ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р.
Справа № 911/4760/13

Господарський суд Київської
області у складі судді Лопатіна А.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спліт", м. Біла Церква

до Приватного акціонерного
товариства "Росава", м. Біла Церква

про стягнення 393296,79 грн.

за участю представників:

від позивача: Капустін В.В. за дов.
від 15.09.2013 р.;

від відповідача Поліщук А.А. за
дов. від. 02.01.2014 р.

Обставини справи:

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Спліт" (надалі
позивач) заявлено позов до Приватного
акціонерного товариства "Росава"
(надалі відповідач) про стягнення
заборгованості у розмірі 393296,79 грн., з
яких: 345874,74 грн. інфляційні втрати та
47422,05 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач неналежним чином виконав
свої зобов'язання щодо здійснення
оплати товару за контрактом № 1086 від
25.11.2002 р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 26.12.2013 р. було порушено
провадження у справі та її розгляд
призначено на 22.01.2014 р.

Присутній у судовому засіданні 22.01.2014 р.
представник відповідача подав відзив
на позов у якому просить застосувати
наслідки пропуску позивачем позовної
давності та відмовити у задоволенні
позову.

У судовому засіданні 22.01.2014 р. судом
оголошено перерву до 12.02.2014 р. про що
представниками сторін підписано
відповідне повідомлення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення присутніх у
судовому засіданні представників
сторін, суд

встановив:

Рішенням господарського суду
Київської області від 29.06.2004 р. у справі
№119/7-04 за позовом ТОВ "Спліт" до ЗАТ
"Росава" про стягнення 312284,45 грн.
встановлено, що 25.11.2002 р. між позивачем
(продавець) та відповідачем (покупець)
було укладено контракт № 1086, за умовами
якого, позивач зобов'язався продати, а
відповідач - купити електродвигуни у
відповідності до специфікацій, які є
невід'ємною його частиною.

Вищевказаним рішенням встановлено
факт неналежного виконання
відповідачем свого зобов'язання з
оплати заборгованості за поставлений
товар в сумі 303199,79 грн., яке мало бути
виконане в строк до 31.12.2003 р., та
стягнуто з ЗАТ"Росава" на користь ТОВ
"Спліт" 303188,79 грн. основного боргу та
2666,40 грн. 3% річних за період з 31.12.2003 року
по 15.04.2004 року.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 15.03.2011 р. у
справі № 199/7-04 рішення господарського
суду Київської області від 29.06.2004 р.
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 17.05.2011 р. у справі №119/7-04
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 15.03.2011 р.
залишено без змін.

03.06.2011 р. господарським судом Київської
області видано наказ на примусове
виконання рішення у справі № 119/7-04.

Однак вказане судове рішення було
виконано у повному обсязі лише 08.09.2011 р.,
що підтверджується банківською
випискою з рахунку позивача (вказаний
факт встановлено Київським
апеляційним господарським судом при
винесенні постанови від 25.10.2012 р. у
справі №26/086-12).

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує
права кредитора звернутися до суду за
захистом свого права, якщо грошове
зобов'язання не виконується й після
вирішення судом питання про стягнення
основного боргу.

Оскільки у справі № 119/7-04 3% річних були
нараховані до 15.04.2004 р., а борг
відповідачем погашено лише 08.09.2011 р.,
позивач просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 3% річних за
прострочення виконання зобов'язання за
період з 16.04.2004 р. по 01.07.2009 р. в сумі 47422,05
грн. та інфляційне збільшення суми
боргу за період з 01.01.2004 р. по 01.07.2009 р. в
сумі 345874,74 грн.

Враховуючи, що чинне законодавство не
пов'язує припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків, суд прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для нарахування позивачем
згідно ст. 625 ЦК України інфляційних
витрат та 3 % річних у період, коли
грошове зобов'язання не виконувалось
відповідачем й після вирішення судом
питання про стягнення основного боргу.

Розглянувши заяву відповідача про
застосування наслідків пропуску
позивачем строку позовної давності,
суд залишає вказану заяву без
задоволення, виходячи з наступного.

Київським апеляційним господарським
судом при винесенні постанови від
25.10.2012 р. у справі №26/086-12, яку залишено у
силі постановою Вищого господарського
суду України від 16.01.2013 р., було
встановлено наступне:

Відповідно до частини другої ст. 264 ЦК
України, позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК
України).

Таким чином, 15.04.2004 р. в зв'язку із
зверненням позивача до суду з першої
інстанції з позовом у справі № 119/7-04
строк позовної давності було перервано
і лише 15.03.2011 р. коли постановою
Київського апеляційного
господарського суду рішення
господарського суду Київської області
від 29.06.2004 р. залишено без змін, перебіг
позовної давності почався знову.

Відповідно до частини другої ст. 35 ГПК
України факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

У п. 2.6. роз'яснень, наданих Вищим
господарським судом України у
постанові пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від 26
грудня 2011 року N 18, вказано, що не
потребують доказування преюдиціальні
факти, тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи, в якій
беруть участь ті самі сторони, в тому
числі і в тих випадках, коли в іншому
спорі сторони мали інший процесуальний
статус (наприклад, позивач у даній
справі був відповідачем в іншій, а
відповідач у даній справі - позивачем в
іншій).

За таких обставин, звернення позивача
до суду з позовом про стягнення з
відповідача на свою користь 345874,74 грн.
інфляційної складової боргу за період
з 01.01.2004 р. по 01.07.2009 р. та 47422,05грн. 3%
річних за період з 16.04.2004 р. по 01.07.2009 р.
відбулося в межах строків позовної
давності.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду Київської області
від 29.06.2004 р. у справі № 119/7-04
встановлено факт наявності у
відповідача заборгованості перед
позивачем з оплати за поставлений
товар в сумі 303199,79 грн., яку
відповідачем було погашено лише 08.09.2011
р.

Враховуючи вищенаведене, провівши
відповідні розрахунки, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача у частині 327747,08 грн.
інфляційних витрат за період з 01.01.2004 р.
по 01.07.2009 р. та 47422,05 грн. 3% річних за
період з 16.04.2004 р. по 01.07.2009 р. є
законними, обґрунтованими та
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 47422,05 грн. 3% річних
та 327747,08 грн. інфляційних втрат, а
загалом 375169,13 грн.

Судові витрати, відповідно до частини
п'ятої статті 49 Господарського
процесуального кодексу України, судом
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 44, 49, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного
акціонерного товариства "Росава" (09108,
Київська область, м. Біла Церква, вул.
Леваневського, буд. 91; код ЄДРПО України
30253385) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спліт" (09107, Київська
область, м. Біла Церква, вул. Павліченко,
буд. 38, кв. 108; код ЄДРПО України 23586646) -
327747 (триста двадцять сім тисяч сімсот
сорок сім) гривень 08 коп. інфляційних
втрат, 47422 (сорок сім тисяч чотириста
двадцять дві) гривні 05 коп.
3% річних та 7503 (сім тисяч п'ятсот три)
гривні 38 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 17.02.2014 року.

Суддя
А.В. Лопатін