м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Микулинецький
бровар»доПриватного підприємства «Д»
Торговий дім Тернопіль»простягнення 83
481,09 грн.Головуючий суддя Босий В.П.
Судді Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від позивача:Фриз А.В.від
відповідача:Козак Т.І.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Микулинецький
Бровар» (надалі - «Товариство»)
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Приватного
підприємства «Д» Торговий дім
Тернопіль» (надалі - «Підприємство»)
про стягнення 83 481,09 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов договору на поставку
товарів від 01.01.2012 р. позивач поставив
товар, а відповідач належним чином
поставлений товар не оплатив, у зв'язку
із чим виникла заборгованість у
розмірі 83 481,09 грн.
Ухвалою господарського суду міста
порушено провадження у справі та
призначено її до розгляду на 22.07.2013 р.
30.08.2013 р. від представника відповідача
надійшов відзив на позовну заяву, в
якому відповідач проти задоволення
позовних вимог заперечував з огляду на
те, що ним було повністю оплачено товар,
який поставлявся позивачем згідно умов
договору на поставку товарів від 01.01.2012
В судовому засіданні 22.07.2013 р. судом
оголошувалась перерва до 02.09.2013 р.
Ухвалами господарського суду міста
Києва від 02.09.2013 р. у справі призначено
судово-бухгалтерську експертизу,
проведення якої доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз, та зупинено провадження у
справі.

13.12.2013 р. до канцелярії суду від
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз надійшов
лист, з якого вбачається, що призначена
ухвалою суду від 02.09.2013 р. експертиза не
проведена у зв'язку із несплатою
відповідачем вартості експертизи, а
матеріали справи №910/11797/13 повернуто до
господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 р. поновлено
провадження у справі у зв'язку із
надходженням до господарського суду
міста Києва матеріалів справи №910/11797/13
від Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 р. вирішено здійснювати
розгляд справи колегіально у складі
трьох суддів.

17.12.2013 р. суддя Босий В.П. звернувся до
Голови господарського суду міста Києва
із заявою щодо колегіального розгляду
справи №910/11797/13.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 17.12.2013 р. для
здійснення колегіального розгляду
справи визначено наступних суддів:
Босий В.П. (головуючий), Літвінова М.Є.,
Удалова О.Г.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 р. справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 15.01.2014 р.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 15.01.2014 р. у зв'язку
із перебуванням судді Удалової О.Г. на
лікарняному справу передано на розгляд
колегії суддів у складі: Босий В.П.
(головуючий) судді Стасюк С.В.,
Літвінова М.Є.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 15.01.2014 р. справу прийнято до
провадження колегією суддів у складі:
Босий В.П. (головуючий) судді Стасюк С.В.,
Літвінова М.Є.

В судових засіданнях 15.01.2014 р. та 22.01.2014
р. судом оголошувалась перерва до 22.01.2014
р. та 10.02.2014 р. відповідно.

В судове засідання представник
позивача з'явився, вимоги ухвали суду
виконав, надав пояснення стосовно суті
спору, позовні вимоги підтримав
повністю.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, проти задоволення
позовних вимог заперечував повністю з
огляду на викладені у відзиві на
позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2012 р. між Товариством (постачальник)
та Підприємством (покупець) було
укладено договір на поставку товарів
(надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору
постачальник бере на себе зобов'язання
постачати покупцю товар згідно заявки,
а покупець бере на себе зобов'язання
його прийняти та оплатити на умовах, що
визначені цим договором.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що ціна
товару, що поставляється, визначається
у відповідності до ціни, вказаної у
прас-листах постачальника, які діють на
момент виконання постачальником
заявки покупця і вказується у
накладних, з врахуванням знижок.

Згідно з п. 2.2 Договору розрахунки за
кожну поставлену партію товару
здійснюються покупцем протягом 8
(восьми) робочих днів з моменту
одержання товару шляхом перерахування
грошових коштів на рахунок
постачальника або шляхом внесення
готівки в касу постачальника.

За замістом п. 4.1 Договору поставка
товару здійснюється на умовах СТР -
склад покупця.

На виконання умов Договору у період з
01.01.2012 р. по 01.04.2013 р. позивачем
поставлялася, а відповідачем
приймалася та частково оплачувалась
продукція, що підтверджується
матеріалами справи.

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання по оплаті поставленого
згідно Договору товару, у зв'язку з чим
позивач вказує на існування
заборгованості у розмірі 83 481,09 грн.

Договір є договором поставки, а відтак
між сторонами виникли правовідносини,
які підпадають під правове регулювання
Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується, що
у період з 01.01.2012 р. по 01.04.2013 р. позивачем
було поставлено, а відповідачем
прийнято товар на загальну суму 100 054,60
грн., що підтверджується
товарно-транспортними та видатковими
накладними, підписаними сторонами у
вказаний період.

Твердження відповідача про те, що всі
товарно-транспортні накладні не
відповідають вимогам чинного
спростовується визнанням самим
відповідачем факту поставки
Товариством йому товару за Договором,
матеріалами справи та наданими
позивачем для в судовому засіданні
оригіналами товарно-транспортними та
видатковими накланими.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530
Цивільного кодексу України, п. 2.2
Договору, відповідач був зобов'язаний
розрахуватися за поставлений товар
протягом 8 (восьми) робочих днів з
моменту одержання товару.

Відповідачем частково оплачено
поставлену продукції на суму 16 573,50
грн., що підтверджується платіжним
дорученнями №46 від 02.02.2012 р., №59 від
13.02.2012 р., №94 від 24.02.2012 р., №95 від 24.02.2012
р., №96 від 24.02.2012 р., №101 від 15.03.2012 р, №93
від 15.03.2012 р., №122 від 27.04.2012 р. та №344 від
31.07.2012 р.

Суд відзначає, що надані відповідачем
квитанції про сплату грошових коштів
не приймаються судом до уваги в якості
належного доказу оплати поставленої
продукції за Договором, оскільки із
таких квитанції неможливо встановити
ким саме вносилися такі грошові кошти,
а також неможливо дослідити на
виконання якого договору були вчинені
такі оплати.

Таким чином, заборгованість
відповідача за поставлений товар
становить 83 481,10 грн., а строк виконання
грошового зобов'язання на момент
подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується
наявність у відповідача грошового
зобов'язання по сплаті на користь
позивача на підставі Договору за
переданий товар у розмірі 83 481,10 грн.
Відповідачем вказана заборгованість
не спростована, доказів її погашення не
надано.

При цьому, в позовній заяві позивачем
заявлено вимогу про стягнення з
відповідача заборгованості у розмірі 83
481,09 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Підприємством обставин, з якими чинне
законодавство пов'язує можливість
звільнення його від відповідальності
за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, з урахуванням
відсутності підстав для виходу за межі
позовних вимог, позов Товариства про
стягнення з Підприємства
заборгованості у розмірі 83 481,09 грн. є
правомірним та обґрунтованим, а тому
задовольняється судом у повному
обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Микулинецький бровар» задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства
«Д» Торговий дім Тернопіль» (01103, м.
Київ, вул. Кіквідзе, 13-В;
ідентифікаційний код 35578237) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Микулинецький
бровар» (48120, Тернопільська обл.,
Теребовлянський р-н, с.м.т. Микулинці,
вул. Набережна, 33; ідентифікаційний код
00382912) заборгованість у розмірі 83 481
(вісімдесят три тисячі чотириста
вісімдесят одна) грн. 09 коп. та
судовий збір у розмірі 1 720 (одна тисяча
сімсот двадцять) грн. 50 коп. Видати
наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.02.2014 р.

Суддя
В.П. Босий

М.Є. Літвінова

С.В. Стасюк