ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р.Справа № 922/5191/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання
Ліпчанської В.В.

розглянувши справу

за позовом Дочірнього підприємства
"А.Е.Т. Джоін ап!", м. Київ до Приватного
підприємства "Харківкурорт-Сервіс", м.
Харків про визнання дійсним договору
за участю представників сторін:

позивача - Толкачова Д.І. довіреність
б/н від 03.07.2013 р.;

відповідача - Чишко С.В. довіреність
№1937 від 23.01.14 р.;

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "А.Е.Т. Джоін ап!"
(позивач) звернувся до господарського
суду Харківської області із позовною
заявою до відповідача - Приватного
підприємства "Харківкурорт-Сервіс", в
якій позивач просить визнати дійсним
договір №01/04/2013 від 01.04.2013 р. починаючи з
14.05.2013 року та додаток №3 до договору
№01/04/2013 від 01.04.2013 починаючи з 07.06.2013 в
редакції яка викладена у позовній
заяві.

Присутній представник позивача у
судовому засіданні підтримав заявлені
позовні вимоги та просив позов
задовольнити.

Присутній представник відповідача у
судовому засіданні проти позову
заперечував, про що надав письмові тези
дебатів по справі за вх.№5964, які
долучені судом до матеріалів справи. В
поданих запереченнях відповідач
посилається на те, що правочин договір
між позивачем та відповідачем в усній
формі не укладався, норми згідно якої
укладення такого правочину в усній
формі тягне його недійсність позивачем
не наведено. Таким чином, оскільки
позивач посилається на загальні норми,
відповідач просить у задоволенні
позову відмовити.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, пояснення їх повноважних
представників, всебічно та повно
з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги і
заперечення, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

В березні 2013 року позивачем було
здійснено пропозицію відповідачу
укласти договір на виконання чартерних
авіаперевезень. Проект договору №01/04/13
від 01.04.2013 разом із додатками позивач
направив кур'єром до відповідача. Після
чого отримав укладені додатки
договору, що на думку позивача
підтверджує факт отримання проекту
договору та фактичну згоду його
прийняття.

Позивач посилається на фактичне
погодження відповідачем умов усного
договору на виконання чартерних
авіаперевезень, а саме сплати
виставлених позивачем рахунків, які
містяться в матеріалах справи (аркуші
справи №40-137), а саме: №97873 від 03.06.13 р. на
суму 45 740,42 грн.; №99232 від 05.06.13 р. на суму 5
710,01 грн., №99224 від 05.06.13 р. на суму 58 137,59
грн. №99086 від 05.06.2013 р.; №№99088 від 05.06.13 р.
на суму 75 722,93 грн.; №99091 від 05.06.13 р. на
суму 54 010,37 грн.; №99095 від 05.06.13 р.; №103542
від 22.06.13 р.; №103543 від 22.06.13 р.; №103544 від
22.06.13 р. на суму 64 242,97 грн.; №103546 від 22.06.13
р. на суму 74 472,47 грн.; №103548 від 22.06.13 р. на
суму 48296,21 грн. та інші.

Також позивач вказує на те, що
перерахування відповідачем грошових
коштів на виконання вищевказаних
рахунків виставлених позивачем
відповідачу підтверджує погодження
укладеного між сторонами договору. В
підтвердження сплати відповідачем
коштів позивачем надані виписки по
рахунку позивача АТ "УКРСИББАНК" з
01.01.2013 р. по 10.12.2013 р., відповідно якої
вбачається перерахування відповідачем
грошових коштів із призначенням
платежу за авіаквитки згідно рахунків
виставлених позивачем.

Відповідач у запереченнях на позов та
представник у судовому засіданні
посилається на те, що договір чартерних
авіаперевезень між позивачем та
відповідачем в усній та письмовій
формі не укладався, оскільки
відповідач не погоджувався із
редакцією наданої позивачем, тобто
сторони не дійшли згоди щодо всіх
істотних умов договору. Перерахування
грошових коштів позивачу
здійснювалось відповідачем не в рамках
цього договору.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1-3 ст. 180 Господарського
кодексу України, яка визначає істотні
умови господарського договору. Зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Згідно з ч.1 ст. 181 Господарського
кодексу України господарський договір
за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на рахунки виставлені
відповідачу та те, що сплата
відповідачем грошових коштів на
виконання рахунків позивача є
погодженням відповідачем укладення
договору про чартерні авіаперевезення.
Дані твердження заперечуються
відповідачем, оскільки відповідач
стверджує, що договір про чартерні
авіаперевезення між позивачем та
відповідачем не укладався, грошові
кошти відповідач сплачував не в рамках
цього договору.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК
України позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції": п. 2.1. згідно з
частиною другою статті 43
Господарського процесуального кодексу
та статтею 33 Господарського
процесуального кодексу кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Згідно ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Судом встановлено, що у рахунках, які
виставлені відповідачу відсутнє
посилання на укладення між сторонами
договору. Згідно виписки по рахунку
позивача грошові кошти були сплачені
відповідачем з призначенням платежу
"сплата за авіаквитки по рахунку", тобто
посилання у рахунках та у виписках
банку на договір №01/04/2013 від 01.04.2013 р.
відсутнє.

Позивач посилається на ч. 2 ст. 218
Цивільного кодексу України, від до якої
якщо правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
недодержання вимоги щодо письмової
форми, укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Тобто необхідною умовою для визнання
правочину дійсним є визначення закону
в якому встановлена його недійсність у
разі недодержання вимоги щодо його
письмової форми. Всупереч цьому
позивач у позовній заяві та у правовому
обґрунтуванні позовних вимог не
визначив спеціальної норми, якою могла
б бути встановлена недійсність
договору про чартерні авіаперевезення
у разі недодержання вимоги щодо його
письмової форми.

Відповідно до цього, оскільки
позивачем не визначено правової норми
якою могла б бути встановлена
недійсність договору про чартерні
авіаперевезення у разі недодержання
вимоги щодо його письмової форми
відповідно ч.2 ст. 218 ЦК України та не
доведено те, що відповідач підтвердив
існування правідносин між сторонами
шляхом прийняття виконання за цим
договором, суд вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
Судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на
обидві сторони, якщо господарським
судом відхилено частину пропозицій
кожної із сторін. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, оскільки суд прийшов до висновку
про відмову у задоволенні позову
судові витрати у даній справі
покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 204, 218, 909, Цивільного
кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43,
47, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 19.02.2014 р.

Суддя Ю.В. Светлічний