КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р. Справа№ 910/17483/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників сторін:

позивача: Герасименко Р.І., довіреність
б/н від 20.09.2013 року,

відповідача: Кузьменко Я.Л.,
довіреність б/н від 02.10.2013 року,

третьої особи: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Корпоративний
консалтінг"

на рішення господарського суду м. Києва

від 04.11.2013 року

у справі №910/17483/13 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Корпоративний
консалтінг"

до Публічного акціонерного товариства
"ОТП Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Елім-Партнер"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Корпоративний
консалтінг" звернулось до
господарського суду м. Києва з позовом
до Публічного акціонерного товариства
"ОТП Банк", третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Елім-Партнер" про визнання договору
недійсним.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 04.11.2013 року в позові відмовлено
повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Корпоративний
консалтінг" звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
рішення господарського суду м. Києва
від 04.11.2013 року у справі №910/17483/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Корпоративний консалтінг"
задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
рішення місцевого господарського суду
прийняте з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
місцевий господарський суд
неправильно застосував і порушив норми
матеріального та процесуального
права.

Відповідач у письмових поясненнях
зазначив, що згідно п. 1.8. та п. 8.5.
статуту ТОВ "Елім-Партнер" єдиним
учасником товариства є ТОВ
"Корпоративний консалтінг".

Пунктом 8.12. статуту ТОВ "Елім-Партнер"
передбачено, що учасник товариства
може за згодою решти учасників продати
або іншим чином відступити свою частку
одному чи кільком учасникам цього ж
товариства або третім особам.

Згідно протоколу №23 від 11.09.2007 р.
Загальних зборів учасників ТОВ
"Корпоративний консалтінг" (доданий до
письмових пояснень), на якому присутні
учасники, що володіють у сукупності 100%
голосів, доноголосно вирішено: "надати
згоду виступати ТОВ "Корпоративний
консалтінг" майновим поручителем ТОВ
"Елім-Партнер" для забезпечення
кредитного договору на суму 5 млн. 750
тис. євро, укладеного ТОВ "Елім-Партнер"
із Банком, та затвердити Договір
застави корпоративних прав №PL 07-519/29-1
від 11.09.2007 р." Таким чином, апелянт як
єдиний учасник ТОВ "Елім-Партнер" може
вчиняти правочини щодо відчуження
своєї частки в статутному капіталі.
Протокол Загальних зборів учасників
підтверджує прийняття, погодження і
затвердження Договору застави та
засвідчує волю апеллянта до настання
відповідних правових наслідків, що
полягають у виникненні певних прав та
обов'язків. Зазначене вище
підтверджується також і в постанові
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року по справі №906/805/13 за позовом
ПАТ "ОТП Банк" до ТОВ "Корпоративний
консалтінг" про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач у письмовому відзиві на
апеляційну скаргу просив апеляційний
господарський суд рішення
господарського суду м. Києва від 04.11.2013
року по справі №910/17483/13 залишити без
змін у зв'язку з відсутністю підстав
для його скасування, а апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Корпоративний
консалтінг" - без задоволення.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив, про час та дату
судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення №09383399.

Апеляційний господарський суд
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, встановив наступне.

11.09.2007 року між Закритим акціонерним
товариством "ОТП Банк", та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Елім-Партнер" укладено договір про
надання кредиту №СR 07-443/29-1.

Відповідно до статті 1 статуту
Публічного акціонерного товариства
"ОТП Банк" затвердженого рішенням
загальних зборів акціонерів №62 від
19.04.2013 року та зареєстрованого за
№3005865 від 24.05.2013 року, з метою
проведення статуту у відповідність до
вимог Закону України "Про акціонерні
товариства" від 17.09.2008 року №514-VI та
згідно з рішенням загальних зборів
акціонерів від 23 квітня 2009 року
(протокол №53) банк змінив свою назву з
закритого акціонерного товариства "ОТП
Банк" на публічне акціонерне
товариство "ОТП Банк".

В подальшому до договору №СR 07-443/29-1 від
11.09.2007 року вносили зміни та доповнення.

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором зі
змінами та доповненнями між закритим
акціонерним товариством "ОТП Банк"
(заставодержатель) та товариством з
обмеженою відповідальністю
"Корпоративний консалтінг"
(заставодавець) укладено договір
застави корпоративних прав (майнова
порука) №PL 07-519/29-1 від 11.09.2007 року.

Відповідно до договору застави,
предмет застави - права заставодавця,
частка яких визначається у статутному
фонді (майні) боржника (право власності
на статутний фонд (капітал) боржника
або його частки), що включають
правомочності на участь заставодавця в
управлінні боржника, отримання певної
частки прибутку (дивідендів) боржника
та активів у разі ліквідації
останнього відповідно до чинного
законодавства, а також інші
правомочності, передбачені чинним
законодавством та/або статутними
(установчими) документами.

Пунктом 3.1. договору застави
передбачений опис предмета застави, а
саме: цим заставодавець передає
заставодержателеві у заставу всі
корпоративні права, що належать
заставодавцю на праві власності
статуту боржника (нова редакція),
зареєстрований у виконкомі
Житомирської міської ради, номер
запису 3003804 від 22.06.2007 р., (копія,
посвідчена приватним нотаріусом
Житомирського міського нотаріального
округу Сєтак В.Я. 06.09.2007 р., реєстровий
№13590).

Частка заставодавця у статутному
капіталі (фонді) підприємства складає
100% (сто процентів).

Твердження позивача про те, що
корпоративні права не можуть бути
предметом застави з огляду на
положення статтей 100, 576 ЦК України та
статті 4 Закону України "Про заставу", не
приймаються судом до уваги.

Відповідно до ч. 1 статті 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися заставою.

Згідно з ч. 1 статті 576 ЦК України
предметом застави може бути будь-яке
майно, зокрема майнові права.

Частиною 4 статті 576 ЦК України
передбачено, що предметом застави не
можуть бути: культурні цінності, що є
об'єктами права державної чи
комунальної власності і занесені або
підлягають занесенню до Державного
реєстру національного культурного
надбання; пам'ятки культурної спадщини,
занесені до Переліку пам'яток
культурної спадщини, що не підлягають
приватизації.

Відповідно до ч. 5 статті 576 ЦК України
предметом застави не можуть бути
вимоги, які мають особистий характер, а
також інші вимоги, застава яких
заборонена законом.

Так, до особистих прав, тобто прав,
нерозривно пов'язаних з особистістю
носія, можна віднести право на
відшкодування моральної шкоди, шкоди,
завданої життю та здоров'ю особи, право
відчужувача за договором довічного
утримання (догляду) вимагати від
набувача виконання покладених на нього
обов'язків тощо.

Згідно з ч. 2 статті 269 ЦК України
особисті немайнові права фізичної
особи не мають економічного змісту.

Як зазначалося вище, предметом
договору застави є корпоративні права
ТОВ "Корпоративний консалтінг".

Виходячи із положень чинного
законодавства України, корпоративні
права є майновими правами, з огляду на
наступне.

Статтею 100 ЦК України передбачено, що
право участі у товаристві є особистим
немайновим правом і не може окремо
передаватися іншій особі.

З аналізу норми статті 576 ЦК України та
статті 4 Закону України "Про заставу"
можна зробити висновок про те, що
предметом застави не можуть бути саме
вимоги, які мають особистий характер, а
не особисті немайнові права.

Те, що у положеннях закону, які
стосуються предмета застави,
вживається не поняття "особисті
майнові права", а саме поняття "вимоги,
які мають особистий характер",
пов'язано з тим, що перші можуть за
певних обставин бути передані іншим
особам, а другі - передані іншим особам
бути не можуть.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГК України
вкладами учасників та засновників
господарського товариства можуть бути
будинки, споруди, обладнання та інші
матеріальні цінності, а також інші
майнові права (включаючи майнові права
на об'єкти інтелектуальної власності),
кошти, в тому числі в іноземній валюті.

Згідно ч. 2 ст. 115 ЦК України вкладом до
статутного (складеного) капіталу
господарського товариства можуть бути
гроші, цінні папери, інші речі або
майнові чи інші відчужувані права, що
мають грошову оцінку, якщо інше не
встановлено законом.

Тобто, корпоративні права учасника у
господарському товаристві в основі
своїй є майновою величиною та носять
економічний характер, оскільки
використовуються як правова форма для
інвестування майна, перетворення його
у статутний чи у складений капітал.

Визначення майнових прав міститься у
Законі України "Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні". Згідно із
статтею 3 цього Закону майновими
правами визнаються будь-які права,
пов'язані з майном, відмінні від права
власності, у тому числі права, які є
складовими частинами права власності
(права володіння, розпорядження,
користування), а також інші специфічні
права (права на провадження діяльності,
використання природних ресурсів тощо)
та права вимоги.

Державний комітет України з питань
регуляторної політики та
підприємництва листом від 18.03.2007 року
№1918 висловив однозначну позицію про
те, що корпоративні права є
різновидністю майнових прав.

З огляду на вказане, чинне
законодавство України жодним чином не
забороняє оформлення в заставу
корпоративних прав, а останні
володіють усіма необхідними для
передачі в заставу властивостями.

Крім того, згідно з ч.1 ст. 23 Закону
України "Про заставу" при заставі
майнових прав реалізація предмета
застави провадиться шляхом уступки
заставодавцем заставодержателю
вимоги, що випливає із заставленого
права.

Враховуючи норми ч. 1 ст. 576 ЦК України
майно як предмет застави має володіти
наступними ознаками: воно може бути
відчужене заставодавцем та на нього
може бути звернене стягнення.

У відповідності до договору застави,
заставодавцем (ТОВ "Корпоративний
консалтінг") було передано в заставу
банку всі корпоративні права, що
належать заставодавцю на праві
власності на підставі Статуту ТОВ
"Елім-Партнер", зареєстрованого у
виконкомі Житомирської міської ради,
номер запису 3003804 від 22.06.2007 року.
Частка заставодавця у статутному
капіталі (фонді) ТОВ "Елім-Партнер"
складає 100%.

Необхідною умовою для застави майна є
його відчужуваність, тобто суб'єкт, у
власності якого перебуває майно або
майнові права, за власними розсудом та
волею, може вчинити правочин про
відчуження даного майна, якщо тільки
законом або на підставі договору не
встановлено заборону відчуження.

Щодо другої необхідної умови, то це -
можливість звернення стягнення на
майно або майнові права, тобто мається
на увазі можливість звернути на них
стягнення в примусовому порядку.

Згідно норм ч. 1 статті 56 Закону України
"Про виконавче провадження" не
допускається звернення стягнення на
майно, зазначене в переліку видів майна
громадян, на яке не може бути звернуто
стягнення за виконавчими документами,
згідно з додатком до цього Закону.

Частиною 1 статті 167 ГК України
встановлено, що корпоративні права - це
права особи, частка якої визначається у
статутному капіталі (майні)
господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 ЦК України
статутний капітал товариства з
обмеженою відповідальністю
складається із вкладів його учасників.

Частиною 1 ст. 147 ЦК України передбачено,
що учасник товариства з обмеженою
відповідальністю має право продати чи
іншим чином відступити свою частку (її
частину) у статутному капіталі одному
або кільком учасникам цього
товариства.

Згідно з ч. 2 ст. 147 ЦК України відчуження
учасником товариства з обмеженою
відповідальністю своєї частки (її
частини) третім особам допускається,
якщо інше не встановлено статутом
товариства.

Аналогічні за змістом норми містяться
в частинах 1, 2 статті 53 Закону України
"Про господарські товариства".

Відповідно до п. 1.8. та п. 8.5. статуту ТОВ
"Елім-Партнер", номер запису 3003804
від 22.06.2007 року, єдиним учасником
товариства є ТОВ "Корпоративний
консалтінг".

Пунктом 8.12. статуту ТОВ "Елім-Партнер"
передбачено, що учасник товариства
може за згодою решти учасників продати
або іншим чином відступити свою частку
одному чи кільком учасникам цього ж
товариства або третім особам.

Таким чином, ТОВ "Корпоративний
консалтінг" як єдиний учасник ТОВ
"Елім-Партнер", враховуючи що статутом
ТОВ "Елім-Партнер" передбачено
можливість відчуження частки в
статутному капіталі третім особам,
може вчиняти правочини щодо відчуження
своєї частки в статутному капіталі.

Враховуючи вищезазначене, предмет
застави за договором застави -
корпоративні права ТОВ "Корпоративний
консалтінг" на частку в статутному
капіталі ТОВ "Елім-Партнер") можуть
виступати предметом застави за даним
договором, оскільки відповідають
вимогам спеціального, по відношенню до
даних правовідносин, законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним
із способів захисту цивільного права
може бути зокрема, визнання правочину
недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, були дотримані
сторонами під час укладання договору
застави корпоративних прав (майнова
порука) №PL 07-519/29-1 від 11.09.2007 року.

Беручи до уваги вищевикладене,
позивачем не надано будь-яких
допустимих доказів на підтвердження
викладених у позовній заяві обставин, а
натомість відповідачем надано
документи що їх спростовують, тому, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним договору застави
корпоративних прав (майнова порука) №PL
07-519/29-1 від 11.09.2007 року укладеного між
публічним акціонерним товариством "ОТП
Банк" (заставодержатель) та товариством
з обмеженою відповідальністю
"Корпоративний консалтінг".

Щодо заяви відповідача про
застосування строку позовної давності
до вимог про визнання недійсним
договору застави корпоративних прав
(майнова порука) №PL 07-519/29-1 від 11.09.2007
року, слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" визначено, що за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати
позовну давність, господарський суд
повинен з'ясувати та зазначити в
судовому рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку
про необґрунтованість вимог позивача
та про відсутність порушення права
позивача, позовна давність не може бути
застосована до даних правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі викладеного, з урахуванням
встановлених обставин справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Корпоративний
консалтінг" не підлягають задоволенню.

Беручи до уваги наведене, судова
колегія вважає, що рішення
господарського суду м. Києва від 04.11.2013
року у справі №910/17483/13 прийнято з
повним і достовірним встановленням
всіх фактичних обставин, які мають
значення для вирішення даного спору, а
також з дотриманням норм матеріального
і процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Корпоративний консалтінг" задоволенню
не підлягає.

У зв'язку з цим, Київський апеляційний
господарський суд не вбачає підстав
для скасування рішення господарського
суду м. Києва 04.11.2013 року у справі
№910/17483/13.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 04.11.2013 року у справі №910/17483/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Корпоративний
консалтінг" - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/17483/13 повернути
до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
В.В. Андрієнко

Судді
С.І. Буравльов

В.В. Шапран