м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пері Україна»
До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мостобудівельна
Про стягнення 228 821,12 грн.
Суддя Ващенко Т.М.
Представники сторін:
Від позивача: Пустовойтов Д.М.
представник за довіреністю № б/н від
Від відповідача: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пері Україна» (далі -
позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мостобудівельна
компанія МСУ» (далі - відповідач) про
стягнення 228 821,12 грн.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що обладнання, що
перебувало в оренді у відповідача за
Договором оперативної оренди № 335912 від
10.07.12., було повернуто останнім позивачу
невчасно, що стало підставою для
нарахування Товариством з обмеженою
відповідальністю «Пері Україна»
штрафу та звернення з даним позовом до
суду.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.12.13. порушено провадження у
розгляду на 19.12.13.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.12.13. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи було відкладено
21.01.14. представником відповідача через
відділ діловодства суду було подано
письмові заперечення на позовну заяву.
Представник позивача в судовому
засіданні 23.01.14. подав на підставі ст. 22
ГПК України заяву про зміну предмету
позову, відповідно до якої просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
228 821,12 грн. штрафних санкцій станом на
01.03.13. в розмірі подвійної орендної
плати за час прострочення виконання
обов'язку щодо повернення обладнання
позивачу після закінчення строку дії
Договору оперативної оренди № 335912 від
10.07.12. Вказану заяву прийнято судом.
За результатами судового засідання
23.01.14. розгляд справи на підставі ст. 77
ГПК України відкладено на 04.02.14., про що
судом прийнято відповідну ухвалу.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 02.02.14. продовжено строк
вирішення спору в даній справі на
03.02.14. представником позивача через
відділ діловодства суду подано
письмові пояснення по справі.
В судовому засіданні 04.02.14. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву
до 18.02.14., про що сторони були
повідомлені під розписку.
В судовому засіданні 18.02.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача в судове
засідання 18.02.14. не з'явився, про поважні
причини неявки суд не повідомив, про
дату, час та місце проведення судового
засідання був повідомлений належним
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
В судовому засіданні 18.02.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -
10.07.12. між позивачем (далі -
Орендодавець) та відповідачем (далі -
Орендар) було укладено Договір
оперативної оренди обладнання № 335912
(далі - Договір), за умовами якого
Орендодавець надає орендареві в
тимчасове платне користування
будівельну опалубку PERI, в тому числі
окремі елементи опалубки,
спеціалізовану тару для її
транспортування, яка іменується в
подальшому "обладнання", асортимент,
кількість та вартість якого вказується
в актах приймання - передачі.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що обладнання, що
перебувало в оренді у відповідача за
Договором оперативної оренди № 335912 від
10.07.12., було повернуто останнім позивачу
невчасно, що стало підставою для
нарахування Товариством з обмеженою
відповідальністю «Пері Україна»
штрафу на підставі п. 7.2 Договору.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України встановлено, що в силу
зобов'язання одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

За своє правовою природою даний
Договір є договором оренди.

Відповідно до статті 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України, факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Не потребують доказування
преюдиціальні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) у процесі розгляду іншої справи,
в якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках, коли в
іншому спорі сторони мали інший
процесуальний статус (наприклад,
позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).
Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір. (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Оскільки, на момент розгляду даної
справи набрало законної сили та діє
рішення Господарського суду міста
Києва від 03.09.13. у справі № 910/12756/13
(залишене без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 07.11.13. та
постановою Вищого господарського суду
України від 19.12.13.), то встановлені ним
факти мають обов'язкову силу для
вирішення даної справи.

Так, рішенням Господарського суду
міста Києва від 03.09.13. у справі № 910/12756/13
встановлено, що ставка орендної плати
(без ПДВ) за один місяць, відповідно до
умов підписаної сторонами додаткової
угоди від 12.07.12, складає 4% від вартості,
переданого в оренду обладнання без ПДВ.

Далі, вказаним рішенням встановлено що
згідно з додатковою угодою від 31.10.12. № 2
Договір набирає чинності з моменту
його підписання і діє до 31.12.12., а в
частині повернення обладнання, оплати
орендної плати та інших платежів - до
повного виконання орендарем своїх
обов'язків за цим договором.

За статтею 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема є сплата
неустойки. (п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Пунктом 5.2.9 Договору встановлено, що
Орендар зобов'язаний повернути (здати
на склад Орендодавця) обладнання
протягом десяти календарних днів після
припинення Договору.

Як відзначалось судом, строк дії
Договору закінчився 31.12.12.

Отже, відповідач мав повернути
позивачу обладнання до 10.01.13. включно.

Датою передачі (повернення) обладнання
є дата акту прийому-передачі
підписаного сторонами.

У відповідності до наявних в
матеріалах справи актів
прийому-передачі (повернення)
обладнання з оренди, відповідачем було
невчасно повернуто позивачу
обладнання загальною вартістю 1 191 776,65
грн. за актами прийому-передачі від
01.03.13. № 00313 та від 01.03.13. № 00314/л.

Згідно з п. 7.2 Договору, в разі
несвоєчасного повернення обладнання,
Орендар сплачує неустойку (штраф) в
розмірі подвійної орендної плати (по
ставці, що діє в період порушення) за
час прострочення.

Як відзначалось судом, ставка орендної
плати (без ПДВ) за один місяць,
відповідно до умов підписаної
сторонами додаткової угоди від 12.07.12,
складає 4% від вартості, переданого в
оренду обладнання без ПДВ.

Таким чином, розмір подвійної орендної
плати за один день становить 3 075,54 грн.
Повернення обладнання прострочено на 49
днів. Отже, розмір штрафу, що підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача становить 150 701,46 грн.

Стосовно посилань позивача на те, що до
розміру орендної плати за використання
Орендарем майна вартістю 1 191 776,65 грн.
має бути доданий податок на додану
вартість, суд відзначає, що податок на
додану вартість нараховується на суму
(ставку) орендної плати за місяць. В
свою чергу, штраф розраховується
виходячи з розміру ставки орендної
плати та не може бути об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість.

Відповідно до вимог ст. 199
Господарського кодексу України
виконання господарського зобов'язання
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

В силу приписів ст. 216, ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного
кодексу України, штрафом є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

При цьому, суд відзначає, що приписами
ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття
поширюється і на майнові відносини, що
регулюються Господарським кодексом
України. У зв'язку з цим на положення
Господарського кодексу України про
господарські договори також
поширюються принцип свободи договору,
крім випадків, передбачених абзацем
другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України (яка встановлює обмеження
права сторін договору відступати від
положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
встановленням окремого виду
відповідальності - договірної санкції,
за невиконання чи неналежне виконання
договірних

Відповідачем обґрунтованих пояснень
щодо неможливості виконати взяті на
себе зобов'язання за спірним Договором
та доказів визнання вказаного пункту
недійсним не подано.

Зважаючи на встановлені факти та
вимоги вищезазначених правових норм, а
також враховуючи, що відповідач в
установленому порядку обставини, які
повідомлені позивачем, не спростував,
господарський суд дійшов висновку, що
позов нормативно та документально
доведений, та підлягає частковому
задоволенню, внаслідок чого з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 150 701,46 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мостобудівельна
компанія МСУ» (03148, м. Київ, вул.
Жмеринська, б. 22; ідентифікаційний код
03449901) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пері Україна» (07400,
Київська область, м. Бровари, Дорога
Об'їзна, б. 60; ідентифікаційний код 31032954)
150 701 (сто п'ятдесят тисяч сімсот одну)
грн. 46 коп. - штрафу, 3 014 (три тисячі
чотирнадцять) грн. 03 коп. - витрат по
сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 24.02.14.

Суддя

Т.М. Ващенко