ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.02.2014 Справа № 920/8/14

За позовом: Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по

Сумській області

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Сумирибгосп",
м. Суми

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на стороні позивача - Державне
агентство рибного господарства
України, м. Київ

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на стороні позивача - Державне
підприємство "Укрриба", м. Київ

про визнання договору оренди недійсним

СУДДЯ ЗРАЖЕВСЬКИЙ Ю.О.

Представники сторін:

від позивача: Яхниця І.В.

від відповідача: Погорєлов О.В.

При секретарі судового засідання
Кас`ян А.О.

Суть спору: позивач у позовній заяві
просить суд визнати недійсним договір
оренди державного майна від 01.02.2001р. №
181, укладений між Регіональним
відділенням ФДМУ по Сумській області і
ПАТ "Сумибиргосп" та додаткові угоди до
договору оренди № 181 від 01.02.2002р., від
24.01.2003р., від 25.02.2004р., від 17.01.2005р. від
31.01.2006р., від 05.03.2007р., від 14.12.2011р., а також
стягнути з відповідача судові витрати,
пов'язані з розглядом даної справи.

Відповідач у запереченні на позовну
заяву (№ 8 від 16.01.2014р.) просить суд
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог на підставі того, що
жодних дій, направлених, як на
погодження у встановленому законом
порядку зміни умов договору оренди
державного майна № 181 від 01.02.2001р., та і
на проведення незалежної оцінки
орендованого майна позивачем
здійснено не було (хоча Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Сумській області мало в
своєму розпорядженні усі наявні у ПАТ
"Сумирибгосп" данні та документи,
оскільки, на той час проводилась
перевірка виконання умов договору
оренди № 181); натомість, позивач в
листах та претензіях наполягав на
припиненні вищезазначеного договору
оренди, не надаючи при цьому жодних
обґрунтованих причин та доводів.

Крім того, у запереченнях відповідач
зазначає, що відповідно до приписів
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України та ст. 71 Цивільного
кодексу Української РСР 1963 року, щодо
вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність, що
становить 3 роки. Згідно зі ст. 76
Цивільного кодексу Української РСР 1963
року перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого прав.
Тобто, зважаючи на те, що договір оренди
державного майна № 181 укладено 01.02.2001р.,
строк для подачі позову про визнання
договору недійсним у позивача давно
минув. За статтею 80 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

У запереченнях (№10-03-00476 від
04.02.2014р.) на доводи відповідача позивач
зазначає, що пояснення відповідача є
хибними, а договір оренди державного
майна № 181 після прийняття рішення по
справі № 5021/1118/12 не відповідає нормам
чинного законодавства України та
вимогам Типового договору оренди
нерухомого державного майна, який
затверджено наказом ФДМУ від 25.08.2000р. №
1774 та зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 21.12.2000р. за № 931/5152, а
тому орендувати по договору оренди №
181, відповідач не має правових підстав,
оскільки за договором оренди № 181 в
оренду передавався цілісний майновий
комплекс, а не індивідуально визначене
нерухоме державне майно, як
встановлено рішенням господарського
суду Сумської області у справі №
5021/1118/12. Крім того, позивач зазначає, що
стосовно тверджень відповідача щодо
пропущення строків позовної давності
для подачі позову до суду, то перебіг
строку починається від дня коли, особа
довідалась або могла довідатись про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. Враховуючи норми
статті 257 ЦК України відлік строку
позовної давності звернення до суду
починається з моменту винесення
постанови Вищого господарського суду
України від 26.03.2013р. № 5021/1118/12, яким
визнано орендоване державне майно не
цілісним майновим комплексом, що
порушує права та інтереси держави в
особі регіонального відділення.

В судовому засіданні представник
позивача заявив, що підтримує свої
позовні вимоги, представник
відповідача заперечує проти їх
задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, суд
встановив наступне:

Відповідно до договору оренди
державного майна від 01.02.2001 № 181
передано ВАТ «Сумирибгосп» в строкове
платне користування державне майно -
ставки, що знаходяться на балансі ВАТ
„Сумирибгосп". До даного договору
сторонами укладено додаткові угоди № 2
від 01.02.2002р., № 3 від 01.02.2003р., № 4 від
25.02.2004р., № 5 від 17.01.2005р., № 5 від 31.01.2006р.,
якими пролонговувався строк дії
договору від 01.02.2001 № 181, в редакції
останньої додаткової угоди -
продовжено дію договору до 31.12.2006р.

Крім того, сторонами укладено договір
від 05.03.2007р. про внесення змін до
договору оренди державного майна від
01.02.2001р. № 181, яким з метою приведення
розміру орендної плати у відповідність
до орендних ставок, встановлених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.12.2006р. № 1846 «Про внесення змін до
Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду
державного майна» розділ 3 договору
оренди викладено в такій редакції: « 3.1.
Орендна плата визначається на підставі
Методики розрахунку орендної плати,
затвердженої Постановою Кабінету
Міністрів України № 786 від 04.10.1995 року,
із змінами і доповненнями, внесеними
постановами Кабінету Міністрів
України, і становить без ПДВ за перший
місяць оренди після перегляду її
розміру (січень 2007 року) - 14 362 грн. 94
коп.». Пункт 10.1. договору оренди
викладено в такій редакції: « 10.1.Цей
договір діє до 30.12.2016р.».

Договором від 14.12.2011р. про внесення змін
до договору оренди державного майна
сторонами узгоджено внести зміни у
преамбулу договору про оренду шляхом
заміни слова «відкрите акціонерне
товариство «Сумирибгосп» на слова
«Публічне акціонерне товариство
«Сумирибгосп»; з метою приведення
розміру орендної плати у відповідність
до орендних ставок, встановлених
постановою Кабінету Міністрів України
від 14.09.2011 року № 961 «Про внесення змін
до постанов Кабінету Міністрів України
від 10 серпня 1995 р. № 629 від 04 жовтня 1995 р.
№ 786» пункт 3.1.договору оренди
викладено в такій редакції: « 3.1.
Орендна плата визначається на підставі
Методики розрахунку орендної плати за
державне майно та пропорції її
розподілу, затвердженої Постановою
Кабінету Міністрів України від 04.10.95 р.
№ 786 і становить без ПДВ за перший
місяць оренди після перегляду її
розміру - вересень 2011 року - 59 499 грн. 45
коп.».

Рішенням господарського суду Сумської
області від 11.08.2005р. у справі № 5/405-05 за
позовом ВАТ «Сумирибгосп» визнано
дійсним договір оренди державного
майна № 181 від 01.02.2001р., що укладений між
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Сумській
області та Публічним акціонерним
товариством "Сумирибгосп", з посиланням
суду у рішенні на факт доброякісного
виконання умов договору, систематичної
сплати відповідачем орендних платежів
та використання майна за призначенням.

Проте, позивач просить суд визнати
недійсним договір оренди державного
майна від 01.02.2001р. № 181, укладений між
Регіональним відділенням ФДМУ по
Сумській області і ПАТ "Сумибиргосп" та
додаткові угоди до договору оренди з
посиланням на те, що договір не
відповідає вимогам чинного
законодавства, змінено предмет
договору та істотні умови. Зокрема,
враховуючи рішення господарського
суду Сумської області від 11.09.2012р.
відповідач орендує не цілісний
майновий комплекс, а індивідуально
визначене державне нерухоме майно, при
розрахунку орендної плати за яке
повинна застосовуватись орендна
ставка 10% від вартості нерухомого
майна, визначеної проведенням
незалежної оцінки.

В якості обґрунтування своїх вимог
позивач посилається на наступне.

На виконання наказу регіонального
відділення від 25.04.2000 № 342 "Про
створення інвентаризаційної комісії
та комісії з оцінки вартості майна"
проведено інвентаризацію матеріальних
цінностей, згідно з Положенням про
інвентаризацію майна державних
підприємств, що приватизуються, а також
майна державних підприємств та
організацій, яке здається в оренду,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 02.03.1993 №158,
оформлено акт оцінки державного майна,
відповідно до Методики оцінки вартості
об'єктів оренди, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 10.08.1995 № 629. Розрахунок орендної
плати проведено відповідно до Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 №786, із
змінами і доповненнями, на підставі
акту оцінки вартості цілісного
майнового комплексу станом на 01.05.2000р.,
затвердженого наказом РВ ФДМУ по
Сумській області від 31.05.2000 р. №440, з
урахуванням залишкової вартості майна
та орендної ставки 3% (відповідно до
додатку 1 Методики), що діяла на час
укладення договору.

З метою приведення розміру орендної
плати у відповідність до орендних
ставок, встановлених постановою
Кабінету Міністрів України від 27.12.2006р.
№1846 "Про внесення змін до Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна",
договором про внесення змін від 05.03.2007р.
позивачем проведено перерахунок
орендної плати із застосуванням
орендної ставки 7% (відповідно до
додатку 1 Методики) від балансової
вартості орендованого майна.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 14.09.2011 №961 "Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 10.08.1995 №629 і від 04.10.1995 №786" збільшено
розмір орендних ставок за використання
цілісних майнових комплексів
державних підприємств, їх структурних
підрозділів. Визначено нову орендну
ставку в розмірі 16%.

На виконання пункту 3.4 договору оренди,
договором про внесення змін від 14.12.2011,
що підписано сторонами, проведено
перерахунок орендної плати із
застосуванням орендної ставки 16%
(відповідно до додатку 1 Методики) від
балансової вартості майна.

Як зазначає позивач, при підписанні
додаткового договору, яким підвищено
орендну плату, відповідач погодився на
запропоновані умови і протягом певного
періоду часу їх виконував.

09.07.2012р. відповідач звернувся до
господарського суду Сумської області з
позовною заявою про визнання недійсним
пункту 2 договору від 14.12.2011р. про
внесення змін до договору оренди
державного майна від 01.02.2001р. №181, яким
передбачено збільшення та
застосування нової орендної ставки у
розмірі 16%.

В позовній заяві товариство мотивувало
свої вимоги тим, що майно, передане в
користування за договором оренди №181,
не є цілісним майновим комплексом. В
мотивувальній частині рішення
господарського суду Сумської області
від 11.09.2012р. у справі № 5021/1118/12
зазначається, що орендоване майно не є
цілісним майновим комплексом, а
представляє собою нерухоме майно, тому
п.2 договору від 14.12.2011р. про внесення
змін до договору оренди державного
майна від 01.02.2001р. №181 судом визнано
недійсним.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 15.11.2012
апеляційну скаргу регіонального
відділення залишено без задоволення.
Постановою Вищого господарського суду
України від 26.03.2013 постанову ХАГС та
рішення господарського суду Сумської
області від 11.09.2012 залишено без змін.

Після скасування п.2 договору від 14.12.2011
про внесення змін, а саме орендної
ставки 16%, орендна плата нараховується
відповідно до договору про внесення
змін від 05.03.2007 по орендній ставці 7%.

Листами від 21.11.2012 №587, від 20.12.2012 № 639
відповідач звертався до позивача щодо
погодження розміру орендної плати, за
розрахунком запропонованим
товариством, розрахованим за орендною
ставкою 10%, як за використання
індивідуально визначеного нерухомого
державного майна, а не майна цілісного
майнового комплексу. Проте, позивач не
погоджується із запропонованим
розрахунком, так як даний розрахунок
порушує вимоги Методики розрахунку
орендної плати за державне майно та
пропорції її розподілу, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 №786.

Так як вартість майна, взята в
розрахунку відповідача, є балансовою
вартістю майна, визначеною за
результатами стандартизованої оцінки
та оформленою Актом оцінки вартості
цілісного майнового комплексу станом
на 31.05.2000р., тому застосування
зазначеної вартості можливе лише для
цілісних майнових комплексів (або їх
структурних підрозділів). Як зазначає
позивач, індексація вартості, станом на
грудень 2012 року, проігнорована
відповідачем.

На думку позивача, для застосування
орендної ставки 10%, має визначатися
вартість орендованого майна шляхом
проведення незалежної оцінки, що
передбачено пунктом 8 Методики, проте
відповідачем ринкова вартість об'єктів
оренди за незалежною оцінкою не
визначалась.

Позивач спільно з Державним агентством
рибного господарства України на
підставі наказу Фонду державного майна
України від 14.05.2012 №655 „Щодо виконання
контрольних функцій Фонду державного
майна України у сфері оренди",
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22.05.2012 №809/21121 здійснив
перевірку виконання умов договору
оренди від 01.02.2001 №181, умов збереження
та використання державного
відповідачем. Актом перевірки від
17.07.2013р. зобов'язано відповідача
привести договір оренди від 01.02.2001 №181 у
відповідність до вимог чинного
законодавства; терміново сплатити до
державного бюджету суму
заборгованості з орендної плати з
урахуванням пені; для використання
рекомендованої судами орендної ставки
10% (оренда нерухомого майна) провести
незалежну оцінку з визначення ринкової
вартості орендованого майна, виконати
вимоги ст. 11 Закону України „Про оренду
державного майна".

Оскільки відповідач з Актом перевірки
від 17.07.2013 не погодився, позивач
звернувся листом від 11.06.2013 №11-09-02746 до
нього щодо приведення у відповідність
договору оренди №181 та розрахунку
орендної плати, зокрема, про
необхідність надання пакету
документів та проведення незалежної
оцінки; відповіді позивач не отримував.

А тому, претензією від 19.06.2012 №11-03-02869
позивач повідомив відповідача, що
сплата орендної плати відбувається за
невірним розрахунком, на підставі
стандартизованої оцінки вартості
майна, а саме оцінки, яка проводиться
для передачі в оренду майна ЦМК,
запропонувало припинити дію договору
№181 та повернути державне майно органу
уповноваженому управляти даним майном
- Державному агентству рибного
господарства.

Відповідач з такою позицією позивача
не погоджується, посилаючись на повне
виконання умов договору та вважає, що
договір оренди №181 відповідає вимогам
Типового договору оренди нерухомого
державного майна, який затверджено
наказом ФДМУ від 25.08.2000 №1774 та
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 21.12.2000 за №931/5152, діючого
законодавства та рішення
господарського суду Сумської області
від 11.09.2012, постанови ХАГС від 15.11.2012 та
постанови ВГСУ від 26.03.2013, ч. 2 ст. 10
Закону України „Про оренду державного
та комунального майна".

Крім того, у запереченні відповідач
зазначає, що відповідно до приписів
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України та ст. 71 Цивільного
кодексу Української РСР 1963 року, щодо
вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність, що
становить 3 роки. Згідно зі ст. 76
Цивільного кодексу Української РСР 1963
року перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого прав.
Тобто, зважаючи на те, що договір оренди
державного майна № 181 укладено 01.02.2001р.,
строк для подачі позову про визнання
договору недійсним у позивача давно
минув. За ст. 80 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Таким чином, основні обґрунтування
(посилання) позивача на правову
підставу визнання договору оренди
недійсним він вважає те, що відповідачу
надано в оренду цілісний майновий
комплекс, та що на його звернення від
07.08.2013р. № 10-03-03677 до прокуратури
Сумської області про забезпечення
проведення прокурорської перевірки,
надання правової оцінки діям службових
осіб відповідача та вжиття заходів
прокурорського реагування, отримав
відповідь (лист від 09.12.2013р. № 119-997вих 13),
в якому зазначається, що договір оренди
державного майна № 181 та розрахунок
орендної плати до цього часу не
приведено у відповідність до Типового
Договору оренди нерухомого майна, який
затверджено наказом ФДМУ від 25.08.2000р. за
№ 1774, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 21.12.200р. за № 931/5152,
діючого законодавства та рішення
господарського суду Сумської області
від 11.09.2012р., постанови ХАГС від 15.11.2012р.
постанови ВГСУ від 26.03.2013р.

Проте, зазначена позиція позивача не є
вірною, виходячи з того, що Постановою
Вищого господарського суду України від
26.03.2013р. у справі № 5021/1118/12
підтверджується факт того, що
сукупність орендованого відповідачем
майна не є господарським об'єктом з
завершеним циклом виробництва -
цілісним майновим комплексом,
орендоване майно є нерухомим майном, що
в сукупності не представляє собою
майновий комплекс.

Відповідно до ст.ст. 759, 762 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк; за користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму.

Предметом спору у справі є визнання
вищезазначеного договору оренди
недійсним з підстав порушення умов
частини 1 статті 203 Цивільного кодексу
України та частини 1 статті 215
Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Стаття 215 Цивільного кодексу України
передбачає, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 180 Господарського
кодексу України зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Стаття 284 Господарського кодексу
України передбачає істотні умови
договору оренди, відповідно до якої
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Стаття 10 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
також передбачає істотні умови
договору оренди, відповідно до якої
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); термін, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань, якщо їх
нарахування передбачено
законодавством; відновлення
орендованого майна та умови його
повернення; виконання зобов'язань;
забезпечення виконання зобов'язань -
неустойка (штраф, пеня), порука,
завдаток, гарантія тощо; порядок
здійснення орендодавцем контролю за
станом об'єкта оренди;
відповідальність сторін; страхування
орендарем взятого ним в оренду майна;
обов'язки сторін щодо забезпечення
пожежної безпеки орендованого майна.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
передбачено, що вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно із пунктом 7 Постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Суд вважає, що договір оренди
нерухомого майна № 181 був укладений з
додержанням усіх вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 Цивільного
кодексу України, а сторонами, в свою
чергу, не було здійснено дій по
узгодженню розрахунку орендної плати з
врахуванням зазначених вище рішень
судових інстанцій.

Щодо пропуску позивачем строку
позовної давності суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013р. за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. у разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. і лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
особою у справі, суд відмовляє в позові
у зв'язку зі сплином позовної давності -
за відсутності наведених позивачем
поважних причин її порушення.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, суд вважає
позовні вимоги такими, що задоволенню
не підлягають.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85
Господарського процесуального
кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог -
ВІДМОВИТИ.

Рішення складено 17.02.2014 р.

Суддя Ю.О. Зражевський