м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1315/14 19.02.14
За позовом Комунального
підприємства «Керуюча дирекція
До Фізичної особи -
підприємця Гапон Василя
про виселення
Суддя Трофименко Т.Ю.
Від позивача Майданік В.Ю, - по
дов. №б/н від 02.01.2014р.
Від відповідача не з»явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Комунального
підприємства «Керуюча дирекція
Дніпровського району м. Києва» про
виселення Фізичної особи - підприємця
Гапон Василя Володимировича з окремо
стоячого нежитлового приміщення
(сміттєзбірника) за адресою: вул..
у м. Києві та передати приміщення
Позовні вимоги мотивовані тим, що у
зв'язку із закінченням строку дії
договору відповідач орендоване
приміщення не звільнив.
Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 03.02.2014р. порушено провадження у
справі №91/1315/14, розгляд справи
призначено до розгляду на 19.02.2014р.
В судовому засіданні 19.02.2014р. позовні
вимоги підтримав в повному обсязі із
підстав викладених в позовній заяві.
Відповідач письмовий відзив на позов
не подав, вимог суду викладених в
ухвалі про порушення провадження у
справі від 03.02.2014р. не виконав.
Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення,
оскільки ухала суду направлялась на
адресу відповідача, що визначена за
матеріалами справи.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України ухвалу
суду про порушення провадження у
справі від 03.02.2014 було надіслано
відповідачу рекомендованою
кореспонденцією з повідомленням про
вручення на адресу, що зазначена в
позовній заяві, а саме : м. Київ, бул.
Перова, 42, яка згідно матеріалів справи
є місцезнаходженням відповідача (витгя
з ЄДРПОУ від 18.02.2014р).

Стаття 64 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що у разі відсутності
сторін за адресою місцезнаходження, що
зазначена в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб
-підприємців ухвала про порушення
провадження у справі вважається
врученою їм належним чином.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2007
№ 01-8/123 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році"
зазначено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Слід також зазначити, що вищезгаданий
інформаційний лист відправляє до
пункту 4 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
№ 01-8/1228 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005
році"(із змінами від 08.04.2008), в якому
зазначається, що примірники
повідомлень про вручення
рекомендованої кореспонденції,
повернуті органами зв'язку з
позначками "адресат вибув", "адресат
відсутній" і т. п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Про поважні причини неявки в судове
засідання повноважного представника
відповідача суд не повідомлений.
Клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача не надходило.

Відповідно до вимог ст. 75
Господарського процесуального Кодексу
України, якщо відзив на позовну заяву і
витребувані господарським судом
документи не подано, справу може бути
розглянуто за наявними в ній
матеріалами. Проаналізувавши зібрані
по справі докази, суд дійшов висновку
про достатність матеріалів справи для
її розгляду по суті за відсутності
представника позивача та представник
відповідача та його відзиву на позовну
заяву.

Розглянувши матеріали справи та
вислухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України договір - є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

У відповідності до п. 4 рішення VII сесії V
скликання Дніпровської у м. Києві ради
від 25.07.07. № 129 "Про реформування
житлово-комунального господарства"
Комунальне підприємство Дніпровського
району м. Києва
"Фінансово-розрахунковий центр
"Дніпровський" було визначено єдиним
орендодавцем нерухомого майна
комунальної власності Дніпровського
району м. Києва.

01.07.2009р. між Комунальним підприємство
Дніпровського району м. Києва
"Фінансово-розрахунковий центр
"Дніпровський" та Фізичною особою -
підприємцем Гапон Василем
Володимировичем (надалі відповідач)
був укладений договір « 1099 оренди
нерухомого майна.

Відповідно до умов якого (п. 1.1)
Орендодавець на підставі рішення №129
від 29 червня 2007 року та виданого у
встановленому порядку розпорядження
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації від 18.05.2009р.. №
236-Р передав, а Орендар прийняв у
строкове платне володіння та
користування нежитлове приміщення
(будівлю), що знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Курнатовського, 19.

Цільове призначення об'єкта оренди:
надання ритуальних та побутових послуг
населенню.

Об'єктом оренди, відповідно до п. 2.1
договору, є:

нежиле приміщення загальною площею 36,00
кв.м. (сміттєзбірник).

Згідно акту прийняття - передачі
нежилого приміщення від 01.07.2009р.
(додаток № 1 до Договору) орендодавець
передав, а відповідач прийняв
вищевказане нежиле приміщення площею
36,00 кв.м. на вул. Курнатовського, 19 в м.
Києві.

За своє правовою природою договір є
договором оренди.

До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цих
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.
Державну політику у сфері оренди
здійснюють: Кабінет Міністрів України,
а також Фонд державного майна України,
його регіональні відділення та
представництва - щодо державного майна;
органи, уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, - щодо
майна, яке належить Автономній
Республіці Крим; органи місцевого
самоврядування - щодо майна, яке
перебуває в комунальній власності.
Відносини щодо оренди державного
майна, майна, що належить Автономній
республіці Крим або перебуває в
комунальній власності, регулюються
договором оренди, цим Законом та іншими
нормативно - правовими актами (ст. 2, ст. 3
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна").

Рішенням Київської міської ради № 758/6994
від 01.12.11. припинено Комунальне
підприємство Дніпровського району
міста Києва "Фінансово-розрахунковий
центр "Дніпровський" шляхом приєднання
його до Комунального підприємства
"Керуюча дирекція Дніпровського району
м. Києва" (позивача).

Крім того, вказаним рішенням передано
до сфери управління Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації Комунальне підприємство
"Керуюча дирекція Дніпровського району
м. Києва" (позивача) та Комунальне
підприємство по утриманню житлового
господарства Дніпровського району
міста Києва (Балансоутримувача).

Далі, розпорядженням № 236 від 30.05.12.
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації припинено
Комунальне підприємство Дніпровського
району міста Києва
"Фінансово-розрахунковий центр
"Дніпровський" шляхом приєднання його
до Комунального підприємства "Керуюча
дирекція Дніпровського району м. Києва"
(позивача) та визначено позивача
правонаступником Комунального
підприємства Дніпровського району
міста Києва "Фінансово-розрахунковий
центр "Дніпровський" в частині
договірних зобов'язань.

Таким чином, після прийняття рішення №
758/6994 від 01.12.11. та розпорядження № 236 від
30.05.12. позивач став Орендодавцем за
Договором, а об'єкт оренди залишились
на балансі Дніпровської районної у
місті Києві ради та в оперативному
управлінні Балансоутримувача
(Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Дніпровського району міста Києва).

Розпорядженням № 340 від 06.08.12.
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації
балансоутримувачів майна комунальної
власності територіальної громади
міста Києва, переданого до сфери
управління Дніпровської районної в
місті Києві державної адміністрації,
(за Договором це Комунальне
підприємство по утриманню житлового
господарства Дніпровського району
міста Києва) визначено
правонаступниками прав і обов'язків
Комунального підприємства
Дніпровського району міста Києва
"Фінансово-розрахунковий центр
"Дніпровський" за договорами оренди
нерухомого майна.

Таким чином, позивач втратив статус
Орендодавця за Договором.

Спірне приміщення належить до
комунальної власності територіальної
громади міста Києва, передано до сфери
управління Дніпровської районної в
місті Києві державної адміністрації,
закріплено на праві господарського
відання за позивачем. Тобто Комунальне
підприємство "Керуюча дирекція
Дніпровського району м. Києва" стало
Балансоутримувачем об'єкту оренди.

За позивачем на праві господарського
відання закріплено об'єкти житлового і
нежитлового фонду територіальної
громади міста Києва, переданого до
сфери управління Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації (в т.ч. і об'єкт оренди-1)
(розпорядження № 335 від 17.06.13.
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації).

Отже, після прийняття даного
розпорядження позивач став
Балансоутримувачем за Договором.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 136
Господарського кодексу України правом
господарського відання є речове право
суб'єкта підприємництва, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом), з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами. Власник майна, закріпленого
на праві господарського відання за
суб'єктом підприємництва, здійснює
контроль за використанням та
збереженням належного йому майна
безпосередньо або через уповноважений
ним орган, не втручаючись в
оперативно-господарську діяльність
підприємства.

Щодо захисту права господарського
відання застосовуються положення
закону, встановлені для захисту права
власності. Суб'єкт підприємництва, який
здійснює господарську діяльність на
основі права господарського відання,
має право на захист своїх майнових прав
також від власника (ч. 3 ст. 136
Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу
України господарські зобов'язання
можуть виникати: безпосередньо із
закону або іншого нормативно-правового
акта, що регулює господарську
діяльність; з акту управління
господарською діяльністю.

Згідно зі ст. 136 Господарського кодексу
України позивач, який підпорядкований
Київській міській державній
адміністрації, зобов'язаний прийняти
на баланс та здійснювати дії по
утриманню спірного майна.

Таким чином, з системного аналізу
положень вказаних вище рішень,
розпоряджень та норм чинного
законодавства України вбачається, що
станом на день розгляду справи
власником об'єкта оренди є Дніпровська
районна в місті Києві державна
адміністрація, балансоутримувачем
який підпорядкований третій особі за
первісним позовом, прийняв на баланс та
повинен здійснювати дії по утриманню
спірного об'єкта оренди є Комунальне
підприємство "Керуюча дирекція
Дніпровського району м. Києва"
(позивач).

При цьому, положеннями п. 5.2 Договору
встановлено, що у разі закінчення
строку його дії, при його розірванні
або припиненні (у т.ч. достроковому)
Орендар зобов'язаний за актом
приймання-передачі повернути об'єкт
оренди Орендодавцю.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Аналогічні
положення містяться у ч. 2 ст. 20
Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України визначено основні способи
захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм
та принцип диспозитивності у
господарському судочинстві, позивач
має право вільно обирати способи
захисту порушеного права чи інтересу.

Наразі, одним із способів захисту прав
суб'єктів господарювання відповідно до
вимог ст. 20 Господарського кодексу
України є примусове виконання
обов'язку в натурі.

Разом з тим, звертаючись до
господарського суду, позивач вказує у
позовній заяві предмет та підстави
позову, тобто, самостійно визначає, яке
його право, на його суб'єктивну думку, є
порушеним, та в який спосіб належить
здійснити судовий захист порушеного
права.

Натомість, вирішуючи спір, судам
належить з'ясувати наявність
порушеного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає,
що під порушенням права слід розуміти
такий стан суб'єктивного права, при
якому воно зазнавало протиправного
впливу з боку правопорушника,
внаслідок якого суб'єктивне право
уповноваженої особи зазнало зменшення
або ліквідації як такого. Порушення
права пов'язане з позбавленням його
носія можливості здійснити,
реалізувати своє право повністю або
частково.

Проте, обставини, на які посилається
позивач за первісним позовом, не
свідчать про наявність у нього
порушеного суб'єктивного права з боку
відповідача за первісним позовом.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно з ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
юридичні особи мають право звертатися
до господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

З наведеного вбачається, що до
господарського суду вправі звернутися
кожна особа, яка вважає, що її право чи
охоронюваний законом інтерес порушено
чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення невизнання або
оспорювання.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 21 ГПК
України встановлено, що позивачами є
підприємства та організації, що подали
позов або в інтересах яких подано позов
про захист порушеного чи оспорюваного
права або охоронюваного законом
інтересу.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі, в
даному випадку позивача за первісним
позовом - Комунального підприємства
"Керуюча дирекція Дніпровського району
м. Києва".

Разом з тим, як відзначалось судом,
об'єкт оренди підлягає поверненню за
актом приймання-передачі Орендарем
Орендодавцю, в той час як позивачем за
позовом є Балансоутримувачем за
Договором.

Строк дії вищевказаного договору
сторони встановили з 01.07.2009р. по 18.05.2012р.
(п. 7.1 договору).

У відповідності до приписів ст. 10
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" термін, на який
укладається договір оренди є істотною
умовою договору оренди.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" визначає, що термін договору
оренди визначається за погодженням
сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного
кодексу України договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Згідно з п. 9.5. договору договір
припиняється в разі:

- закінчення строку, на який його
було укладено;

- приватизації об'єкта оренди
орендарем ;

- банкрутства орендаря;

- загибелі об'єкта оренди;

- розірвання, у випадках
передбачених договором;

- дострокового припинення, у
випадках передбачених цим договором;

- ліквідації орендаря - юридичної
особи;

- у разі смерті орендаря (якщо
орендар фізична особа).

Відповідно до п. 2 ст. 17 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" у разі відсутності заяви однієї
із сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії договору
він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором.

Статтями 764, 785 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо наймач
продовжує користуватися майном після
закінчення строку договору найму, то,
за відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором. У
разі припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймачеві річ у стані, в якому вона була
одержана, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, який було обумовлено
в договорі.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
відносини щодо оренди майна, що
перебуває у державній власності
регулюються договором оренди, цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" договір оренди припиняється в
разі закінчення строку, на який його
було укладено.

Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" у разі розірвання договору
оренди, закінчення строку його дії та
відмови від його продовження або
банкрутства орендаря він зобов'язаний
повернути орендодавцеві об'єкт оренди
на умовах зазначених у договорі оренди.

З вказаних правових норм вбачається, що
після закінчення строку дії договору, в
разі заперечень орендодавця щодо
подальшого користування орендарем
орендованих приміщень протягом місяця
після закінчення строку дії договору,
такий договір оренди припиняється, а
орендар зобов'язаний звільнити
орендоване приміщення та передати його
орендодавцю.

Статтею 17 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
встановлено місячний термін, протягом
якого орендодавець або орендар можуть
заявити про припинення або зміну умов
договору після закінчення його строку.

З даної статті вбачається, що строк
звернення з такою заявою не обмежений
місяцем саме після закінчення дії
договору, а заінтересована сторона
може подати заяву і до закінчення
строку дії договору оренди, оскільки
такі дії не суперечать вказаному
закону та узгоджується з іншими
нормативно-правовими актами (правова
позиція викладена в постанові ВГСУ від
27.01.09. у справі № 51/17).

При цьому, пункт 12 роз'яснення президії
Вищого господарського суду України від
25.05.00. № 02-5/237 "Про деякі питання
практики застосування Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна", із змінами і доповненнями,
внесеними роз'ясненням президії Вищого
господарського суду України від 31.05.02.
№ 04-5/609, передбачає, що у разі
закінчення строку, на який було
укладено договір оренди, за
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну договору він
вважається продовженим на той самий
строк і на тих самих умовах, які були
передбачені договором. Частиною другою
статті 17 Закону встановлено місячний
термін, протягом якого орендодавець
або орендар можуть заявити про
припинення або зміну умов договору
після закінчення його строку. Таку
заяву заінтересована сторона може
також подати і до закінчення строку дії
договору оренди.

Нормами статей 759, 763 і 764 ЦК України,
частини другої статті 291 ГК України,
частини другої статті 17 та частини
другої статті 26 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" визначено умови, за яких договір
оренди вважається пролонгованим на
строк, який був раніше встановлений, і
на тих самих умовах, що були
передбачені договором, то для
продовження дії договору не
вимагається обов'язкового укладення
нового договору або внесення змін до
нього (п. 4.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 12 від
29.05.13. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна").

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається що після закінчення строку
дії Договору в місячний термін
Орендодавцем не було направлено
Орендарю вимоги про припинення
Договорів.

Лист № 01-93/503 від 12.06.12. не може
розглядатись як така заява, оскільки не
надано доказів направлення його на
адресу орендаря.

Таким чином, договір автоматично
пролонговано на той самий строк, на тих
самих умовах.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, згідно із положеннями чинного
законодавства України правовою
підставою користування певним майном є
відповідний договір оренди.

Таким чином, відповідач правомірно
займає спірне нежитлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Судовий збір по справі, відповідно до
вимог ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладається на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.
ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 24.02.2014р.

Суддя
Трофименко Т.Ю.