ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.02.2014 Справа № 920/1599/13

за позовом: Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача: Фермерського
господарства Троценко, с. Нова Слобода

Путивльського району
Сумської області

третя особа: Приватне підприємство
"Агроком", с. Геронимівка

Черкаського району
Черкаської області

про стягнення 111 666 грн. 13 коп.

Суддя Джепа Ю. А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: Кандюков Г. Г.
(довіреність б/н від 01.10.2013 р.)

від третьої особи: не з'явився

При секретарі судового засідання
Лєпковій О. О.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача 104 877
грн. 00 коп., в тому числі: 85084 грн. 39 коп. -
відсотки за користування комерційним
кредитом; 8233 грн. 91 коп. індекс інфляції,
11558 грн. 70 коп. - три відсотки річних, а
також судовий збір.

29.10.2013 року представник позивача подав
до суду заяву про збільшення розміру
позовних вимог, в якій просить суд
стягнути з відповідача заборгованість
на загальну суму 179156 грн. 96 коп., у тому
числі: 91357 грн. 89 коп. відсотків за
користування комерційним кредитом, 8233
грн. 91 коп. індекс інфляції, 12074 грн. 33
коп. 3% річних, 68405 грн. 16 коп. збитків.

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних
вимог. До початку розгляду справи
господарським судом справи по суті
позивач має право змінити предмет або
підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем в позовній заяві, заявлялися
вимоги щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 85084 грн. 39 коп. -
відсотки за користування комерційним
кредитом; 8233 грн. 91 коп. індекс інфляції,
11558 грн. 70 коп. - три відсотки річних, а
також судовий збір.

В заяві ж про збільшення позовних вимог
позивач також просить стягнути з
відповідача і 68405 грн. 16 коп. збитків, що
є зміною предмету позову.

Враховуючи зазначене суд відмовив в
заяві про збільшення розміру позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача 68405 грн. 16 коп. збитків,
оскільки це є окремою вимогою та
фактично зміною предмету позову,
здійсненого після початку розгляду
справи по суті.

12.11.2013 р. представником відповідача
подане клопотання про витребування у
відділі державної виконавчої служби
Путивльського районного управління
юстиції матеріалів виконавчого
провадження ВП № 31386154.

Суд, керуючись положеннями ст. 38 ГПК
України відмовив в задоволенні
зазначеного клопотання, оскільки
відповідач як сторона виконавчого
провадження (боржник) не позбавлений
можливості самостійно звернутися у
відділ державної виконавчої служби
Путивльського районного управління
юстиції для ознайомлення з матеріалами
виконавчого провадження та отримання
відповідних копій документів.

05.12.2014 р. представником відповідача
подане клопотання про зупинення
провадження у справі, обґрунтовуючи
тим, що в в провадженні господарського
суду є справа, предметом розгляду якої
є визнання недійсним договору
купівлі-продажу товарів на умовах
комерційного кредиту № 06-05/08 від 06.05.2008
р., на підставі якого і стягується
заборгованість у даній справі № 920/1599/13.

Суд, враховуючи, що справа, на яку
посилається відповідач, вже розглянута
і винесене рішення господарським судом
Сумської області від 20.12.2013 року, яке
набрало законної сили, відмовив в
задоволенні клопотання про зупинення
провадження у справі за
безпідставністю.

Сторонами подано клопотання від 28.01.2014
року про продовження розгляду справи, в
зв'язку з необхідністю подання
додаткових документів, які мають
суттєве значення для розгляду справи.

Суд задовольнив зазначене клопотання
та продовжив строк розгляду справи на
п'ятнадцять днів, тобто до 12.02.14 р.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував.

Представник третьої особи в судове
засідання не прибув, ухвала про
порушення провадження у справі
направлена на адресу, зазначену в
позовній заяві позивачем, повернута на
адресу суду з відміткою відділення
поштового зв'язку: "за закінченням
терміну зберігання".

Під час розгляду справи сторони
подавали додаткові пояснення та
письмові докази, які залучені до
матеріалів справи.

Таким чином, враховуючи достатність
часу, наданого позивачу та відповідачу
для підготовки до судового засідання
та надання витребуваних судом
документів, приймаючи до уваги принцип
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені п. 4
ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
йому повноважень, сторонам створені
усі належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для розгляду
справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, оцінивши
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, господарський суд,
встановив:

На підставі договору № 06-05/08
купівлі-продажу товарів на умовах
комерційного кредиту від 06.05.2008 р.,
укладеного між ПП «Агроком» та ФГ
«Троценко», у власність відповідачу
передано товар відповідно до
специфікації від 06.05.2008 р. на загальну
суму 130 697 грн. 99 коп.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується накладною № 7/05/1 від
07.05.2008 р., видатковою накладною РН - 29 /7-8
від 29.07.2008 р., видатковою накладною №
РН-03/6-8 від 03.06.2008 р., довіреностями на
отримання цінностей від 02.05.2008 р., 10.08.2008
р., 03.06.2008 р. та податковими накладними
на загальну суму 130697 грн. 99 коп.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що
покупець зобов'язується оплатити
шляхом перерахування на поточний
рахунок Покупця ціну товару у строк до
01.10.2008 р. Оплата зроблена протягом
зазначеного терміну, вважається
своєчасною.

В порушення умов договору покупець
свої зобов'язання по договору в частині
своєчасної і повної оплати за
отриманий товар не здійснив.

10.09.2008 р. між позивачем (новий кредитор)
та Приватним підприємством «Агроком»
(кредитор) укладено Угоду про уступку
права вимоги № 6, за умовами якої
позивач (новий кредитор) одержав право
вимоги виконання Фермерським
господарством «Троценко» зобов'язань з
оплати товару по накладній № 7/05/1 від
07.05.2008р., видатковій накладній №
РН-03/6-8 від 03.06.2008 р., видатковій
накладній № РН-29/7-8 від 29.07.2008 р. та
сплаті відсотків за користування
комерційним кредитом в розмірі 0,1% в
день від несплаченої суми за кожен день
відстрочення за весь період
користування комерційним кредитом, що
виникли за Договором купівлі-продажу
товарів на умовах комерційного
кредиту від

06.05.2008 р., укладеним між кредитором і
боржником.

Господарський суд встановив, що на
підставі Угоди про уступку права
вимоги № 6 від 10.09.2008 р. та відповідно ст.
512, 513, 514, 516, 517 Цивільного кодексу
України, ФОП ОСОБА_1 набув статусу
нового кредитора та, відповідно, всіх
процесуальних прав і обов'язків
позивача

11.09.2008 р. первісний кредитор (
третя особа у даній справі) надав
відповідачу повідомлення про уступку
права вимоги, в якому вказано про
необхідність сплати суми
заборгованості саме позивачу. Останнім
заборгованість за договором сплачена
не була.

Вищезазначені факти встановлені
господарським судом Сумської області в
рішенні від 22.12.2011 р. по справі №
5021/2338/2011 між тими ж сторонами, а отже
мають приюдиційне значення і
відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України не
потребують доказування та не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що відповідно до п. 2.4.
Договору передбачено, що при
здійсненні оплати вартості товару
після строку, передбаченого п. 2.3.
Договору, така оплата вважається
відстроченою. При відстроченні оплати
з покупця (відповідача) стягуються
відсотки за право користування
комерційним кредитом у розмірі 0,1% від
несплаченої суми за кожний день
відстрочення.

Відповідно до поданого розрахунку сума
нарахованих відсотків за право
користування комерційним кредитом
становить 91 357 грн. 89 коп. за період з
01.12.2011 р. по 29.10.2013 р.

Відповідно до ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав іншій
особі з правочином (відступлення права
вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові
(ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 цивільного кодексу
України, за користування чужими
грошовими коштами боржник
зобов'язанний сплачувати проценти якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 3 ст. 198 Господарського
кодексу України відсотки за грошовими
зобов'язаннями учасників
господарських відносин застосовуються
у випадках, розмірах та в порядку,
визначеному законом або договором.

Враховуючи зазначене, господарський
суд вважає позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача відсотків за
користування комерційними кредитом в
сумі 91 357 грн. 89 коп. за період з 01.12.2011 р.
по 29.10.2013 р. обґрунтованими та такими що
підлягають стягненню.

Позивач в обґрунтування позовних вимог
в частині стягнення з відповідача
інфляційних збитків та 3% річних
зазначає, що відповідно до ст. 625
Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлено договором, або законом.

Згідно з поданим розрахунком, сума
інфляційних втрат за період з 01.10.2010 р.
по 31.07.2013 р. становить 8233 грн. 91 коп.,
розмір 3 % річних за період з 01.10.2010 р. по
29.10.2013 р. складає 12 074 грн. 33 коп. ( а.с. 51).

Відповідач у відзиві на позовну заяву
заперечує проти застосування до нього
положень ст. 625 Цивільного кодексу
України, посилаючись правову позицію
Вищого господарського суду України,
висловлену у постанові від 21.11.2011 року у
справі № 5005/4278/2011, в якій зазначено, що
не дивлячись на той, факт, що умовами ст.
625 Цивільного кодексу України,
встановлені проценти, що є заходом
відповідальності, яка передбачає
особливі підстави виникнення права на
їх стягнення, все ж вони підлягають
оплаті лише тоді, коли інший розмір
процентів не встановлений законом або
договором, а тому стягнення відсотків
відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу
України виключає можливість стягнення
відсотків, передбачених ст. 625
Цивільного кодексу України ( а.с. 34).

Суд не погоджується з позицією
відповідача, оскільки відповідно до
правової позиції Пленуму Вищого
господарського суду України
викладеній у постанові № 14 від 17.12.2013 р.
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» передбачено, що
підставами для застосування до
правовідносин сторін ст. 536 Цивільного
кодексу України є, по-перше, факт
користування чужими коштами, по-друге -
встановлення розміру відповідних
процентів договором або чинним
законодавством (наприклад, статтями 1048,
1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих
процентів є те, що вони нараховуються
саме у зв'язку з користуванням чужими
коштами. Положення ж частини другої
статті 625 ЦК України в частині сплати
процентів річних застосовуються за
наявності порушення грошового
зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в
законі або в укладеному сторонами
договорі передбачено розмір процентів
за користування чужими коштами (стаття
536 ЦК України), то це не позбавляє
кредитора права звернутися до боржника
з позовом про стягнення як зазначених
процентів, так і трьох процентів річних
(якщо інший їх розмір не передбачено
договором або Законом) - за наявності
порушення боржником грошового
зобов'язання.

Окрім цього, враховуючи, що позивачем
здійснено неправильний розрахунок
суми інфляційних втрат, судом
відповідно до п. 1.12. Постанови пленуму
Вищого господарського суду України
викладеній у постанові № 14 від 17.12.2013 р.
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», згідно з яким у
разі якщо відповідний розрахунок
позивачем здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми нарахувань у зв'язку з
порушенням грошового зобов'язання, не
виходячи при цьому за межі визначеного
позивачем періоду часу протягом якого,
на думку позивача мало місце
невиконання такого зобов'язання, та
зазначеного позивачем максимального
розміру відповідних нарахувань,
здійснено розрахунок суми інфляційних
втрат.

Згідно з розрахунком суду сума
інфляційних втрат за період з 01.10.2010 р.
по 31.07.2013 р. становить 7972 грн. 58 коп.
Розрахонок суду здійснений за
допомогою Інформаційно-Аналітичного
центру «Ліга» ТОВ «Ліга Закон 2014».

Враховуючи, що право позивача щодо
стягнення з відповідача 3 % річних та
інфляційних втрат передбачене чинним
законодавством України, господарський
суд вважає правомірними,
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 7972 грн. 58 коп.
інфляційних втрат за період з 01.10.2010 р.
по 31.07.2013 р. та. 3% річних в сумі 12 074 грн.
33 коп. за період з 01.10.2010 р. по 29.10.2013 р.

В інший частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача інфляційних
втрат в сумі 261 грн. 33 коп. відмовити за
необґрунтованістю.

28.10.2013 р. позивачем подано заяву про
збільшення позовних вимог, в тому числі
окрім збільшення суми заявлених вимог
в первісній позовній заяві, позивач
просить стягнути з відповідача збитки
в сумі 68 405 грн. 16 коп.

В обґрунтування заявленої суми збитків
позивач зазначає, що ці збитки виникли
внаслідок неправомірних винних дій
відповідача ( тривале невиконання
рішення суду) та перебувають у
безпосередньому причинно-наслідковому
зв'язку із неправомірними діями
відповідача (витрати на юридичну
допомогу довелося нести через те, що
відповідач добровільно рішення суду не
виконав). Крім цього, 09.09.2013 р.
державним виконавцем Путивльського
ВДВС Деркачовим А.Ф. в межах виконання
вказаного вище рішення суду було
арештовано майно боржника (майбутній
урожай насіння соняшника на полі в
АДРЕСА_2). Вказане майно було передано
на зберігання стягувачу в особі його
представника. З метою недопущення
зникнення або пошкодження
арештованого майна у позивача виникла
необхідність в залученні
спеціалізованої організації для
охорони цього майна. З цією метою
18.09.2013 р. між позивачем та ТОВ
«Спеціалізоване підприємство
технічних засобів безпеки та охорони»
було укладено договір № 3/ФО про
надання послуг охорони. На підставі
цього договору ТОВ «СПТЗБО» надавало
позивачці послуги по охороні
арештованого майна. За надання цих
послуг сплачено винагороду в сумі
11160 грн.

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних
вимог. До початку розгляду справи
господарським судом справи по суті
позивач має право змінити предмет або
підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем в позовній заяві, заявлялися
вимоги щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 85084 грн. 39 коп. -
відсотки за користування комерційним
кредитом; 8233 грн. 91 коп. індекс інфляції,
11558 грн. 70 коп. - три відсотки річних, а
також судовий збір.

В заяві ж про збільшення позовних вимог
позивач також просить стягнути з
відповідача і 68405 грн. 16 коп. збитків, що
є зміною предмету позову.

Враховуючи зазначене суд відмовив в
заяві про збільшення розміру позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача 68405 грн. 16 коп. збитків,
оскільки це є окремою вимогою та
фактично зміною предмету позову,
здійсненого після початку розгляду
справи по суті.

Окрім цього, заявлена до
стягнення сума витрат на оплату
юридичних послуг не є збитками,
оскільки такі витрати не мають
обов'язкового характеру та необхідних
ознак збитків відповідно до приписів
чинного законодавства, а факт їх
наявності та розмір не знаходяться у
безпосередньому причинному зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
свої зобов'язань за договором.

Також, заявлені до стягнення
юридичні послуги, суд не може
розцінювати як адвокатські послуги,
які належать до складу судових витрат,
оскільки позивачем, як доказ витрат,
надано не договір на надання
адвокатських послуг, а договір про
надання юридичних послуг, що за своєю
юридичною природою не рівнозначні.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони, також
якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї державне мито
незалежно від результатів вирішення
спору. Враховуючи, що відповідач
порушив умови договірних зобов'язань, з
нього на користь позивача підлягають
стягненню 2228 грн. 09 коп. в рахунок
відшкодування витрат останнього зі
сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського
господарства Троценко (41530, Сумська
область, Путивльський район, с. Нова
Слобода, код 33001430) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код
НОМЕР_1) 91 357 грн. 89 коп. процентів за
користування товарним кредитом, 7972 грн.
58 коп. інфляційних втрат, 12074 грн. 33 коп.
3% річних, 2228 грн. 09 коп. в рахунок
відшкодування витрат по сплаті
судового збору.

3. В інший частині позовних вимог
відмовити.

4. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14.02.2014 року

Суддя Ю.А. Джепа