ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2014 р.
Справа №18/1990/12

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Вардамацька О.О.
(довіреність №1236/007 від 28.01.214)

відповідача - Омельченко М.А.
(довіреність №01-15/01-1 від 08.01.2014)

третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.№ 3018П/3-11
від 02.10.13 р.) та апеляційну скаргу
відповідача (вх. №3154П/3-11 від 15.10.13 р.)

на рішення господарського суду
Полтавської області від 06.09.13 у справі
№ 18/1990/12

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальнісю "Кліносол Трейдінг
Компані", м. Київ

до Дочірнього підприємства
"Полтавський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України", м. Полтава

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - Публічне акціонерне
товариство "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України,
м. Київ

про стягнення 2277838,92 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року Товариство з
обмеженою відповідальністю "Кліносол
Трейдінг Компані", звернулось до
господарського суду Полтавської
області з позовною заявою, в якій
просив суд стягнути з Дочірнього
підприємства "Полтавський облавтодор"
Відкритого акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" 2277838,92
грн., з яких: 1558516,88 грн. основного боргу
за договором поставки № 4Т-П від 29.04.2009
р., 228138,82 грн. інфляційних втрат, 131322,15
грн. 3% річних, 359861,07 грн. пені та судові
витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги
порушенням відповідачем своїх
зобов'язань щодо оплати отриманого
товару за договором поставки № 4Т-П від
29.04.2009 р.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 06 вересня 2013 р.
у справі № 18/1990/12 (суддя Безрук Т.М.)
позов задоволено частково. Стягнуто з
Дочірнього підприємства "Полтавський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія" Автомобільні дороги України"
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кліносол Трейдінг
Компані" - 1157061,23 грн. основного боргу,
125412,08 грн. інфляційних, 75295,73 грн. 3%
річних, 27155,38 грн. витрат з оплати
судового збору. В іншій частині - в
позові відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду
Полтавської області від 06.09.13 у справі
№ 18/1990/12 не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просив оскаржуване
рішення в частині відмови в стягненні
401455,65 грн. основного боргу, 102726,74 грн.
інфляційних та 56026,42 грн. річних
скасувати та прийняти в цій частині
нове рішення, яким вимоги позивача
задовольнити, в іншій частині рішення
просив залишити без змін. Також просив
стягнути з відповідача суму сплаченого
судового збору. В обґрунтування
викладених вимог позивач зазначає про
те, що суд першої інстанції
безпідставно визначив часткову оплату
за договором, як визнання боргу
відповідачем лише за окремою поставкою
товару, а не за договором в цілому, в
зв'язку з чим позивач вважає, що
господарським судом неправомірно
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення 401 455,65 грн.
основного боргу, а також вимог про
стягнення 102 726,74 грн. інфляційних та 56
026,42 грн. річних.

Відповідач з рішенням господарського
суду Полтавської області від 06.09.13 у
справі № 18/1990/12 також не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою та просив
скасувати рішення господарського суду
Полтавської області від 06.09.2013 р. у
справі № 18/1990/12 в частині стягнення на
користь ТОВ "Кліносол Трейдінг Компані"
з ДП "Полтавський облавтодор" ВАТ
"Державна акціонерна компанія"
Автомобільні дороги України"
заборгованості у розмірі 1 157 061,23 грн.
основного боргу, 125 412,08 грн. -
інфляційних, 75 295,73 грн. - 3% річних та 27
155,38 грн. судового збору та прийняти в
цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ТОВ
"Кліносол Трейдінг Компані" відмовити.
Застосувати позовну давність та
наслідки її спливу до правовідносин, що
виникли на підставі видаткових
накладних № 241 від 13.05.2009 р.; № 254 від
20.05.2009 р.; № 370 від 14.09.2009 р.; № 373 від 17.09.2009
р.

В обґрунтування своєї позиції
відповідач посилається на те, що
відповідно до п. 3.4., п. 3.5. договору
обов'язок з поставки товару вважається
виконаним позивачем після передачі не
тільки товару, а й документів,
зазначених у п. 3.4. договору, в зв'язку з
чим відповідач вважає, що доказом
здійснення поставки згідно з договором
є саме акт прийому - передачі, як
передбачено п.3.4. та 3.5. договору. Таким
чином відповідач наполягає на тому, що
строк розрахунків, визначений у п.6.1.
договору може розпочатися лише після
отримання відповідачем документів та
складення двохстороннього акту
прийому-передачі. Також вважає, що
судом було необґрунтовано відмовлено у
застосуванні строку позовної давності,
посилаючись на те, що в спірних
накладних строк для оплати не був
встановлений.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
та письмовому поясненні проти доводів,
викладених в апеляційній скарзі
заперечує, вважає їх безпідставними та
просить оскаржуване рішення в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
скасувати, в іншій частині оскаржуване
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу відповідача залишити без
задоволення.

20.01.2014 позивач надав пояснення по
справі стосовно правомірності
заявлених вимог, в яких зокрема
наголошує, що здійснені відповідачем
платежі обліковувались як розрахунок
саме за договором, бухгалтерський
облік розрахунків за іншими договорами
між сторонами не включає цих платежів.
Позивач також зазначає, що на
підтвердження сум розрахунків
сторонами був підписаний акт звіряння
розрахунків № 423 від 25.04.2012 року. Крім
того, позивач зазначає, що позовна
давність за договором не сплила,
оскільки відповідач вчинив три
часткових оплати за договором, перша з
яких відбулась менш ніж через три
місяці після строку оплати за першою
неоплаченою накладною (останній день
оплати за накладною № 254 згідно
договору - 03.07.2009 р.), тобто своїми діями
відповідач визнав суму боргу за
договором.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу
позивача не надав.

В судовому засіданні оголошувалась
перерва з 20.11.2013 до 11.12.2013 та з 11.12.2013 до
13.01.2014 року. З 13.01.2014 розгляд справи було
відкладено на 29.01.2014.

28.01.2014 позивач надав додаткові
пояснення по справі з приводу
виконання сторонами п.п. 3.1 та п. 3.2
договору, а також надав до суду копії
заявок, що були отримані позивачем
перед поставкою відповідачу кожної з
восьми партій товару за договором. Крім
того, позивач надав до суду копію
підписаного між сторонами акту
звіряння розрахунків № 21 від 28.01.2010 р.

29.01.2014 третя особа в судове засідання
явку своїх уповноважених
представників не забезпечила, про час
та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином, що
підтверджується матеріалами справи.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку та доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених статтею 101
Господарського процесуального кодексу
України, заслухавши пояснення
уповноважених представників сторін,
колегія суддів приходить до висновку
про задоволення апеляційної скарги
позивача та залишення без задоволення
апеляційної скарги відповідача,
виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 29.04.2009 р.
між ВАТ "Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України"
(замовник), Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кліносол Трейдінг
Компані" (постачальник) та Дочірнім
підприємством "Полтавський облавтодор"
(отримувач), на підставі рішення
Тендерного комітету ВАТ "ДАК
"Автомобільні дороги України"
укладений договір поставки № 4Т-П
(надалі - Договір).

Відповідно до умов п.1.1 договору,
постачальник прийняв на себе
зобов'язання поставити, а отримувач -
платник прийняти і оплатити відповідно
до проведеної замовником процедури
закупівлі згідно з положенням "Про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти" в порядку і на умовах,
визначених цим договором фарбу для
розмічання доріг та склокульки
(далі-товар), марка і кількість яких
визначається в специфікації, яка є
невід'ємною частиною договору.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до умов п.1.1 договору,
постачальник прийняв на себе
зобов'язання поставити, а отримувач -
платник прийняти і оплатити відповідно
до проведеної замовником процедури
закупівлі згідно з положенням "Про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти" в порядку і на умовах,
визначених цим договором фарбу для
розмічання доріг та склокульки
(далі-товар), марка і кількість яких
визначається в специфікації, яка є
невід'ємною частиною договору.

За умовами п. 6.1 Договору, сторони
узгодили, що отримувач здійснює оплату
за поставлену продукцію в гривнях за
банківськими реквізитами
постачальника в термін 30 банківських
днів із дати поставки.

Договором визначена загальна сума
вартості товару 18023000,00 грн. у т. ч. ПДВ,
порядок та строки поставки товару,
кількість та якість товару, порядок
оплати, відповідальність сторін
та інші умови, які необхідні для даного
виду договорів.

В специфікації № 1 від 29.04.2009 р. до
Договору сторони узгодили
найменування товару (фарба Cleanosol high solid
RM 1-TRAFFIC та склокульки), його кількість
та вартість (т. 1, а. с. 22).

Сторонами укладено додаткову угоду № 1
від 31.12.2009 року та додаткову угоду № 2
від 31.03.2010 року до договору № 4Т-П від
29.04.2009 року, в яких сторони збільшили
строк дії договору та загальну суму
договору (т.1 а.с.18-20).

Судом першої інстанції встановлено, що
на виконання умов договору позивач
здійснив поставку товару (фарба Cleanosol
high solid RM 1-TRAFFIC та склокульки)
відповідачу на загальну суму 3088516,88 грн.
з урахуванням ПДВ, що підтверджується
накладними на реалізацію
товарно-матеріальних цінностей № 241
від 13.05.2009 p.; № 254 від 20.05.2009 p.; № 291 від
12.06.2009 p.; № 306 від 23.06.2009 p.; № 339 від 21.07.2009
p.; № 370 від 14.09.2009 р., № 373 від 17.09.2009 р.; №
377 від 15.10.2009 р.; № 435 від 21.05.2010 р. та
довіреностями відповідача на підставі
яких його представниками отриманий
товар (т.1, а. с. 23-38), податковими
накладними № 203 від 13.05.2009 р.; № 216 від
20.05.2009 р.; № 255 від 12.06.2009 р.; № 270 від 23.06.2009
р.; № 303 від 21.07.2009 р.; № 334 від 14.09.2009 р.; №
337 від 17.09.2009 р.; № 341 від 15.10.2009 р.; № 39 від
21.05.2010 р. (т.1, а. с . 39-47).

Відповідач за одержаний товар
розрахувався частково у сумі 1530000,00
грн., а саме 80000,00 грн. сплачено 04.09.2009 р.
(підстава платежу - рахунок № 295 від
20.07.2009 р.); 1000000,00 грн. сплачено 24.02.2010 р.
(підстава платежу - рахунок № 329 від
15.10.2009 р.); 450000,00 грн. сплачено 14.04.2010 р.
(підстава платежу - рахунок № 329 від
13.04.2010 р.) що підтверджується копіями
банківських виписок та довідкою
ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" № 56-3-1-00/430
від 20.06.2012 р. (т. 1, а. с. 57, 62-64), в зв'язку з
чим місцевий господарський суд дійшов
висновку, що оплаченим є товар
поставлений за накладними № 241 від
13.05.2009 p., № 339 від 21.07.2009 p., № 377 від 15.10.2009
р. та частково № 254 від 20.05.2009 p. - на суму
299633,28 грн., а заборгованість
відповідача складає 1558516,88 грн.

Разом з цим, виходячи з вказівок,
викладених в постанові Вищого
господарського суду України від 21.05.2013
по даній справі щодо встановлення
моменту, коли у позивача виникло право
вимагати оплати поставленого товару та
початку перебігу позовної давності
відносно кожної поставки товару, а
також з врахуванням наданої
відповідачем заяви про застосування
строку позовної давності та наслідків
її спливу до правовідносин, що виникли
на підставі видаткових накладних № 241
від 13.05.2009 p.; № 254 від 20.05.2009 p.; № 291 від
12.06.2009 p.; № 306 від 23.06.2009 p.; № 370 від 14.09.2009
р., № 373 від 17.09.2009 р. (т.3 а.с.10-13),
місцевий господарський суд встановив,
що

- за накладною № 254 від 20.05.2009 p. на суму
183260,26 грн. боргу зі строком оплати до
03.07.2009р. строк позовної давності був
перерваний 14.04.2010 р. внаслідок оплати
частини боргу; на дату подачі позову
(08.10.2012р.) строк позовної давності не
закінчився;

- за накладною № 291 від 12.06.2009 p. на суму
158855,85 грн. строк оплати товару настав
27.07.2009р., початок відліку строку
позовної давності починається з
28.07.2009р., закінчується - 28.07.2012р., тобто на
дату подачі позову строк позовної
давності закінчився;

- за накладною № 306 від 23.06.2009 p. на суму
242599,80 грн. строк оплати товару настав
05.08.2009р., початок відліку строку
позовної давності починається з
06.08.2009р., закінчується - 06.08.2012р., тобто на
дату подачі позову строк позовної
давності закінчився;

- за накладною № 370 від 14.09.2009 р. на суму
249756,76 грн. строк оплати товару настав
26.10.2009р., початок відліку строку
позовної давності починається з
27.10.2009р., тобто на дату подачі позову
(08.10.2012р.) строк позовної давності не
закінчився;

- за накладною № 373 від 17.09.2009 р. на
суму 225361,69 грн. строк оплати товару
настав 29.10.2009р., початок відліку строку
позовної давності починається з
30.10.2009р., тобто на дату подачі позову
(08.10.2012р.) строк позовної давності не
закінчився;

- за накладною № 435 від 21.05.2010 р. на суму
498682,52 грн. строк оплати товару настав
06.07.2010р., початок відліку строку
позовної давності починається з
07.07.2010р., тобто на дату подачі позову
(08.10.2012р.) строк позовної давності не
закінчився.

З огляду на вищевикладене, керуючись
ст. 267 Цивільного кодексу України, суд
першої інстанції відмовив у позові в
частині стягнення 401455,65 грн. основного
боргу за товар, поставлений по
накладних № 306 від 23.06.2009 p. та № 370 від
14.09.2009 р., в зв'язку зі спливом строку
позовної давності.

Позовні вимоги в частині стягнення
1157061,23 грн. основного боргу визнані
господарським судом обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню,
враховуючи, що матеріалами справи
підтверджується факт поставки
позивачем товару та його отримання
відповідачем, останній не надав
доказів належного виконання взятих на
себе зобов'язань щодо повної оплати
поставленого товару або обґрунтованих
заперечень проти позовних вимог.

Також, зважаючи на те, що відповідач є
таким, що прострочив виконання
зобов'язання, керуючись ст. 625
Цивільного кодексу України, суд першої
інстанції задовольнив позовні вимоги
про стягнення з відповідача 125412,08 грн.
інфляційних та 75295,73 грн. річних,
нарахованих на борг по накладній № 370
від 14.09.2009 р. (за період 27.10.2009р. - 01.10.2012р.),
по накладній № 373 від 17.09.2009 р. (за
період 30.10.2009р. - 01.10.2012р.), по накладній №
435 від 21.05.2010 р. (за період 07.07.2010р. -
01.10.2012р.).

В іншій частині у позові щодо стягнення
інфляційних в сумі 102726,74 грн. та річних
в сумі 56026,42 грн., нарахованих на борг за
накладними № 254 від 20.05.2009р., № 291 від
12.06.2009р. та № 306 від 23.06.2009 p., судом
відмовлено на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК
України в зв'язку зі спливом позовної
давності, про застосування якої
заявлено відповідачем у спорі.

Стосовно позовних вимог позивача в
частині стягнення з відповідача пені в
розмірі 149940,35 грн. місцевим
господарським судом відмовлено на
підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України в зв'язку
зі спливом позовної давності, про
застосування якої заявлено
відповідачем у спорі.

Позовні вимоги в частині стягнення
209920,72 грн. пені судом першої інстанції
відхилені, як безпідставні, з
посиланням на те, що дана сума
нарахована за межами шестимісячного
строку, встановленого ч. 6 ст. 232 ГК
України.

Проте колегія суддів не може
погодитись з висновками суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення 401455,65 грн. основного боргу,
102726,74 грн. інфляційних та 56026,42 грн.
річних, виходячи з наступного.

Повторно переглядаючи справу,
здійснивши оцінку обставинам справи та
правомірності застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права до даних
правовідносин, колегія суддів
встановила наступне.

За своєю суттю між сторонами склалися
відносини з поставки товару за
договором № 4Т-П від 29.04.2009 р.

Статтею 265 Господарського кодексу
України передбачено, що одна сторона -
постачальник зобов'язується передати у
зумовлені строки другій стороні -
покупцеві товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму,
що кореспондується з положеннями ст. 712
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України, до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом, або не
випливає з характеру відносин сторін.

Згідно умов договору асортимент,
кількість та ціна на товар, що
відвантажується за цим договором
встановлюється у специфікаціях, які є
його невід'ємною частиною.

Так, матеріали справи свідчать про те,
що в специфікації № 1 від 29.04.2009 р. до
Договору сторони узгодили
найменування товару (фарба Cleanosol high solid
RM 1-TRAFFIC та склокульки), його кількість
та вартість (т. 1, а. с. 22).

Факт поставки товару відповідачу на
загальну суму 3088516,88 грн.
підтверджується двостороннє
підписаними накладними на реалізацію
товарно-матеріальних цінностей № 241
від 13.05.2009 p.; № 254 від 20.05.2009 p.; № 291 від
12.06.2009 p.; № 306 від 23.06.2009 p.; № 339 від 21.07.2009
p.; № 370 від 14.09.2009 р., № 373 від 17.09.2009 р.;
№ 377 від 15.10.2009 р.; № 435 від 21.05.2010 р. та
довіреностями відповідача, на підставі
яких його представником отриманий
товар (т. 1, а. с. 23-38), податковими
накладними № 203 від 13.05.2009 р.; № 216 від
20.05.2009 р.; № 255 від 12.06.2009 р.; № 270 від 23.06.2009
р.; № 303 від 21.07.2009 р.; № 334 від 14.09.2009 р.; №
337 від 17.09.2009 р.; № 341 від 15.10.2009 р.; № 39 від
21.05.2010 р. (т. 1, а.с.39-47).

Дані документи відповідають ознакам
первинного бухгалтерського документу,
встановленим ст.1 та ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Стаття 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити.

Колегія суддів констатує, що вказані
видаткові накладні, копії яких
містяться в матеріалах справи, мають
найменування юридичних осіб, а також
прізвища та підписи осіб, які передають
та отримують товар, перелік товару,
його вартість, та інші необхідні
реквізити, отже вони відповідають
вимогам вказаного закону та є
первинними документами, які фіксують
факт здійснення господарської
операції.

Крім того, в результаті дослідження
матеріалів справи колегією суддів
встановлено, що позивач на
підтвердження факту здійснення
поставок за спірним договором надав не
тільки видаткові накладні на
реалізацію ТМЦ, але й специфікації до
договору, рахунки-фактури, податкові
накладні, довіреності на одержання ТМЦ,
банківські виписки та акти звіряння
розрахунків, а всі ці документи в своїй
сукупності є доказами, передбаченими
ст. ст. 32, 33, 36 ГПК України на
підтвердження здійснення спірної
поставки.

Згідно до додаткової угоди № 2 строк
дії договору продовжений до 01.06.2010р. (т.1
а.с.20). Поставка спірного товару
відбувалася протягом дії договору.

Так, в податкових накладних № 203 від
13.05.2009 р.; № 216 від 20.05.2009 р.; № 255 від 12.06.2009
р.; № 270 від 23.06.2009 р.; № 303 від 21.07.2009 р.; №
334 від 14.09.2009 р.; № 337 від 17.09.2009 р.; № 341 від
15.10.2009 р.; № 39 від 21.05.2010 р., виданих на
спірні поставки міститься посилання на
договір № 4Т-П від 29.04.2009р.

Факт отримання товару за видатковими
накладними на умовах укладеного між
сторонами договору відповідачем не
заперечується. Доказів відмови або
повернення товару відповідач до суду
не надав. Більш того, відповідач не
надав доказів того, що спірна поставка
відбулась окремо по зазначеним
накладним або за іншими договорами. В
матеріалах справи такі докази
відсутні.

Посилання відповідача на те, що
позивачем не було дотримано порядку
здійснення поставки в зв'язку з
відсутністю документів, зазначених в п.
3.4 договору, у тому числі акту
прийому-передачі, який на думку
відповідача, є обов'язковим доказом
здійснення поставки, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
відсутність супровідних документів не
можуть спростовувати фактичне
здійснення господарської операції, тим
більш, що таке здійснення
підтверджується діями відповідача по
оплаті отриманого за вказаними
накладними товару. Окрім того,
відповідач не звертався до позивача з
вимогою про витребування або надання
актів прийому-передачі товару.

Посилання відповідача на те, що дата
поставки товару повинна була
визначатися за умовами п. 3.5 договору за
актом приймання-передачі, який
сторонами не складався, не є підставою
для несплати заборгованості за товар,
оскільки за п. 6.1 Договору отримувач
здійснює оплату за поставлену
продукцію в термін 30 банківських днів
із дати поставки.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу
України не містять застережень, які б
звільніли покупця від обов'язку
оплатити отриманий товар у зв'язку з
неналежним оформленням господарських
операцій первинними документами.

Згідно з вимогами статті 692 даного
Кодексу покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Між тим, у матеріалах справи відсутні
докази того, що відповідач не приймав
до оплати товар з посиланням на
відсутність супровідних документів.

Фактична дата поставки підтверджена
сторонами у двостороннє підписаних
накладних, за якими позивач передав, а
відповідач прийняв спірний товар.

Жодних доказів в підтвердження інших
дат поставки товару відповідач до суду
не надав.

При цьому, відсутність окремого акту
приймання-передачі товару не є
підставою вважати, що строк оплати не
настав, оскільки за умовами п. 6.1 термін
оплати обраховується із дати фактичної
поставки товару, а не з дати підписання
акту. Фактична дата поставки, як було
встановлено вище господарським судом
підтверджена накладними і не
спростована відповідачем.

До того ж, строк оплати товару,
відповідно до умов договору, не
пов'язаний з наданням позивачем
рахунків на оплату цього товару.

Крім того, в постанові Вищого
господарського суду України від
21.05.2013р. по даній справі, зазначено про
те, що термін виконання зобов'язання, що
випливає з правовідносин
купівлі-продажу, чітко встановлений
спеціальною нормою права ст. 692 ЦК
України та умовами договору поставки,
відповідно до яких покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що
умова оплати кожної партії - відстрочка
платежу 30 банківських днів з моменту
поставки. Тобто відповідач повинен
розрахуватись за отриманий товар в
термін 30 днів без врахування вихідних
та святкових днів з моменту поставки
товару.

Як було встановлено вище судом,
поставлений за накладними № 241 від
13.05.2009 p., № 339 від 21.07.2009 p., № 377 від 15.10.2009
р. товар був оплачений повністю,
накладна № 254 від 20.05.2009 p. - оплачена
частково на суму 299633,28 грн.

З рахуванням умов п. 6.1 договору строк
оплати товару за накладною № 254 від
20.05.2009 p. настав 03.07.2009р. (прострочення
платежу починається з 04.07.2009р., з цієї ж
дати починається початок відліку
строку позовної давності за даною
поставкою);

за накладною № 291 від 12.06.2009 p. строк
оплати товару настав 27.07.2009р.
(прострочення платежу починається з
28.07.2009р., з цієї ж дати починається
початок відліку строку позовної
давності за даною поставкою);

за накладною № 306 від 23.06.2009 p. строк
оплати товару настав 05.08.2009р.
(прострочення платежу починається з
06.08.2009р., з цієї ж дати починається
початок відліку строку позовної
давності за даною поставкою);

за накладною № 370 від 14.09.2009 р. строк
оплати товару настав 26.10.2009р.
(прострочення платежу починається з
27.10.2009р., з цієї ж дати починається
початок відліку строку позовної
давності за даною поставкою);

за накладною № 373 від 17.09.2009 р. строк
оплати товару настав 29.10.2009р.
(прострочення платежу починається з
30.10.2009р., з цієї ж дати починається
початок відліку строку позовної
давності за даною поставкою);

за накладною № 435 від 21.05.2010 р. строк
оплати товару настав 06.07.2010р.
(прострочення платежу починається з
07.07.2010р., з цієї ж дати починається
початок відліку строку позовної
давності за даною поставкою).

Відповідачем подано заяву про
застосування строку позовної давності
та наслідки її спливу до правовідносин,
що виникли на підставі видаткових
накладних № 241 від 13.05.2009 p.; № 254 від
20.05.2009 p.; № 291 від 12.06.2009 p.; № 306 від 23.06.2009
p.; № 370 від 14.09.2009 р., № 373 від 17.09.2009 р.
(т.3 а.с.10-13).

Позивач проти застосування позовної
давності заперечує, посилаючись на те,
що відповідач вчинив дії, що свідчать
про визнання ним свого боргу, а саме
провів часткову оплату заборгованості
та підписав акт звіряння розрахунків
від 25.04.2012р., в якому підтвердив спірну
суму боргу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
відповідач за одержаний товар
розрахувався частково у сумі 1530000,00
грн., а саме 80000,00 грн. сплачено 04.09.2009 р.
(підстава платежу - рахунок № 295 від
20.07.2009 р.); 1000000,00 грн. сплачено 24.02.2010 р.
(підстава платежу - рахунок № 329 від
15.10.2009 р.); 450000,00 грн. сплачено 14.04.2010 р.
(підстава платежу - рахунок № 329 від
13.04.2010 р.) що підтверджується копіями
банківських виписок та довідкою
ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" № 56-3-1-00/430
від 20.06.2012 р. (т. 1, а. с. 57, 62-64).

Як вірно зазначено місцевим
господарським судом, вказані оплати
правомірно зараховані позивачем
згідно призначення платежу, вказаного
в платіжних дорученнях, та на оплату
попередніх рахунків в хронологічному
порядку їх виставлення, оскільки
сплачена сума перевищувала визначену в
рахунках, призначення платежу -
"рахунок № 329 від 13.04.2010 р." є
некоректним, оскілький такий рахунок
не існує.

Отже, оплаченим є товар поставлений за
накладними № 241 від 13.05.2009 p., № 339 від
21.07.2009 p., № 377 від 15.10.2009 р. та частково
№ 254 від 20.05.2009 p. - на суму 299633,28 грн.
(пояснення позивача - т.1 а.с.60-61).

Як вказує позивач, вказані платежі
обліковувались, як розрахунок саме за
договором, а не за окремими накладними,
оскільки як свідчать матеріали справи
спірна поставка за накладними
здійснювалась в межах дії спірного
договору.

Слід зазначити, що ані позивачем, ані
відповідачем не здійснювалось
уточнення призначення платежів,
здійснених відповідачем 04.09.2009 р., 24.02.2010
р. та 14.04.2010 р. В свою чергу відповідачем
не надано жодних доказів звернення до
позивача з вимогами про повернення
неналежним чином здійснених платежів
або вказівок, на оплату яких саме
договорів між сторонами слід
зараховувати платежі, здійснені
відповідачем.

Отже, зважаючи на те, що умовами
договору не передбачено здійснення
періодичних платежів, тому дії
позивача з віднесення коштів оплати на
інші накладні не суперечить вимогам
чинного законодавства.

Таким чином, місцевий господарський
суд правомірно встановивши факт
часткової оплати за договором, та
підтвердивши правильність дій
позивача з віднесення коштів оплати на
інші накладні, ніж ті, за якими
відповідач здійснив оплату, разом з цим
дійшов помилкового висновку про те, що
часткова оплата є дією відповідача, що
свідчить про визнання ним свого боргу
за поставкою окремої партії товару.

Колегія суддів зазначає, що в даному
випадку оскільки всі поставки товару
позивачем здійснювались за одним і тим
же договором, то оплата за частини
поставленого товару, яка здійснювалась
відповідно до процедури оплати,
встановленої договором, є оплатою саме
за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

В п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013р. "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
роз'яснено наступне:

- до дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, зокрема належати:

підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір;

часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій;

- якщо виконання зобов'язання
передбачалося частинами або у вигляді
періодичних платежів і боржник вчинив
дії, що свідчать про визнання лише
певної частини (чи періодичного
платежу), то такі дії не можуть бути
підставою для переривання перебігу
позовної давності стосовно інших
(невизнаних) частин платежу;

- вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

За таких обставин строк позовної
давності щодо заборгованості за
договором поставки № 4Т-П від 29.04.2009 р.
переривався у зв'язку із вчиненням
відповідачем дій, що свідчать про
визнання ним свого боргу за весь період
постачання товару, а саме частковим
погашенням заборгованості в сумі 1530000,00
грн., здійсненим 04.09.2009 р., 24.02.2010 р. та
14.04.2010 р.

Крім того, 25.04.2012 р. відповідачем був
підписаний акт звіряння розрахунків
№423, в якому підтверджено вартість
поставленого товару, суми оплати та
заборгованість відповідача 1558516,88 грн.
(т.1 а.с.90), що є дією, яка свідчить про
визнання ним боргу, тобто перериванням
перебігу позовної давності відповідно
до ст. 264 ЦК України.

Колегія суддів вважає помилковими
посилання суду першої інстанції на те,
що вказаний акт позбавлений доказової
сили в зв'язку з тим, що він був
підписаний зі сторони відповідача
т.в.о.головного бухгалтера Сліпець Н.П.,
оскільки бухгалтерська служба
функціонує саме з метою ведення
бухгалтерського обліку господарських
операцій на підприємтсві, до
повноважень якої віднесено в тому
числі складання та підписання актів
звірняння розрахунків. До того ж,
позивачем до суду наданий підписаний
уповноваженими представниками сторін
та скріплений печаткою підприємств
позивача та відповідача акт звіряння
розрахунків № 21 від 28.01.2010 року.

Отже, відповідач своїми діями щодо
оплати отриманого товару та шляхом
підписання уповноваженою на це особою
боржника разом з кредитором актів
звірки взаєморозрахунків, фактично
визнав наявність свого боргу перед
позивачем за отриманий товар за
договором в цілому, а не лише за
поставкою окремої партії товару.

Твердження відповідача про те, що строк
позовної давності розпочався одразу
після оформлення накладних, не має
правових підстав та суперечить
обставинам справи.

Підсумовуючи вищенаведені
документально підтверджені фактичні
обставини (з врахуванням встановленого
факту часткової оплати відповідачем
поставленого товару та відсутністю
доказів погашення відповідачем всієї
суми боргу) у сукупності з вимогами
чинного законодавства, колегія суддів
дійшла висновку про обґрунтованість
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача основного боргу в розмірі
1558516,88 грн. за договором поставки № 4Т-П
від 29.04.2009 р.

Щодо стягнення з відповідача на
користь позивача нарахованих на суму
основного боргу 228138,82 грн. інфляційних
та 131322,15 грн. річних, нарахованих за
період з 04.07.2009р. по 01.10.2012р., колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір не
встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач належним чином та
у встановлений строк не виконав свої
договірні зобов'язання щодо оплати
поставленого йому товару, колегія
суддів, враховуючи вищезазначені норми
чинного законодавства, вважає, що
позивач законно та обґрунтовано
нарахував відповідачу до сплати
інфляційні втрати та 3% річних.

Наданий позивачем розрахунок сум 3%
річних та інфляційних втрат здійснений
у відповідності до вимог чинного
законодавства та відповідає наявним
матеріалам справи, тому колегія суддів
дійшла до висновку про обґрунтованість
позовних вимог в зазначеній частині, в
зв'язку з чим з відповідача підлягають
стягненню 228138,82 грн. інфляційних та
131322,15 грн. 3% річних.

Отже, з аналізу матеріалів справи
вбачається, що відповідач не надав ні
місцевому господарському суду, ні суду
апеляційної інстанції належних
доказів, які б підтверджували
обґрунтованість його заперечень проти
заявлених позовних вимог, тоді як
позивачем належним чином доведена його
позиція щодо правомірності позову з
документальним та матеріальним
обґрунтуванням.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду в частині відмови
в задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 401455,65 грн.
основного боргу, 102726,74 грн. інфляційних
та 3% річних в сумі 56026,42 грн. підлягає
скасуванню з прийняттям нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог в зазначеній частині.

В іншій частині рішення залишається
без змін за його обґрунтованістю та
правомірністю

Також, у відповідності з вимогами ст. 49
ГПК України судові витрати
покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог
позивача.

Враховуючи зазначене та керуючись ст.
ст. 32-34, 49, 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст.
104, ст.105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальнісю "Кліносол
Трейдінг Компані", м. Київ задовольнити.

Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства "Полтавський облавтодор"
Відкритого акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України", м.
Полтава залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 06.09.2013 р. у
справі № 18/1990/12 в частині відмови в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 401455,65 грн.
основного боргу, 102726,74 грн. інфляційних
та 3% річних в сумі 56026,42 грн. скасувати
та в цій частині прийняти нове рішення,
яким зазначені позовні вимоги
задовольнити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Стягнути з Дочірнього підприємства
"Полтавський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія"Автомобільні
дороги України" (вул. Куйбишева, буд. 22-А,
м. Полтава, 36024; ідентифікаційний код
32017261) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кліносол Трейдінг
Компані" (вул. Івана Кудрі, буд. 18, кв. 10,
м. Київ, 01042; ідентифікаційний код 34048050)
11204,17 грн. витрат по сплаті судового
збору за розгляд справи в суді першої
інстанції та 5602,09 грн. витрат з оплати
судового збору за розгляд апеляційної
скарги.

Доручити господарському суду
Полтавської області видати
відповідний наказ.

Повний текст постанови складено та
підписано 03.02.2014 р.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Гребенюк Н.В.