судового збору, сплаченого за
подання заяви про вжиття запобіжних
заходів чи заяви про забезпечення
доказів або позову.

Отже, вищенаведена норми права є
імперативним приписом, відтак, розмір
судового збору зменшується лише за
подання до суду позовної заяви, яку
подано до суду вже після того, як була
подана заява, у даному випадку, про
забезпечення позову і оплачена у
відповідності до вимог, встановлених
Законом України "Про судовий збір".

Таким чином, беручи до уваги
вищенаведене, суд вирішив за необхідне
покласти на позивача оплату судового
збору за подання до суду заяви про
забезпечення позову в сумі 1.720,50 грн,
який підлягає стягненню в дохід
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст. ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з публічного акціонерного
товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» (04053, м.
Київ, вул. Кудрявська, буд. 26/28;
ідентифікаційний код 30019775, з будь-якого
його рахунку виявленого державним
виконавцем під час виконання рішення
суду) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД
ТРУБОПРОВІДНОЇ АРМАТУРИ «МАРШАЛ» (91054,
м. Луганськ, вул. Монтажна, буд. 13;
ідентифікаційний код 04671406, на будь-який
його рахунок, виявлений державним
виконавцем під час виконання рішення
суду) основну заборгованість в сумі
189.388,80 (сто вісімдесят дев'ять тисяч
триста вісімдесят вісім) грн 19 коп.;
пеня в сумі 236,74 (двісті тридцять шість)
грн 74 коп.; три відсотки річних в сумі
1.945,78 (одна тисяча дев'ятсот сорок п'ять)
грн 78 коп.; витрати по сплаті судового
збору в сумі 3.831,43 (три тисячі вісімсот
тридцять одна) грн 43 коп.

3. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛУГАНСЬКИЙ ЗАВОД
ТРУБОПРОВІДНОЇ АРМАТУРИ «МАРШАЛ» (91054,
м. Луганськ, вул. Монтажна, буд. 13;
ідентифікаційний код 04671406) в дохід
Державного бюджету України - судовий
збір за подання до господарського суду
заяви про забезпечення позову в сумі
1.720,50 (одна тисяча сімсот двадцять) грн 50
коп.

4. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 08 лютого 2014
року.

Суддя
С.В. Балац