КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2014 р. Справа№ 910/17463/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання:
Петренку В.А.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
,,Райффайзен Банк Аваль"

на рішення господарського суду м. Києва
від 20.11.2013р.

у справі № 910/17463/13 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства ,,Бліц - Інформ"

до Публічного акціонерного товариства
,,Райффайзен Банк Аваль"

про визнання недійсною додаткової
угоди № 010/08/3705/7 від 29.03.2012р. до
кредитного договору № 010/08/3705 від
09.08.2007р.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство ,,Бліц -
Інформ" (далі - позивач) звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства ,,Райффайзен Банк Аваль"
(далі - відповідач) про визнання
недійсною додаткової угоди № 010/08/3705/7
від 29.03.2012р. до кредитного договору №
010/08/3705 від 09.08.2007р.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 20.11.2013р. у справі № 910/17463/13
позов задоволено частково. Визнано
недійсним п. 3 Додаткової угоди №
010/08/3705/7 від 29.03.2012р. до Кредитного
договору № 010/08/3705 від 09.08.2007р. В іншій
частині позову відмовлено. Стягнуто з
відповідача на користь позивача суму
сплаченого судового збору в розмірі
127,44 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить рішення господарського
суду міста Києва від 20.11.2013р. у справі №
910/17463/13 скасувати, прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги скаржник посилається на те, що
рішення суду прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, тому підлягає скасуванню. Також,
скаржник вказує на те, що сторонами в п.
3 оспорюваної додаткової угоди
погоджено проведення чергової
капіталізації відсотків по кредитному
договору, що відповідно до ст. 627 ЦК
України не суперечить нормам чинного
законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.12.2013р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено розгляд
скарги у справі на 04.02.2014р.

У запереченні на апеляційну скаргу, яка
надійшла через відділ документального
забезпечення суду 27.01.2014р., позивач
зазначає про необґрунтованість
доводів скарги, просить рішення суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

04.02.2014р. через відділ документального
забезпечення суду надійшли додаткові
пояснення відповідача на апеляційну
скаргу.

В судовому засіданні 04.02.2014р. оголошено
перерву до 25.02.2014р.

В судовому засіданні 25.02.2014р.
представник відповідача апеляційну
скаргу підтримав, представник позивача
заперечив проти доводів апеляційної
скарги.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Частиною 2 статті 101
ГПК України передбачено, що
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні докази у
справі, заслухавши пояснення
представників сторін, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

09.08.2007р. між Відкритим акціонерним
товариством ,,Райффайзен Банк Аваль"
(змінено найменування на Публічне
акціонерне товариство ,,Райффайзен
Банк Аваль", далі - відповідач, кредитор)
та Закритим акціонерним товариством
,,Холдингова компанія ,,Бліц - Інформ"
(змінено найменування на Приватне
акціонерне товариство ,,Бліц - Інформ",
далі - позивач, позичальник) укладено
кредитний договір № 010/08/3705 (далі -
кредитний договір, а.с. 6 - 12).

Відповідно до п.п. 1.1 кредитного
договору кредитор, на положеннях та
умовах цього договору, відкриває
позичальнику невідновлювальну
кредитну лінію у сумі 24 000 000,00 грн.
строком до 15.07.2010р. зі сплатою 15 % річних.

В подальшому між сторонами було
укладено низку додаткових угод,
зокрема, 29.03.2012р. між позивачем та
відповідачем укладено додаткову угоду
№ 010/08/3705/7 (далі - додаткова угода) до
кредитного договору, п. 1 якої сторони
погодили, що станом на дату укладання
даної угоди фактична прострочена
заборгованість позичальника по сплаті
суми кредиту становить 5 741 532,73 грн.

Пунктом 2 додаткової угоди визначено,
що станом на дату укладання додаткової
угоди заборгованість позичальника за
договором, строк сплати якої настав,
складає 7 094 456,56 грн., у тому числі:

- 5 741 532,73 грн. - заборгованість з
погашення суми кредиту;

- 1 352 923,83 грн. - заборгованість з
погашення процентів.

Пунктом 3 додаткової угоди сторони
погодили, що на підставі даної
додаткової угоди з 29.03.2012р. фактична
заборгованість за сумою кредиту
збільшується на суму заборгованості за
процентами, при цьому за згодою сторін
відбувається зміна строку погашення
заборгованості. Таке збільшення не
супроводжується видачею кредитних
коштів позичальнику.

Кінцевий строк погашення фактичної
заборгованості за сумою кредиту -
30.04.2012р., плата за користування кредитом
- 14% річних (п.4 додаткової угоди).

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилається на те, що
вищезазначена додаткова угода
підлягає визнанню судом недійсною у
зв'язку з її невідповідністю приписам
чинного законодавства України, так як
зазначеною додатковою угодою позивача
фактично зобов'язано сплачувати
відсотки на відсотки, які були фактично
включені до суми основного боргу.

З урахуванням встановлених у даній
справі обставин та доказів колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про
наявність правових підстав для
часткового задоволення позовних вимог
у даній справі, враховуючи таке.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 ,,Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 цієї глави, якщо
інше не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного
кодексу України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

У частині 1 ст. 1048 ЦК України
встановлено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Кредитним договором та законом не
встановлено право банку нараховувати
проценти на суму заборгованості по
процентам.

У п.3 додаткової угоди збільшено
фактичну заборгованість за сумою
кредиту (,,тілом" кредиту) на суму
заборгованості за процентами у розмірі
1 352 923,83 грн. Зазначена сума банком
позичальнику не надавалась, що також
підтверджується змістом п. 3
додаткової угоди, де зазначено: ,,Таке
збільшення не супроводжується видачею
кредитних коштів позичальнику."

Враховуючи викладене, слід дійти
висновку, що п. 3 додаткової угоди
укладений з порушенням приписів
вищезазначених норм Цивільного
кодексу України, оскільки за його
умовами у позичальника виникає
обов'язок, по - перше, повернути
відповідачу кредит у розмірі більшому,
ніж сума кредиту, отриманого позивачем
від відповідача за кредитним
договором, що суперечить вимогам ст.ст.
1046,1054 ЦК України щодо повернення такої
ж суми кредиту (позики), по-друге,
сплачувати проценти на додану суму
заборгованості по процентам, що
фактично є сплатою процентів на
проценти і суперечить вимогам ч. 1 ст. 1048
ЦК України щодо нарахування процентів
від суми позики.

Оскільки п. 3 додаткової угоди укладено
з порушеннями норм чинного
законодавства України, він підлягає
визнанню недійсним на підставі ст. 203
Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 217
Цивільного кодексу України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

З аналізу інших положень додаткової
угоди не вбачається підстав для
визнання недійсними інших її частин.

За таких обставин позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню, про
що вірно вказав суд першої інстанції.

Крім того, матеріали справи містять
копію постанови Київського
апеляційного господарського суду від
08.08.2013р. у справі № 910/953/13, якою, зокрема,
визнано недійсним положення п. 14.4.1.
Статуту Приватного акціонерного
товариства ,,Бліц-Інформ" про
повноваження виконавчого органу -
президента товариства щодо
розпорядження майном товариства та
укладення, зміни тлумачення та
припинення (розірвання) господарських
договорів (правочинів) і контрактів.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, станом на дату укладення
кредитного договору та всіх додаткових
угод до нього не існувало жодного
судового рішення про визнання
недійсним п. 14.4.1. Статуту позивача щодо
повноважень його виконавчого органу на
укладення відповідних договорів. Тому
відповідач при укладенні з позивачем
кредитного договору та додаткових угод
до нього не знав та за всіма
обставинами не міг знати, що в
майбутньому буде прийнято таке судове
рішення.

Таким чином, визнання недійсним п. 14.4.1.
Статуту Приватного акціонерного
товариства ,,Бліц-Інформ" у
вищезазначеній частині не є підставою
для визнання недійсною додаткової
угоди.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, як встановлено статтею 34
ГПК України. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими з підстав наведених
вище, а тому колегією суддів
відхиляються.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
дійшла висновку, що підстави для
скасування або зміни рішення
господарського суду міста Києва від
20.11.2013р. у справі № 910/17463/13, які
передбачені ст. 104 ГПК України,
відсутні. Рішення є законним,
обґрунтованим та відповідає
обставинам справи. У зв'язку з цим
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 20.11.2013р. у справі №
910/17463/13 залишити без змін, а апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства ,,Райффайзен Банк Аваль" -
без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
О.В. Агрикова

Г.А. Жук

Повний текст складено та підписано
27.02.2014р.