КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р. Справа№ 910/19751/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

при секретарі судового засідання Пась
М.П.

за участю представників сторін:

від позивача: Стоян В.О. за дов. № 37 від
06.11.2013 року

від відповідача: Мицько Р.М. за дов. № 4910
від 30.12.2013 р.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Кримтеплопостачання»

на рішення господарського суду міста
Києва від 29.11.2013 року

у справі № (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Кримтеплопостачання»

до Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України»

про визнання недійсним положення п.9.3
договору поставки природного газу, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
"Кримтеплопостачання" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
визнання недійсним положення п. 9.3
Договору №06/10-3254ТЕ-19.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 29.11.2013 року у справі №
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Кримтеплопостачання" задоволені
повністю.

Так наведеним рішенням, визнано
недійсними положення п.9.3 Договору
поставки природного газу для надання
населенню та релігійним організаціям
послуг з опалення та гарячого
водопостачання №06/10-3254ТЕ-19 від 27.12.2010 в
частині: "Неустойка нараховується за
шість місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом".

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 29.11.2013 року у справі №
та прийняти нове рішення, яким позов
щодо визнання недійсним пункт 9.3
Догвоору від 27.12.2010 року № 0610-3254ТЕ-19
поставки природного газу для надання
населенню та релігійним організаціям
послуг з опалення та гарячого
водопостачання задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.12.2013 року
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кримтеплопостачання» прийнято до
провадження та призначено її до
розгляду в судовому засіданні 22.01.2014
року за участю уповноважених
представників сторін.

22.01.2014 року представником відповідача
подано через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу

У судовому засіданні 22.01.2014 року
оголошено перерву до 18.02.2014 року.

13.02.2014 року представником позивача
подано через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду пояснення щодо
відзиву відповідача на апеляційну
скаргу.

Представник позивача у судовому
засіданні року надав пояснення, якими
підтримав доводи викладені в скарзі та
просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні року надав пояснення, якими
заперечив проти доводів викладених в
скарзі та просив апеляційну скаргу
залишити без задоволення.

У відповідності до ч. 2 ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України, в судовому засіданні 18.02.2014
року, було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
Київського апеляційного
господарського суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає скасуванню з наступних
підстав.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 27.12.2010 між
Дочірньою компанією "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (постачальник за
договором) та Товариством з обмеженою
відповідальністю
"Кримтеплопостачання" (покупець за
договором) укладено договір поставки
природного газу №06/10-3254ТЕ-19, відповідно
до умов якого постачальник
зобов'язується поставити покупцеві
імпортований природній газ, а покупець
зобов'язується прийняти і оплатити
природний газ.

Згідно з пунктом 4.1. договору,
розрахунки проводяться шляхом
поетапної оплати у такому порядку:
перша оплата в розмірі 34 відсотків від
вартості запланованих місячних
обсягів постачання газу проводиться не
пізніше 10 числа місяця поставки;
подальші оплати проводяться плановими
платежами по 33 відсотки від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу до 20 та 30 (31) числа
місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично
спожиті обсяги газу здійснюється на
підставі акта приймання-передачі газу
до 20 числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 5.1 договору строк
поставки газу: з 01.01.2011 року по 31.12.2011
року включно. Згідно з п. 6.1.1 договору
покупець зобов'язаний своєчасно та в
повному обсязі сплачувати за
поставлений газ.

У пункті 7.3.1 договору зазначено, що у
разі порушення покупцем умов пункту 4.1
цього договору, покупець
зобов'язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення платежу.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що
строк позовної давності за цим
договором та до вимог про стягнення
неустойки встановлюється тривалістю у
три роки. Неустойка нараховується за
шість місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом.

Предметом спору у даній справі є
визнання недійсним пункту 9.3
зазначеного договору, яким
передбачено, що неустойка
нараховується за шість місяців, що
передують моменту звернення з
претензією або позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
пункту 9.3. Договору суперечить пункту 6
ст. 232 Господарського кодексу України, у
зв'язку з зазначений пункт необхідно
визнати недійсним.

Судова колегія погоджується з
висновками, з яких виходив місцевий
господарський суд при прийнятті
рішення, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України встановлено,
що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

При цьому, судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що зазначена норма надає сторонам
за договором право змінити лише строк,
протягом якого управнена сторона може
нараховувати штрафні санкції, тоді як
момент виникнення права на нарахування
відповідних штрафних санкцій є
незмінним та пов'язується законом з
днем, коли зобов'язання мало бути
виконане, що, відповідно,
кореспондується з положенням ст.ст. 260,
261 ЦК України щодо початку перебігу
позовної давності за вказаними
вимогами з урахуванням імперативу,
встановленого ч. 2 ст. 260 ЦК України щодо
заборони зміни порядку обчислення
позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що
остаточні розрахунки за фактично
спожиті обсяги газу за договором
повинні виконуватись до 20 числа місяця,
наступного за місяцем поставки газу (п.
4.1 договору), а отже прострочення
платежу за кожний неоплачений місяць
повинен починатися з 21 числа
відповідного місяця. При цьому, за
спірним договором (пункту 9.3) позивач
може нарахувати пеню протягом шести
місяців, що передують зверненню з
позовом.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Так, стаття 259 ЦК України надає сторонам
право за взаємною домовленістю
збільшувати позовну давність, яка
встановлена законом, а не визначати
початок перебігу позовної давності, що
врегульовано ст. 261 ЦК України.

Зі спірного договору вбачається, що
сторони скористалися правом, наданим
їм статтею 259 ЦК України, та збільшили
скорочену позовну давність до вимог
про стягнення неустойки, передбачену п.
1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до трьох років.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

При цьому, ч. 2 ст. 260 ЦК України
закріплено імперативну норму,
відповідно до якої порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за домовленістю сторін.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Слід зазначити, що в даному випадку,
виходячи із змісту договору (п.4.1),
початок перебігу позовної давності за
вимогами, що випливають з даного
договору починається з 21 числа
наступного за місяцем поставки, який
неоплачений, тобто від дня, коли
сторона дізналася про порушення свого
права, а відтак, з урахуванням положень
ч. 6 ст. 232 ГК України, саме з 21 числа
місяця + 6 місяців повинна
обчислюватися пеня, а не за 6 місяців, що
передують моменту звернення з
претензією або позовом, як зазначено у
пункті 9.3 договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що пунктом 9.3 договору
сторони також фактично змінили порядок
обчислення позовної давності за
вимогами про стягнення неустойки
(штрафу, пені) на прострочену суму,
оскільки, застосовуючи вказану частину
пункту договору у спірних
правовідносинах сторони фактично
визначили, що строк позовної давності
за вимогами про стягнення неустойки
починає свій перебіг не з моменту
прострочення платежу, а з дати, що
визначається шляхом зворотнього
відрахунку шести місяців від дати
звернення постачальника з претензією
або позовом, що не відповідає
положенням ч. 2 ст. 260 ЦК України.

Отже, умови пункту 9.3 договору №
06/10-2184ТЕ-17 від 20.12.2010 року в частині
нарахування неустойки за шість
місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом
суперечать нормам ст. ст. 260, 261 ЦК
України та положенням ч. 6 ст. 232 ГК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України в
редакції, що діяла на дату укладення
договору, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частиниЗгідно з ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача про визнання пункту 9.3
договору № 06/10-2184ТЕ-17 від 20.12.2010 року в
частині, якою передбачено нарахування
неустойки за шість місяців, що
передують моменту звернення з
претензією або позовом є
обґрунтованими та такими, що вірно
задоволені судом першої інстанції.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що аналогічна правова позиція
викладена у постановах Верховного Суду
України від 04.12.2012 року у справі № 17/034-11
та від 11.12.2012 року у справі № 15/046-11.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що
суд, в порушення ст. 27 ГПК України,
незаконно відмовив у задоволенні
клопотання про залучення до участі у
справі в якості третьої особи без
самостійних вимог ПАТ «Синтез-Газ
України» судова колегія відхиляє на
наступне.

Клопотання ТОВ «Кримтеплопостачання»
про залучення його до участі у розгляді
справи у якості третьої особи ПАТ
«Синтез-Газ України», що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
підставі статті 27 Господарського
процесуального кодексу України було
вмотивоване тим, що рішення у даній
справі може в майбутньому вплинути на
права та інтереси останнього,
враховуючи те, що ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" перебуває в стані
припинення шляхом реорганізації,
правонаступником якого є ПАТ
"Синтез-газ Україна" відповідно до
наказу Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України від
26.07.2012 №545, який підтверджує початок
процесу реорганізації відповідача
шляхом передання всього майна, прав та
обов'язків ПАТ "Синтез-газ Україна", як
правонаступникові у результаті
перетворення.

Статтею 27 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, можуть вступити у справу на
стороні позивача або відповідача до
прийняття рішення господарським судом,
якщо рішення з господарського спору
може вплинути на їх права або обов'язки
щодо однієї з сторін. Їх може бути
залучено до участі у справі також за
клопотанням сторін, прокурора. Якщо
господарський суд при прийнятті
позовної заяви, вчиненні дій по
підготовці справи до розгляду або під
час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

Питання про допущення або залучення
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, до
участі у справі вирішується ухвалою
суду про прийняття позовної заяви до
розгляду (із зазначенням про це в
ухвалі про порушення провадження у
справі) або під час розгляду справи, але
до прийняття господарським судом
рішення, з урахуванням того, чи є у цієї
особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у
третьої особи, то у вирішенні
відповідного питання суд має
з'ясовувати, чи буде у зв'язку з
прийняттям судового рішення з даної
справи таку особу наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому (п.
1.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18
від 26.12.2011).

Проте, дослідивши клопотання позивача
про залучення ПАТ «Синтез-Газ України
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних
вимог, судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що на даний час триває реорганізація
відповідача шляхом передання майна,
прав та обов'язків ПАТ "Синтез-Газ
України", тому підстав для залучення
останнього в якості третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача,
немає.

За таких обстави судова колегія вважає,
що суд першої інстанції правомірно
відмовив позивачу у задоволенні
вищезазначеного клопотання.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що
суд, в порушення ст. 79 ГПК України,
незаконно відмовив у задоволенні
клопотання про зупинення провадження у
справі судова колегія відхиляє на
наступне.

Клопотання позивача про зупинення
провадження у справі на підставі
частини 2 статті 79 Господарського
процесуального кодексу України
вмотивоване тим, що відповідач
перебуває в процесі припинення шляхом
реорганізації.

Господарський процесуальний кодекс
України передбачає два види зупинення
провадження у справі: обов'язковий,
зазначений в законі, за наявності якого
господарський суд зобов'язаний
зупинити провадження у справі (ч. 1 ст. 79
ГПК України), і факультативний,
необов'язковий для господарського
суду, але який застосовується на його
розсуд, зокрема, у випадку заміни
однієї з сторін її правонаступником
внаслідок реорганізації підприємства,
організації (п. 2 ч. 2 ст. 79 ГПК України).

Відповідно до положень ст. 79
Господарського процесуального кодексу
України, необхідною передумовою для
застосування такого необов'язкового
виду зупинення провадження у справі
мають бути обставини, що перешкоджають
її розглядові по суті заявлених
позовних вимог.

Проте, дослідивши клопотання позивача
про зупинення провадження у справі,
судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав, які б
перешкоджали розгляду даної справи по
суті, тому підстав для зупинення
провадження у справі, немає.

За таких обстави судова колегія вважає,
що суд першої інстанції правомірно
відмовив позивачу у задоволенні
вищезазначеного клопотання.

Щодо посилань позивача, що суд, в
порушення ст. 22 ГПК України, незаконно
відмовив у задоволенні клопотання про
збільшення позовних вимог, судова
колегія зазначає наступне.

Клопотання позивача про збільшення
позовних вимог, відповідно до якого
просив суд визнати недійсним п. 9.3
Договору, вмотивоване тим, що строк
позовної давності за цим договором та
до вимог про стягнення неустойки
встановлюється тривалістю у три роки.
Неустойка нараховується протягом
шести місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом.

Частиною четвертою статті 22 ГПК
передбачені права позивача збільшити
або зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач.

Право позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті.

Початок розгляду справи по суті має
місце з того моменту, коли
господарський суд після відкриття
судового засідання, роз'яснення (за
необхідності) сторонам та іншим
учасникам судового процесу їх прав та
обов'язків і розгляду інших клопотань і
заяв (про відкладення розгляду справи,
залучення до участі в ній інших осіб,
витребування додаткових доказів тощо)
переходить безпосередньо до розгляду
позовних вимог, про що зазначається в
протоколі судового засідання. При
цьому неявка у судове засідання сторін
або однієї з сторін, за умови, що їх
належним чином повідомлено про час і
місце цього засідання, не перешкоджає
такому переходові до розгляду позовних
вимог, якщо у господарського суду
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи, передбачені частиною
першою статті 77 ГПК.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що аналогічна правова позиція
викладена у пунктах 3.10, 3.12 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 від 26.12.2011.

З матеріалів справи вбачається, що в
судовому засіданні 11.11.2013, суд розпочав
розгляд справи по суті, про що
зазначено в протоколі судового
засідання від цієї дати.

Зі змісту заяви від 27.11.2013 про
збільшення позовних вимог вбачається,
що остання є заявою про зміну підстав
позову, подана позивачем після початку
розгляду справи по суті.

За таких обстави судова колегія вважає,
що суд першої інстанції правомірно
відмовив позивачу у прийнятті до
розгляду клопотання про збільшення
позовних вимог від 27.11.2013 року.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки відповідають дійсним
обставинам справи і підтверджуються
достовірними доказами, а тому рішення
господарського суду міста Києва від
29.11.2013 року у справі № відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи і
підстав для його скасування не
вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кримтеплопостачання», викладені в
апеляційній скарзі, не спростовують
висновків господарського суду першої
інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кримтеплопостачання» на рішення
господарського суду міста Києва від
29.11.2013 року у справі № 91019751/13 є
необґрунтованою та такою, що
задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд
апеляційної скарги у зв'язку з
відмовою в її задоволенні на підставі
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кримтеплопостачання» на рішення
господарського суду міста Києва від
29.11.2013 року у справі № 910/19751/13 - залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 29.11.2013 року у справі № 910/19751/13
- залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19751/13 повернути
до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
Є.Ю. Шаптала

Судді
С.А. Гончаров

Р.І. Самсін