Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Публічного акціонерного товариства
«Миронівський хлібопродукт»
До Приватного акціонерного
товариства «Швидко - Україна»
Суддя Бондаренко Г. П.
Представники сторін:
Від позивача Олійник В. І. (дов.
№ 97/Д від 06.12.2013 року)
Від відповідача не з'явився
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 18.02.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство
«Миронівський хлібопродукт» (далі за
текстом - позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Приватного
акціонерного товариства «Швидко -
Україна» (далі за текстом - відповідач)
про стягнення 18 406, 96 грн.
заборгованості за договором поставки
№ 472 п/кв від 06.03.2013 року, з яких 17 063, 14
грн. основного боргу, 409, 31 грн. пені, 934, 51
грн. 30 % річних, також позивач просить
покласти на відповідача витрати по
оплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 року позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 910/24207/13, розгляд
справи призначено на 21.01.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.01.2014 року в порядку ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
18.02.2014 року, в зв'язку з неявкою в судове
засідання сторін, ненадання сторонами
витребуваних судом доказів.

Представник позивача в судове
засідання 18.02.2014 року з'явився, позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
надав оригінали документів для огляду
судом в судовому засіданні.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням з боку відповідача його
зобов'язань за договором поставки № 472
п/кв від 06.03.2013 року в частині оплати
поставленого товару.

В судове засідання 18.02.2014 року
представник відповідача не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.
Відповідач відзиву на позовну заяву не
надав.

Відповідно до поданої позивачем
довідки ЄДРПОУ, місцезнаходженням
відповідача є адреса, яка вказана
позивачем в позовній заяві, а саме: 01001,
м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 20-22-П/П-С-1.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.

Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців на
відповідача.

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2013 року між позивачем, як
постачальником за умовами договору, та
відповідачем, як покупцем за умовами
договору, укладено договір поставки №
472 п/кв (далі за текстом - договір),
відповідно до п. 1.1. якого постачальник
зобов'язався поставити, а покупець -
прийняти та оплатити товар у кількості,
по найменуваннях і цінах, зазначених у
накладних, що виписуються на кожну
партію товару.

Відповідно до п. 2.3. договору строки та
порядок оплати товару визначається за
кожним асортиментом товару й
зазначаються в додатку № 1 до договору,
який є його невід'ємною частиною.

Додатком № 1 до договору сторони
погодили десяти денний строк оплати
товару з моменту поставки в
банківських днях.

Пунктом 4.3. договору сторони
домовились, що датою постачальника
вважається дата підписання накладної
(товарно-транспортної або товарної)
обома сторонами, що засвідчує
прийняття товару покупцем від
постачальника. Сторони погодилися, що
особи, які підписали накладні
(товарно-транспортну або товарну) з
прикладанням печатки (або штампу),
являються уповноваженими особами на
підписання даних документів та їхні
підписи свідчать про приймання -
передачу товару.

Відповідно до п. 8.3. договору за
прострочення оплати товару, покупець
сплачує на користь постачальника пеню
в розмірі 0,3 % від суми заборгованості
за кожен день прострочення, а також
несе відповідальність встановлену в
ст. 625 ЦК України в розмірі 30% річних з
простроченої суми за весь час
прострочення.

На підставі договору позивач в вересні
2013 року поставив відповідачу товар на
загальну суму 17063,14 грн., що
підтверджується видатковими
накладними, копії яких наявні в
матеріалах справи.

За твердженням позивача поставлений
товар на загальну суму 17063, 14 грн.
оплачений відповідачем не був, доказів
іншого матеріали справи не містять.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають повному
задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою договір
поставки № 472 п/кв від 06.03.2013 року є
договором поставки, а відтак між
сторонами виникли правовідносини, які
підпадають під правове регулювання
Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України
регулює відносини, що виникають із
договору поставки. Так, за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

Як встановлено судом, позивачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства та умов договору
поставлено відповідачу в вересні 2013
року товар на загальну суму 17 063, 14 грн.,
згідно видатковим накладним, належним
чином копії яких наявні в матеріалах
справи, який оплачений відповідачем не
був. Отже, заборгованість відповідача
за поставлений йому позивачем товар,
станом на момент вирішення справи,
становить 17 063, 14 грн., доказів сплати
якої відповідачем суду не подано.

Позивачем умови договору виконані в
повному обсязі, у відповідності до
вимог чинного законодавства та умов
договору. Відповідачем, в свою чергу,
жодних претензій щодо невідповідності
поставки умовам договору не заявлялось
та суду не надано.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 17 063, 14 грн.
відповідачем суду не надано.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем за договором в сумі 17
063, 14 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, строк
оплати товару, у відповідності до п..2.3
договору та додатку № 1 до договору є
таким, що настав, а тому позовні вимоги
в частині стягнення основного боргу у
розмірі 17 063, 14 грн. є обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Вимоги позивача стосовно стягнення з
відповідача 409, 31 грн. пені відповідно
до п. 8.3. договору, з врахуванням
положень Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» за
загальний період з 26.09.2013 року по 05.12.2013
року підлягають задоволенню на
підставі нижчевикладеного.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений
ст. 231 Господарського кодексу України.
Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано (ч. 6).

Відповідно до Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується пеня
(ст. 3).

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сума пені в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ у сумі
409, 31 грн. за загальний період з 26.09.2013
року 05.12.2013 року у відповідності до п. 8.3.
договору, оскільки судом встановлено
порушення відповідачем строків
виконання грошового зобов'язання.
Позовна заява містить розрахунок суми
пені згідно п. 8.3. договору, при
перевірці якого судом встановлено, що
позивач правильно здійснив вказаний
розрахунок.

Крім того, позивач на підставі п. 2 ст. 625
Цивільного Кодексу України та п. 8.3.
договору просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 934, 51 грн.
тридцяти відсотків річних нарахованих
на суму боргу за весь час прострочення
за загальний період з 26.09.2013 року по
05.12.2013 року.

Згідно ст. 229 Господарського кодексу
України та ст.625 Цивільного Кодексу
України, за прострочення виконання
грошового зобов'язання настає
відповідальність у вигляді сплати суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також сплати трьох
процентів річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача 30 % річних
ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України) та
договорі, а відповідач є таким що
прострочив виконання грошового
зобов'язання, позовні вимоги позивача в
частині стягнення 30 % річних
нарахованих на суму боргу підлягають
задоволенню відповідно до наведеного в
позовній заяві розрахунку. При
здійсненні перевірки розрахунку 30 %
річних, нарахованих позивачем, судом
встановлено, що ним правильно
здійснено вказаний розрахунок.

Витрати по оплаті судового збору
відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 ГПК України,
Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Швидко - Україна» (01001, м.
Київ, вул. Хрещатик, буд. 20-22-П/П-С-1; ; з будь-якого рахунку
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення) на користь
Публічного акціонерного товариства
«Миронівський хлібопродукт» (08800,
Київська область, м. Миронівка, вул.
Елеваторна, 1; ) 17 063
(сімнадцять тисяч шістдесят три) грн. 14
коп. основної заборгованості, 409
(чотириста дев'ять) грн. 31 коп. пені, 934
(дев'ятсот тридцять чотири) 51 коп. 30 %
річних та 1 720 (одну тисячу сімсот
двадцять) грн. 50 коп. судових витрат.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 24.02.2014 р.

Суддя
Г.П. Бондаренко