ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.
справа № 921/1023/13-г/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Костів
Т.С.

суддів
Желік
М.Б.

Кузь В.Л.

при секретарі Зошій М.Р.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Добробуд",
м.Тернопіль, №449 від 30.12.13 року

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 11.12.2013 року

у справі №921/1023/13-г/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тернава-сервіс",
м.Тернопіль,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Добробуд",
м.Тернопіль,

про: визнання договорів недійсними

За участю представників сторін:

від позивача: Панчук С.М. - представник
на підставі довіреності б/н від 11.01.14
року, Вальків В.Ю.- доручення б/н від
15.04.2013 року;

від відповідача: Островська О.Н. -
представник на підставі довіреності №
21.10.13 року;

В судовому засіданні оголошену
вступну та резолютивну частини
постанови.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду
Тернопільської області від 11.12.2013 року
у справі №921/1023/13-г/14 (суддя Руденко О.В.)
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тернава-сервіс" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Добробуд"
про визнання з моменту укладення 33
(тридцяти трьох) договорів доручення
від 23.04.2007р. щодо будівництва
нежитлових приміщень, які знаходяться
у місті Тернополі на вул.
Микулинецькій, 3а недійсними,
задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Тернопільської
області від 11.12.2013 року у справі
№921/1023/13-г/14, відповідач - ТзОВ "Компанія
Добробуд" - подав апеляційну скаргу, з
підстав неповноти з'ясування місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи, та порушення норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник мотивує
апеляційну скаргу тим, що позивач зі
своєї сторони виконав та прийняв
виконання скаржником зазначених
договорів, право власності на
приміщення за оскаржуваними
договорами було зареєстровано за
набувачами. Зазначив, що хоча
оскаржувані договори згідно із
висновком експерта зі сторони позивача
були підписані не директором, а іншою
особою, вони були скріплені печаткою
товариства. Окрім того, 04.02.2010 р.
товариство індивідуальних
забудовників «Добробуд» припинило
свою діяльність шляхом перетворення у
виробничий кооператив «Товариство
індивідуальних забудовників
«Добробуд», що в силу ч. 5 ст. 248 ЦК
України припиняє представництво.

На підставі наведеного скаржник
просить рішення господарського суду
Тернопільської області від 14.11.2013 року
скасувати повністю та прийняти нове,
яким відмовити в задоволенні позову
повністю.

Автоматизованою системою
документообігу суду справу № 921/1023/13-г/14
розподілено для розгляду головуючому -
судді Костів Т.С..

Розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 15.01.2014 року у
склад колегії для розгляду
вищезазначеної справи введено суддів
Кузя В.Л. та Желіка М.Б..

Ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
15.01.14 р. поновлено строк на оскарження
рішення в апеляційному порядку, подані
скаржником матеріали визнано
достатніми для прийняття їх до
провадження в апеляційній інстанції,
розгляд справи призначено на 11.02.14 р..

Представникам роз'яснено їх права
згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 11.02.14 року
представник скаржника з'явився,
апеляційну скаргу підтримав в повному
обсязі, з мотивів наведених у ній. Надав
усні пояснення по суті спору.

Представник позивача в судовому
засіданні проти апеляційної скарги
заперечив, рішення суду першої
інстанції вважає законним та
обґрунтованим, просив залишити його
без змін, апеляційну скаргу без
задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши представників сторін в
судовому засіданні, дослідивши
матеріали справи та наявні в них
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів встановила
наступне:

як правильно встановлено судом
першої інстанції, 23.04.2007 р. між ТОВ
"Тернава-сервіс" (довіритель) та
Товариством індивідуальних
забудовників "Добробуд" (повірений)
укладено договір доручення, за умовами
якого повірений мав вчинити ряд дій,
наслідком яких є передача у власність
Довірителю 13-ти новозбудованих
нежитлових приміщень (згідно проектної
документації), що знаходяться у м.
Тернополі на вул. Микулинецькій на 8-му
поверсі загальною площею 635,54 м кв..
Аналогічний за змістом правочин між
учасниками спору було укладено цього ж
числа стосовно передачі у власність
Довірителю згідно до проектної
документації 15-ти новозбудованих
нежитлових приміщень, що знаходяться
на 9-му поверсі загальною площею 657,98 м
кв..
Відповідно до п.1.2 договорів, за даними
угодами позивачем на користь ТІЗ
"Добробут" мали бути сплачені кошти в
загальній сумі 4005004 грн.. При цьому,
сторони передбачили, що дані суми
визначені на підставі загальної площі
об'єктів і якщо після завершення
будівництва за результатами технічної
інвентаризації буде виявлена різниця
між фактичною та проектною площею, то
сума договорів буде коригуватися за
рахунок: Довірителя при збільшенні
розміру фактичної загальної площі та
Повіреного при її зменшенні (пп. 1.3
угод). Строк дії договорів визначено до
моменту виконання сторонами своїх
зобов'язань (пп. 4.1).

Факт укладення зазначених
договорів сторони не заперечували.
Позивач оскаржує дійсність 33-х
договорів доручення від 23.04.2007 р. між
тими ж сторонами стосовно тих самих
нежитлових приміщень, на підставі яких,
на думку скаржника, до позивача
перейшли права на ці нежитлові
приміщення.
Згідно викладених у п.1.1
даних правочинів умов, які є
аналогічними за своїм змістом,
Довіритель доручає, а Повірений бере на
себе зобов'язання від імені і за
рахунок Довірителя віднайти
забудовника, який збудує нежитлове
приміщення.

Недійсність цих правочинів
позивач вбачає у тому, що такі договори
ним не укладались і в подальшому не
схвалювались.

В силу ст. 11 ЦК України цивільні
права і обов'язки виникають із дій осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків (частина 1 ст. 202 ЦК України).

За змістом приписів
статей 205 та 206 ЦК України правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом, однак, усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.
Відповідно до статті 181 ГК
України допускається укладення
господарських договорів у спрощений
спосіб, тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами, тощо, а
також підтвердженням прийняття до
виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальної вимоги до
форми та порядку укладення даного виду
договорів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, ст.
193 ГК України, зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства. Згідно ч. 1 ст. 193 ГК
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору.

Суд першої інстанції підставно
встановив, що ТОВ "Добробут" є
правонаступником товариства
індивідуальних забудовників, що
підтверджується довідкою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців станом на
08.01.2013р..

Скаржник посилається на ту
обставину, що в силу такого
правонаступництва було припинено його
право попередника, а тому в силу п. 4 ч. 1
ст. 248 ЦК України внаслідок припинення
юридичної особи, яка видала
довіреність, представництво за
довіреністю припиняється.

Згідно із ч. 1 ст. 104 ЦК
України, юридична особа припиняється в
результаті передання всього свого
майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам - правонаступникам
(злиття, приєднання, поділу,
перетворення) або в результаті
ліквідації. Юридична особа є такою, що
припинилася, з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення. Однак, враховуючи
правонаступництво скаржника та зміст
позовних вимог, які не пов'язані із
спонуканням до поведінки, обумовленої
відносинами представництва, а
пов'язані із недійсністю правочинів,
суд першої інстанції підставно визнав
скаржника належним відповідачем у
справі.

При вирішенні справи суд першої
інстанції підставно виходив зі змісту
ч. 1 ст. 1000 ЦК України, згідно із якою в
силу доручення одна сторона (повірений)
зобов'язується вчинити від імені та за
рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії. Правочин, вчинений
повіреним, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки довірителя.
Згідно до ч. 1-5 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу. Статтею
92 ЦК України передбачено, що юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків ( цивільна дієздатність) і
здійснює їх через свої органи, які
діють відповідно до установчих
документів та закону.

Однак, при оцінці доказів суд
першої інстанції припустився
помилкової оцінки доказів та порушення
ст. 33 ГПК України, згідно із якою кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги чи заперечення. Відтак, подаючи
позов про визнання недійсними
договорів, саме позивач повинен був
довести ті обставини, з якими закон
пов'язує їх недійсність. Натомість, суд
першої інстанції фактично обгрунтував
свої висновки на припущеннях,
обумовлених неузгодженостями у змісті
та формі оскаржуваних правочинів, що
саме по собі не доводить недійсності
правочинів, безпідставно покладаючи
таким чином обов'язок доведення на
відповідача.

Підставно встановивши з висновку
судово-почеркознавчої експертизи
№5911/12-22 від 27.03.2013р., що підпис від імені
директора ТОВ "Тернава-сервіс" Квитка В.
Р. на оскаржуваних договорах виконано
не ним, а іншою особою, суд першої
інстанції не врахував, що підпис такої
особи був скріплений печаткою саме
позивача за відсутності доказів щодо
підробки такого відтиску чи зловживань
певних осіб з проставленням такого
відтиску на договорах.

Не доводить підстав недійсності
правочинів, також і факт внесення
відомостей до Єдиного реєстру
досудових розслідувань та відкриття
кримінального провадження №0003259
за ознаками злочину, передбаченого ч. 1
ст. 358 КК України по даному факту
враховуючи закріплений у Конституції
України принцип презумції
невинуватості.

Посилання суду першої інстанції
на неможливість включення до
оскаржуваних договорів певних
відомостей, оскільки такі могли бути
відомі сторонам лише пізніше, не
спростовує факту відповідності таких
відомостей вимогам закону, а сумніви
суду за належної доведеності можуть
свідчити лише про помилковість дати
укладення договорів.

Не приймаючи до уваги посилання
відповідача на подальше схвалення
позивачем оскаржуваних правочинів в
силу проведених проплат та підписання
актів приймання-передачі, суд першої
інстанції зіслався лише на те, що
сторонами не заперечується існування
двох первинних договорів, на виконання
яких такі документи також могли
оформлятись, при тому, що доказів
оформлення цих документів на виконання
первинних договорів суду не
надавалось. Відтак, такі висновки
ґрунтуються на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обгрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Відповідач додаткових доказів не подав
і суду апеляційної інстанції, не
обґрунтовував неможливості подання
таких доказів суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Однак, у встановленому законом
порядку в силу ст. 33 ГПК України,
належних доказів недійсності
оскаржуваних правочинів надано не
було, а рішення суду першої інстанції
винесено внаслідок помилкового
визнання доведеними тих обставин, які
доведеними не були в силу недотримання
норм процесуального права. Зазначене є
підставою для скасування рішення
господарського суду Тернопільської
області від 11.12.2013 року № 921/1023/13-г/14 та
відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101,
103, 104, 105 ГПК України, Львівський
апеляційний господарський суд, -

П О С Т А
Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія
Добробуд" задовольнити. Рішення
господарського суду Тернопільської
області від 11.12.2013 р. у справі №
921/1023/13-г/14 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у позові
відмовити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тернава-сервіс"
(вул.Стуса,1 А, м.Тернопіль, 46020, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія
Добробуд" (вул.Піскова,8, м.Тернопіль,
) - 18925,50 грн. судового
збору за розгляд апеляційної скарги
Львівським апеляційним господарським
судом.

3.Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

4.Матеріали справи скеровуються до
господарського суду Тернопільської
області.

Повний текст постанови суду оформлено
і підписано відповідно до вимог статті
105 ГПК України 17.02.2014 року.

Головуючий-суддя
Костів Т.С.

Суддя
Желік М.Б.

Суддя
Кузь В.Л.