КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2014 р.
Справа№ 910/17258/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Рєпіної Л.О.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник за
довіреністю,

від відповідача: Барибіна К.Б. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Здорово»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 03.12.2013р.

у справі №910/17258/13 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Здорово»

про стягнення 146 001,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

В травні 2013 року Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4
(далі-позивач) звернулася до
Господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Здорово» (далі-відповідач) 119
887,00 грн.

16.10.2013р. представником позивача подано
до суду першої інстанції заяву про
збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
146 001,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач неналежним чином виконує
свої зобов'язання за договором оренди
нежитлового приміщення №1/003/12-10 від
01.12.2010р.

Рішенням Господарського суду м.Києва
від 03.12.2013р. у справі №910/17258/13 позов
задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Здорово» на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 71 220,00 грн. -
основного боргу, 71 220,00 грн. - штрафу, 2
848,80 грн. - судового збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої
інстанції від 03.12.2013р., відповідач
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить зазначене рішення суду
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права.

Позивач не скористався своїм правом
згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав
суду відзив на апеляційну скаргу, що
згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає
перегляду рішення суду першої
інстанції.

27.02.2014р. через канцелярію суду
представник відповідача подав
клопотання про призначення
судово-бухгалтерської експертизи.

Подане клопотання обґрунтовано
відсутністю в матеріалах справи
рахунків на сплату орендної плати та
необхідністю встановлення розміру
заборгованості відповідача перед
позивачем.

Розглянувши в судовому засіданні дане
клопотання та заслухавши
представників сторін, судова колегія
дійшла до висновку, що воно не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 43 ГПК України суд
зобов'язаний всебічно, повно та
об'єктивно досліджувати обставини
справи, для вирішення справи по суті.

Відповідно до ч.1 ст.41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Так, відповідно до ст.ст. 41, 42 ГПК
України призначення експертизи на
вимогу учасників процесу не є
обов'язком суду, а є його правом;
висновок судового експерта для
господарського суду не є обов'язковим і
оцінюється господарським судом за
загальними правилами, встановленими
статтею 43 ГПК України.

Крім того, судова колегія звертає увагу
на те, що судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування (п. 1 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/2651 від 27.11.06. "Про деякі питання
призначення судових експертиз", п. 2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 4 від
23.03.12. "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи").

Судова колегія не вбачає потреби у
спеціальних знаннях для встановлення
факту наявності заборгованості та її
розміру за спірним Договором,
клопотання не є обґрунтованим, а мотиви
у вказаному клопотанні ґрунтуються на
припущеннях.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши зібрані у справі докази та
заслухавши представників сторін,
судова колегія встановила наступне.

01.12.2010р. між позивачем, як орендодавцем,
та відповідачем, як орендарем, був
укладений Договір № 1/003/12-10 оренди
нежитлового приміщення (далі - Договір),
відповідно до умов якого орендодавець
зобов'язався передати орендарю в
строкове платне користування
нежитлові приміщення загальною площею
70,3 кв.м,, розташовані на дев'ятому
поверсі нежитлового приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, офіс НОМЕР_1 та офіс
НОМЕР_2 відповідно (далі - Об'єкт оренди),
а орендар зобов'язується прийняти
Об'єкт оренди, своєчасно сплачувати
плату за оренду та після припинення
цього Договору повернути Об'єкт оренди
орендодавцю відповідно до умов
Договору.

Згідно із п. 3.1 Договору (з врахуванням
додаткової угоди № 3 від 06.12.11. та
додаткової угоди № 4 від 06.12.12.) строк
дії Договору до 31.12.2013р.

Даний Договір може бути пролонгований
лише за взаємною згодою Сторін, на
умовах, що будуть визначені Сторонами
на момент підписання угоди про
пролонгацію (нового договору оренди) (п.
3.2 Договору).

Згідно із п.2.1 Договору передача Об'єкта
оренди в оренду за цим Договором та
повернення орендодавцю Об'єкта оренди
здійснюється за Актом
приймання-передачі, який підписується
уповноваженими представниками сторін,
в якому зазначається технічний стан
Об'єкта оренди, усі недоліки, що були
виявлені сторонами під час передачі
Об'єкта оренди, перелік обладнання,
інвентар та інше майно, що передається
разом з Об'єктом оренди.

У відповідності до п.2.1 Договору Об'єкт
оренди вважається переданим в оренду
за цим Договором орендарю з моменту
підписання уповноваженими
представниками сторін відповідного
Акта приймання-передачі.

Так, на виконання умов Договору
сторонами було підписано та скріплено
печатками сторін акт від 01.12.2010р.
приймання-передачі нежитлового
приміщення в оренду.

За користування Об'єктом оренди
орендар сплачує орендодавцю орендну
плату. Загальна сума орендної плати на
місяць становить 23 740,00 грн. без ПДВ (п. 6.1
Договору з врахуванням додаткової
угоди № 4 від 06.12.12.).

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що
орендар сплачує орендодавцю орендну
плату за час фактичного користування
Об'єктом оренди.

У відповідності до п.п.6.3, 6.4 Договору
орендна плата за перший місяць оренди
перераховується орендодавцю на його
поточний рахунок, вказаний в Договорі,
до 31.12.2010р., після підписання сторонами
Акту приймання - передачі Об'єкту
оренди. Орендна плата за останній
місяць оренди перераховується
орендодавцю авансовим платежем на його
поточний рахунок, вказаний в Договорі,
до 15.02.2011р. Орендна плата за наступні
місяці оренди сплачується орендарем
щомісячно до 10 (десятого) числа місяця,
за який здійснюється оплата. Якщо день
сплати орендної плати припадає на
вихідний, святковий або інший
неробочий день, що визначений
відповідно до чинного законодавства
України, орендар зобов'язаний сплатити
орендну плату в перший робочий день, що
слідує за вихідним, святковим або іншим
неробочим днем.

Сторонами в п.6.5 та п.6.6 Договору
погоджено, що не входять до орендної
плати і відшкодовуються
(компенсується) орендарем окремо
вартість комунальних послуг, тобто:
вартість спожитої електроенергії,
води, опалювання і тощо, вартість
витрат по обслуговуванню Об'єкта
оренди. Відшкодування вартості
комунальних послуг здійснюється
орендарем шляхом оплати рахунків, які
надходитимуть на адресу Об'єкта оренди.
Сторони можуть погодити інший порядок
відшкодування таких платежів. Не
входять до орендної плати і
відшкодовуються орендарем окремо
вартість користування послугами
Інтернет-зв'язку, міських, міжміських
та міжнародних телефонних переговорів
на підставі рахунків орендодавця, які
надаються разом з даними телефонних
операторів про фактично надані послуги
та їх вартість. Відшкодування вартості
телефонних переговорів здійснюється
орендарем в строки сплати орендної
плати, що зазначені в п.6.3 Договору
шляхом оплати рахунків, які
надходитимуть на адресу Об'єкта оренди.
Сторони можуть погодити інший порядок
відшкодування таких платежів.

Доводи відповідача щодо відсутності в
матеріалах справи рахунків на сплату
орендної плати за Договором, як на
підставу відмови в позові, судова
колегія не приймає до уваги з огляду на
наступне.

У відповідності до п.6.7 Договору
орендар сплачує орендну плату на
підставі письмових рахунків, що
надаються орендодавцем. Якщо до
настання терміну сплати орендної плати
відповідний рахунок не буде одержаний
орендарем, орендар повинен звернутися
до орендодавця з метою одержання
рахунку до настання терміну оплати. В
разі, якщо орендодавець не надасть
рахунку, орендар зобов'язаний
здійснити оплату орендної плати на
підставі Договору у встановлені
терміни самостійно.

Таким чином, надання вказаних рахунків
позивачем не є обов'язковою умовою та
не впливає на обов'язок сплати
відповідачем орендної плати. Крім того,
доказів звернення орендаря до
орендодавця з метою одержання рахунків
до настання терміну оплати матеріали
справи не містять. Зворотнього
відповідачем не доведено.

Посилання відповідача на факт зміни
04.09.2013р. керівництва Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Здорово" та надання
попереднім керівництвом інформації
про відсутність заборгованості, не
приймаються судовою колегією до уваги,
оскільки не є підставою для звільнення
від відповідальності та від обов'язку
доказування.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що в зв'язку з
невиконанням відповідачем своїх
зобов'язань за Договором, у відповідача
перед позивачем виникла
заборгованість по сплаті передбачених
Договором орендних платежів за
березень, квітень, травень 2013 року в
розмірі 71 220,00 грн.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення суду, дійшла до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції не підлягає
скасуванню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Дана норма кореспондується з ч.1 ст.193
Господарського кодексу України.

Положеннями ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України встановлено, що в силу
зобов'язання одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Тобто, згідно із положеннями чинного
законодавства України, правовою
підставою користування певним майном є
відповідний договір оренди.

За своє правовою природою даний
Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цих
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Частиною ч.1 ст.762 Цивільного кодексу
України передбачено, що за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму.

Згідно із ч.1 ст.286 Господарського
кодексу України орендна плата - це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, за
спірний період (березень, квітень,
травень 2013 року) відповідач мав
сплатити позивачу 71 220,00 грн. орендної
плати за Договором.

30.04.2013р. позивачем на адресу
відповідача було направлено вимогу про
сплату наявної за Договором
заборгованості. Проте, жодної
відповіді орендаря на вказану вимогу
матеріали справи не містять.

Пунктом 7.1.2 Договору встановлено
обов'язок орендаря своєчасно й у
повному обсязі вносити сплату за
оренду в порядку, передбаченому
Договором.

При цьому, як встановлено судом першої
інстанції та свідчать матеріали
справи, відповідач в порушення
покладеного законом та Договором
обов'язку по сплаті орендної плати за
період з березня по травень 2013 року
включно в розмірі 71 220,00 грн. за
користування Об'єктом оренди не
виконано.

Відповідачем відповідно до вимог ст.
ст.32-34 ГПК України не надано належних та
допустимих доказів на спростування
наявності вказаної вище
заборгованості.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем в сумі 71 220,00 грн.
належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, тому
позовні вимоги в частині стягнення
основного боргу, судовою колегією
визнаються обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідача 71 220,00 грн. штрафу на
підставі п.8.2 Договору, судова колегія
також погоджується з висновком суду
першої інстанції в цій частині,
виходячи з наступного.

Пунктом 8.2 Договору сторони погодили,
що у разі прострочення сплати платежів
за оренду більше ніж на п'ятнадцять
календарних днів орендар
зобов'язується сплатити орендодавцю
штраф у розмірі 10% від суми
прострочення зобов'язання за кожні
наступні п'ять робочих днів, які
триватиме таке прострочення.

Відповідно до вимог ст. 199
Господарського кодексу України
виконання господарського зобов'язання
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

В силу положень ст. 216, ч.1 ст. 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст.230 Господарського
кодексу України).

У відповідності до ч.2 ст.549 Цивільного
кодексу України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

При цьому, положеннями ст. 627 Цивільного
кодексу України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття
поширюється і на майнові відносини, що
регулюються Господарським кодексом
України. У зв'язку з цим на положення
Господарського кодексу України про
господарські договори також
поширюються принцип свободи договору,
крім випадків, передбачених абзацем
другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України (яка встановлює обмеження
права сторін договору відступати від
положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
встановленням окремого виду
відповідальності - договірної санкції,
за невиконання чи неналежне виконання
договірних зобов'язань (правова
позиція, викладена в постанові
Верховного суду України №3-24гс10 від
22.11.10.).

Відповідачем обґрунтованих пояснень
щодо неможливості виконати взяті на
себе зобов'язання за спірним Договором,
доказів визнання вказаного пункту
недійсним не подано, при цьому
відповідних клопотань про зменшення
штрафних санкцій також не подано.

Враховуючи вищевикладене та
перевіривши розрахунок позивача, з
відповідача судом першої інстанції
правомірно стягнуто 71 220,00 грн. - штрафу.

Крім того, позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
3 561,00 грн. Вказану вимогу обґрунтовано
домовленістю сторін Договору про те, що
відповідач додатково сплачує позивачу
5% вартості орендних платежів в розмірі
1187,00 грн. Проте, жодного нормативного
правового обґрунтування вказана
вимога не має, як і не містить посилання
на відповідний пункт Договору чи певну
письмову угоду сторін, а тому судом
першої інстанції правомірно
відмовлено в задоволенні в цій частині
позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції відмовивши в задоволенні
клопотання про відкладення розгляду
справи (а.с.162 т.1) та прийнявши
оскаржуване рішення порушив його права
передбачені ст.22 ГПК України, судова
колегія не приймає до уваги з наступних
підстав.

Подане відповідача клопотання про
відкладення розгляду справи (а.с.162 т.1)
обґрунтоване тим, що повноважний
представник відповідача перебуває у
відрядженні.

У відповідності до п.3.9.2 постанова
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України"
господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Проте, відповідач відповідно до вимог
ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних
та допустимих доказів на підтвердження
неможливості забезпечити участь у
судовому засіданні іншого
представника, з числа як своїх
працівників, так і осіб, не пов'язаних з
ним трудовими відносинами.

Крім того, судова колегія звертає увагу
на те, що в разі неможливості
забезпечити явку іншого представника в
судове засідання, представництво
інтересів відповідача міг здійснювати
безпосередньо керівник підприємства у
відповідності до ст.28 ГПК України.

Також, судова колегія звертає увагу на
те, що дана справа розглядалася
тривалий час і представник
відповідача, який був присутній в
судових засіданнях, мав можливість
скористатись своїм процесуальним
правом, передбаченим ст.22 ГПК України.

Доводи апелянта про те, що судом першої
інстанції при прийняті оскаржуваного
рішення не враховано той факт, що
укладаючи Договір сторони в усній
формі дійшли згоди щодо здійснення
відповідачем ремонту за власні кошти
орендованих приміщень в рахунок оплати
за Договором, судовою колегією не
приймаються до уваги, оскільки
відповідачем відповідно до вимог ст.32-34
ГПК України не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
даних обставин справи.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені та зазначені судом
обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що рішення суду першої
інстанції, яким частково задоволено
позовні вимоги, відповідає чинному
законодавству та матеріалам справи.
Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК
України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Здорово» на рішення
Господарського суду міста Києва від
03.12.2013р. у справі №910/17258/13 залишити без
задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста
Києва від 03.12.2013 року у справі №910/17258/13
залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/17258/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 28.02.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

Л.О. Рєпіна