ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

18.02.2014Справа № 901/4251/13Господарський суд
Автономної Республіки Крим у складі
судді Гризодубової А.М.

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Державного підприємства
«Придніпровська залізниця», м.
Дніпропетровськ

до Регіонального відділення Фонду
державного майна України в АР Крим та
м.Севастополі, м. Севастополь

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алькор-17»

про визнання недійсним наказу та
договору оренди

за участю представників:

від позивача - Саєнко Я.В., представник
за довіреністю № 65 від 01.01.2014 року.

від відповідача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

Суть спору: Державне підприємство
«Придніпровська залізниця» звернулось
до господарського суду Автономної
Республіки Крим із позовною заявою до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України в АР Крим та
м.Севастополі про визнання наказу
Регіонального відділення Фонду
державного майна України в АР Крим та
м.Севастополі від 09.09.2013 року за № 393
незаконним, визнання Договору оренди
від 12.09.2013 за № 1451 недійсним.

Позовні вимоги мотивовані порушенням
процедури проведення конкурсу з
передачі в оренду державного майна, що
порушило права балансоутримувача,
якому делеговане право надання згоди
на оренду, що призвело до звернення
позивача до суду.

Відповідач Регіональне відділення
Фонду державного майна України в
Автономній Республіці Крим проти
задоволення позову заперечував,
мотивуючи свою позицію недотриманням
ТОВ «Фабула-Крис» вимог конкурсу, що
унеможливило прийняття вказаного
підприємства в якості учаснику
конкурсу, законністю проведеного
конкурсу, Крім того, відповідач вважає
позовні вимоги в частині визнання
наказу недійсним такими, що не
підлягають розглядові в
господарському суді.

Відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю «Алькор-17» явку
повноважних представників в судове
засідання не забезпечив.

Відповідно до пункту 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 26.12.2011 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції», в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі надіслано за
належною адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців та не
повернуто підприємством зв'язку, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Згідно пункту 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них, справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Стаття 22
Господарського процесуального кодексу
України зобов'язує сторони
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами і неухильно
виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи те, що норми статті 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а пункт 4
частини 3 статті 129 Конституції України
визначає одним з принципів судочинства
- свободу в наданні сторонами суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, суд вважає, що
господарським судом створені належні
умови для надання сторонами доказів в
обґрунтування своєї правової позиції.

У зв'язку з тим, що відповідачі не
використали наданого законом права на
участь у судовому засіданні, подання
відзиву на позов та доказів, а
матеріали справи в достатній мірі
характеризують взаємовідносини сторін
і неявка відповідачів не перешкоджає
вирішенню спору, суд вважає за можливе
розглянути справу в порядку статті 75
Господарського процесуального кодексу
України - за наявними у ній матеріалами.

При цьому суд виходив з принципу
розгляду справи упродовж розумного
строку, що втілено у статті 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» і статті 6
Європейської конвенції з прав людини
та є обов'язковим для господарського
суду при розгляді кожної справи.

За таких обставин, дослідивши докази
наявні в матеріалах справи, заслухавши
пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

09.09.2013 року Регіональним відділенням
Фонду державного майна України в
Автономній Республіці Крим виданий
наказ № 393, яким конкурс на право оренди
нежитлового приміщення загальною
площею 294, 8 кв.м одноповерхової будівлі
кафе «Дорожнє» по вул. Луначарського, 8
у м. Феодосії визнаний таким, що не
відбувся. ( а.с.13).

Крім того, названим актом наказано
укласти договір строком на 1 рік з
єдиним претендентом, пропозиція якого
відповідають умовам конкурсу - ТОВ
«Алькор -17».

Так, відповідач оспорюючи позицію
позивача, зокрема, посилається на
непідвідомчість господарському суду
спору в частині визнання наказу
незаконним.

Приписи пункту 1 статті 12
Господарського процесуального кодексу
України твердять, що господарським
судам підвідомчі справи у спорах, що
виникають при укладанні, зміні,
розірванні і виконанні господарських
договорів, у тому числі щодо
приватизації майна, та з інших підстав.

В даному випадку спір виник на підставі
правовідносин, що утворились навколо
договірних взаємин.

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано ним,
акти поділяються на нормативні і такі,
що не мають нормативного характеру,
тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий
уповноваженим державним чи іншим
органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовує норми
права, носить загальний чи локальний
характер та застосовується
неодноразово. Що ж до актів
ненормативного характеру
(індивідуальних актів), то вони
породжують права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони
адресовані.

У відповідності до статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Пункт 2 названої статті твердить, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема, спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень.

У відповідності до статті 3 КАС України
суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Як вказав Вищий адміністративний суд
України в пункті 3 Постанови Пленуму
від 20 травня 2013 року N 8 «Про окремі
питання юрисдикції адміністративних
судів», справою адміністративної
юрисдикції може бути переданий на
вирішення адміністративного суду спір,
який виник між двома (кількома)
конкретними суб'єктами стосовно їхніх
прав та обов'язків у конкретних
правових відносинах, у яких хоча б один
суб'єкт законодавчо уповноважений
владно керувати поведінкою іншого
(інших) суб'єктів, а ці суб'єкти
відповідно зобов'язані виконувати
вимоги та приписи такого владного
суб'єкта.

Вирішуючи питання про віднесення норми
до публічного права, а спору до
публічно-правового, суди повинні
враховувати загальнотеоретичні та
законодавчі критерії. Зокрема, за
змістом пункту 1 частини першої статті 3
КАС України у публічно-правовому спорі,
як правило, хоча б однією стороною є
орган виконавчої влади, орган
місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що
спір набуває ознак публічно-правового
за умов не лише наявності серед
суб'єктів спору публічного органу чи
посадової особи, а й здійснення ним
(ними) у цих відносинах владних
управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного
судочинства владну управлінську
функцію необхідно розуміти як
діяльність усіх суб'єктів владних
повноважень з виконання покладених на
них Конституцією чи законами України
завдань.

Проте, в даному випадку, наказ
Регіонального відділення Фонду
державного майна України не підпадає
під поняття нормативно-правового акту,
ухваленого суб'єктом владних
повноважень, яким останній зобов'язує
суб'єкта господарювання вчинити певні
дії, утриматись від вчинення певних дій
або нести відповідальність, як на те
вказує відповідач. Спірний наказ
фіксує факт того, що не відбувся
конкурс, що тягне за собою подальше
укладання договору з єдиним
претендентом. Наказ не спрямований
безпосередньо на ТОВ «Альков -17» та
лише закріплює його право на укладання
договору, тоді як зобов'язання з наказу
з'являються для самої особи, що видала
наказ, отже доводи відповідача, в
даному випадку, є неспроможними.

Так, позивач вважає спірний наказ
протизаконним з огляду на те, що акт був
прийнятий із порушенням вимог діючого
законодавства, а саме грубо порушено
право позивача на надання погодження
на оренду, делеговане йому статтею 9
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна»

Пунктом 3 наведеної вище статті Закону
встановлено, що орган, уповноважений
управляти державним майном, розглядає
подані йому матеріали і протягом
п'ятнадцяти днів після їх надходження
надсилає орендодавцеві висновки про
умови договору оренди або про відмову в
укладенні договору оренди.

Органи, уповноважені управляти майном,
що належить Автономній Республіці Крим
або перебуває у комунальній власності,
розглядають подані матеріали і
протягом п'ятнадцяти днів після
надходження матеріалів повідомляють
підприємство про своє рішення (надання
дозволу щодо укладення договору оренди
або відмову). При розгляді матеріалів
щодо передачі в оренду нерухомого
майна можуть враховуватися пропозиції
місцевої державної адміністрації,
відповідного органу місцевого
самоврядування щодо розміщення
бюджетних установ і організацій.

На думку позивача, відповідач
протизаконно оголосив проведення
конкурсу на право оренди майна без
висновку органу, уповноваженого
управляти державним майном.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, 05.06.2013 року Державна
адміністрація залізничного транспорту
України - орган, якому Міністерством
інфраструктури України доручено
розгляд звернень та надання висновків
щодо оренди державного майна,
попередньо погодило оренду, проте
наголосило на необхідності отримання
повної інформації щодо умов договору
оренди ( а.с. 14).

Позивач вважає, що попереднє
погодження не може вважатися згодою в
розумінні статті 9 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна».

Проте, з детального аналізу положень
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», яким чітко
визначено порядок укладання договору
оренди, вбачається, що до компетенції
органу, уповноваженого управляти
державним майном, входить розгляд
поданих матеріалів на предмет надання
дозволу щодо укладення договору оренди
або відмову та відповідне повідомлення
підприємства про своє рішення - стаття
9 названого Закону.

Тобто Закон України «Про оренду
державного та комунального майна» не
містить такого поняття при розгляді
поданих матеріалів як «попередня
згода» та «остаточна згода», якими
оперує позивач пояснюючи існування
погодження уповноваженого органу -
Державної адміністрації залізничного
транспорту України.

З урахуванням вищенаведених норм
права, суд вважає позицію позивача
неспроможною, оскільки компетенція
погодження істотних умов договору
оренди делегована нормами діючого
законодавства сторонам договору, тоді
як орган, уповноважений управляти
державним майном, має погодити або
відхилити саму ініціативу передачі
об'єкту в оренду.

З наведеного вище листа вбачається
погодження наміру передати об'єкт в
оренду. Вимоги ж про визначення
істотних умов договору не
регламентовані законом, оскільки
орган, уповноважений управляти
державним майном, не наділений правом
їх встановлювати чи змінювати, а лише
надає дозвіл на початок процедури
передачі об'єкту в оренду.

Таким чином, суд вважає лист від 05.06.2013
року ( а.с. 14) погодженням в розумінні
статті 9 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна».

Крім того, відповідно до статті 1
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Конституційний суд України в Рішенні
від 01.12.2004 р. у справі №1-10/2004 за
конституційним поданням 50 народних
депутатів України щодо офіційного
тлумачення окремих положень частини
першої статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України (справа
про охоронюваний законом інтерес)
зазначив, що поняття «охоронюваний
законом інтерес», що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

У той же час, способами захисту
цивільних прав та інтересів, згідно з
частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу
України, можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 20 Господарського
кодексу України права та законні
інтереси зазначених суб'єктів
захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності
прав;

- визнання повністю або частково
недійсними актів органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало
до порушення прав та законних
інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або
створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в
натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування
оперативно-господарських санкцій;

- застосування
адміністративно-господарських
санкцій;

- установлення, зміни і припинення
господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими
законом.

З системного аналізу вищенаведених
норм вбачається, що обов'язковою
передумовою звернення до суду є
наявність у позивача порушеного права.

Відповідно до пункту 2 роз'яснень
Президії Вищого арбітражного суду
України «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів» № 02-5/35 від 26 січня 2000
року з наступними змінами та
доповненнями, підставами для визнання
акта недійсним є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акта
недійсним є також порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Так, підприємство позивача наділено
правом господарського відання майном,
що є предметом спірного договору,
укладеного на підставі спірного
наказу. Проте, позовні вимоги
мотивовані порушенням права
Міністерства інфраструктури України,
яке виразилось у відсутності
погодження з боку органу
уповноваженого управляти державним
майном. Яким чином спірний наказ
порушує право позивача, останній суду
не пояснив.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги в частині визнання наказу
недійсним задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги про визнання недійсним
договору оренди № 1415 від 12.09.2013 року,
укладеного між ФДМУ та ТОВ «Алькор-17»,
суд вважає за необхідне зазначити, що
підставами для вказаної вимоги
виступає також відсутність погодження,
що спростовано фактичними обставинами
справи, отже й відповідно, вказана
вимога також задоволенню не підлягає.

Що ж до підстав для визнання недійсним
договору, які виразились у порушенні
процедури проведення конкурсу, суд
вважає за необхідне зазначити таке:

Так, в обґрунтування позовних вимог
позивач вказує, що під час проведення
конкурсу ТОВ «Фабула-Крим» було подано
заявку на участь із повним пакетом
документів, тоді як підприємство не
було повідомлено про допущення чи
недопущення, що є грубим порушенням
процедури проведення конкурсу.

Проте, знов в позиції позивача
відсутнє пояснення, як саме вказані
обставини порушили саме його право, яке
має бути захищене у судовому порядку.

Жодним документом позивачеві не
делеговані права виступати від імені
ТОВ «Фабула-Крим» за захистом
знехтуваного права якого звернувся
позивач.

За таких обставин, підсумовуючи
вищенаведене, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

У судовому засіданні 18.02.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Повне рішення складене та
підписане 18.02.2014р.

З урахуванням викладеного, керуючись
статями 33, 34, 49, статтями 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Суддя А.М.
Гризодубова