ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р.
Справа № 922/4693/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя
Барбашова С.В. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Краснікова О.А., довіреність
№130Д-154/2013 від 23.09.2013 року

відповідача - Добреля В.Ю.,
довіреність №09 від 05.12.2013 року

3-ї особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сінтал
Агро Трейд", смт. Золочів Золочівського
району Харківської області (вх.№49 Х/3-10)
на рішення господарського суду
Харківської області від 19.12.2013 по
справі №922/4693/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю ТОВ "ДПЗКУ-МТС", м.
Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сінтал Агро Трейд",
смт. Золочів Золочівського району
Харківської області

3-я особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Вішва Ананда", с.
Новокиївка Каланчакського району
Херсонської області

про стягнення 397179,50 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 19.12.2013 по
справі №922/4693/13 позов задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сінтал Агро Трейд" на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПЗКУ - МТС" 362780,00 грн.
основного боргу, 24967,22 грн. пені, 7752,56
грн. 3% річних та 7910,00 грн. витрат по
сплаті судового збору.

Відповідач з рішенням господарського
суду Харківської області від 19.12.2013 по
справі №922/4693/13 частково не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення в частині стягнення пені в
розмірі 24967,22 грн. скасувати та
відмовити в позові в цій частині,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Відповідач
вважає, що пеня повинна нараховуватись,
виходячи з умов п. 5.3 основного
договору, по закінченні 5-ти денного
строку з дня підписання сторонами акту
передачі-приймання виконаних робіт,
тобто з 26.07.2012 року, в зв'язку з чим
вважає невірним період, за який
стягнуто пеню за рішенням суду, а також
зазначає про сплив позовної давності
за вимогами про стягнення пені.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не
надав, в судовому засіданні його
представник з наведеними відповідачем
доводами не погоджується, просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, оскаржуване рішення -без
змін.

3-я особа відзив на апеляційну скаргу не
надала, своїм правом на участь при
розгляді апеляційної скарги не
скористалась, про час та місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку та доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених статтею 101
Господарського процесуального кодексу
України, заслухавши пояснення
уповноважених представників сторін,
колегія суддів приходить до висновку
про залишення апеляційної скарги без
задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та
встановлено судом першої інстанції
02.07.2012р. між ТОВ "ДПЗКУ-МТС (позивачем) та
ТОВ "ВІШВА АНАНДА" (3-ю особою) було
укладено договір № КО-ХРС-21Р/12, за яким
позивач зобов'язався виконати роботи
по збиранню врожаю сільгоспкультур, а
ТОВ "ВІШВА АНАНДА" (3-я особа), в свою
чергу, зобов'язався прийняти та
оплатити виконані роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що
свої зобов'язання перед ТОВ "ВІШВА
АНАНДА" (3-я особа) позивач виконав
належним чином та у повному обсязі, про
що свідчить підписаний сторонами акт
здачі-приймання робіт (надання послуг)
№ 1368 від 20.07.2012р. на загальну суму
472780,00грн.

Матеріали справи також свідчать про те,
що 17.12.2012 між ТОВ "ДПЗКУ-МТС" (позивач -
кредитор), ТОВ "Вішва Ананда" (3-я особа -
первісний боржник) та ТОВ "Сінтал Агро
Трейд" (відповідач - новий бор жник)
укладено договір переведення боргу №
164.

За умовами укладеного договору,
первісний боржник переводить свій борг
в розмірі 362780,00грн., у т. ч. ПДВ, який
виник у нього перед кредитором, а новий
боржник приймає на себе усі
зобов'язання первісного боржника за
договором № КО-ХРС-21Р/12 від 02.07.2012 р., та
зобов'язаний сплатити зазначену суму
кредитору в строк до 10.02.2013 року.

Відповідно до п. 2 договору, кредитор не
заперечує проти заміни первісного
боржника новим боржником в основному
договорі і, підписуючи зі своєї сторони
цей договір, дає свою згоду на
відповідне переведення боргу в порядку
та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 5 договору передбачено, що
заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з
тим, що попередні учасники зобов'язання
вибувають із цих відносин, а їх права та
обов'язки у повному обсязі переходять
до суб'єктів, які їх замінюють. Крім
того, п. 9 договору визначено, що у
випадку порушення своїх зобов'язань за
даним договором сторони несуть
відповідальність, визначену даним
договором та чинним законодавством.

Звертаючись до господарського суду,
позивач зазначив про те, що відповідач
порушив умови договору та взяті на себе
зобов'язання і у встановлені строки
борг в розмірі 362780,00 грн. не сплатив,
внаслідок чого у нього виникла
заборгованість перед позивачем, яка до
цього часу не сплачена. Крім того, в
зв'язку з порушенням відповідачем
грошового зобов'язання, позивачем
нараховані пеня в розмірі 24967,22 грн. та
7752,56 грн. 3% річних.

За таких обставин, у відповідності з
вимогами ст. 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України, враховуючи, що
матеріалами справи підтверджується
факт порушення відповідачем умови
укладеного з позивачем договору
переведення боргу № 164 від 17.12.2012 року,
відповідач не надав доказів належного
виконання взятих на себе зобов'язань
або обґрунтованих заперечень проти
позовних вимог, суд першої інстанції
дійшов висновку про задоволення
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача заборгованості у розмірі
362780,00 грн.

Також, зважаючи на те, що відповідач є
таким, що прострочив виконання
зобов'язання, керуючись ст. 625
Цивільного кодексу України, суд першої
інстанції задовольнив позовні вимоги
про стягнення з відповідача 7752,56 грн. 3%
річних.

Крім того, виходячи з п. 7 договору про
переведення боргу № 164 від 17.12.2012 та п. 5.3
основного договору, суд першої
інстанції визнав правомірним
нарахування пені, в зв'язку з чим визнав
вимоги в частині стягнення пені в сумі
24967,22 грн. обґрунтованими, такими, що
підтверджуються наданими суду
доказами та підлягають задоволенню.

З даними висновками повністю
погоджується колегія суддів
апеляційної інстанції, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
наявним матеріалами, що є у справі, їм
дана правильна та повна правова оцінка.
А відповідно до статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Відповідач в апеляційній скарзі суму
основного боргу будь-якими доказами не
спростовує, але зазначає про невірний
розрахунок пені, оскільки вважає, що
пеня повинна нараховуватись, виходячи
з умов п. 5.3 основного договору, по
закінченні 5-ти денного строку з дня
підписання сторонами акту
передачі-приймання виконаних робіт,
тобто з 26.07.2012 року, в зв'язку з чим,
посилаючись на сплив позовної
давності, вважає неправомірним
стягнення з нього пені.

Колегія суддів з наведеними
відповідачем доводами не погоджується
та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарську-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов. У разі порушення зобов'язання
відповідно до ст. 611 ЦК України настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Матеріалами справи підтверджено, а
відповідачем не спростовано факт
прострочення зобов'язання за договором
про переведення боргу № 164 від 17.12.2012,
яким передбачено, що відповідач
зобов'язаний був перерахувати на
розрахунковий рахунок позивача
заборгованість у розмірі 362780,00 грн., що
виникла у первісного боржника по
договору від 02.07.2012 № КО-ХРС-21Р/12 у строк
до 10.02.2013 року.

Згідно п. 7 договору новий боржник
зобов'язується виконати зобов'язання
первісного боржника перед кредитором
на умовах основного договору.

Відповідно до п. 9 договору, у випадку
порушення своїх зобов'язань за даним
договором сторони несуть
відповідальність, визначену даним
договором та чинним законодавством.

За таких обставин, у позивача є всі
правові підстави вимагати стягнення з
відповідача пені за прострочення
виконання зобов'язання за договором
про переведення боргу № 164 від 17.12.2012,
виходячи з того, що сторони договору
від 02.07.2012 № КО-ХРС-21Р/12 (основного
договору) передбачили
відповідальність у вигляді пені за
прострочення оплати виконаної роботи.

Здійснивши перевірку наданого
позивачем розрахунку в частині
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача пені, колегія суддів
вважає правомірним нарахування
позивачем пені за період з 11.02.2013 р. по
12.08.2013 р. в розмірі 24967,22 грн. в межах
позовної давності.

При цьому, колегія суддів вважає
безпідставними твердження відповідача
про те, що строк нарахування пені
повинен обчислюватись з 26.07.2012, тобто,
виходячи з 5-ти денного строку з дня
підписання сторонами акту
передачі-приймання виконаних робіт за
основним договором, оскільки сторони
визначили строк погашення
заборгованості відповідача за
договором про переведення боргу у
розмірі 362780,00 грн. у термін до 10.02.2013
року, тому позивачем при зверненні до
господарського суду з позовною заявою
вірно визначено період нарахування
пені.

Разом з цим, задовольняючи позовні
вимоги в зазначеній частині, суд першої
інстанції виходив з наданого позивачем
розрахунку пені за період з 30.04.2013 по
28.10.2013, що не може вважатися правильним,
оскільки відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

В той же час, якщо помилка місцевого
господарського суду у застосуванні
норм матеріального права не вплинула
на загальну правову оцінку обставин
справи та на правильність судового
висновку щодо вирішення спору, то у
суду апеляційної інстанції немає
підстав для скасування відповідного
судового рішення. Водночас апеляційний
господарський суд у мотивувальній
частині своєї постанови не лише вправі,
а й повинен зазначити власну правову
кваліфікацію спірних відносин та
правову оцінку обставин справи. Що ж до
порушення або неправильного
застосування місцевим господарським
судом норм процесуального права, то
згідно з частиною другою статті 104 ГПК
воно може бути підставою для
скасування або зміни рішення названого
суду лише за умови, якщо це порушення
призвело до прийняття неправильного
рішення (пункт 32 інформаційного листа
ВГСУ від 13.08.2008 р. N 01-8/482 " Про деякі
питання застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року ").

З огляду на викладене, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що помилкове визначення місцевим
господарським судом періоду стягнення
пені, не призвело до прийняття
неправильного по суті рішення, що дає
підстави залишити рішення
господарського суду Харківської
області від 19.12.2013 по справі №922/4693/13
без змін, виходячи з наявності правових
підстав для стягнення пені, їх
матеріальної та документальної
обґрунтованості, хоча з іншого
розрахунку визначеного позивачем
періоду нарахування, який також було
надано позивачем до господарського
суду.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, 102, п. 1 ст.
103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сінтал
Агро Трейд", смт. Золочів Золочівського
району Харківської області залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 19.12.2013 року по
справі № 922/4693/13 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 31 січня 2014 року

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Плужник О.В.