КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р. Справа№ 910/13258/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:не з'явився;

відповідача:Григор'єв Р.І., довіреність
б/н від 10.01.2014;

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Могунція - Україна"

на рішення господарського суду
міста Києва від 29.10.2013

у справі № 910/13258/13 (суддя:
Прокопенко Л.В.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства "Українська
страхова компанія "Гарант - Авто" в
особі Київської філії Сіті"

до Приватного акціонерного
товариства "Могунція - Україна"

про стягнення 10338,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Українська страхова компанія "Гарант -
Авто" в особі Київської філії Сіті"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Приватного акціонерного товариства
"Могунція - Україна" про стягнення 10338,02
грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 у справі № 910/13258/13
позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Приватне акціонерне товариство
"Могунція - Україна" звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, у відповідності до якої
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
29.10.2013 у справі № 910/13258/13 і прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Скарга мотивована тим, що
господарським судом міста Києва не в
повному обсязі були з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, а також були порушені,
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 17.01.2014 №
910/13258/13 у справі № 910/13258/13 сформовано
для розгляду апеляційної скарги
колегію суддів у складі: головуючий
суддя: Зеленін В.О., судді: Синиця О.Ф.,
Шевченко Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.01.2014 прийнято
до розгляду справу № 910/13258/13. Розгляд
апеляційної скарги призначений на
17.02.2014 об 11:15.

17.02.2014 позивач в судове засідання не
з'явився, повноважного представника в
судове засідання не направив, про
причини неявки суд не повідомив не
зважаючи на те, що був повідомлений про
час та місце розгляду апеляційної
скарги належним чином відповідно до
вимог ст. 64, 86 Господарського
процесуального кодексу України.

Суд вважає, що зазначені обставини не є
перешкодою для розгляду справи,
оскільки про дату, час і місце судового
розгляду справи позивач повідомлений
належним чином.

Керуючись ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів вважає за необхідне
здійснити перевірку рішення суду
першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними в
справі документами та за відсутності
представника позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

17.02.2014 представник скаржника в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
і просив суд її задовольнити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
скаржника, колегія суддів встановила
наступне.

08.08.2011 між сторонами був укладений
договір обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, оформлений полісом АА/5385628
(надалі - Договір), за умовами якого
позивачем було застраховано майнові
інтереси відповідача пов'язані з
експлуатацією наземного транспортного
засобу марки "Citroen Berligo" реєстраційний
номерний знак - АА1864КЕ.

29.11.2011 в м. Запоріжжя відбулась дорожньо
- транспортна пригода за участю
транспортного засобу "Citroen Berligo"
реєстраційний номерний знак - АА 1864 КЕ
під керуванням Полушкіної І.В.
(працівник відповідача) та "ЗАЗ DAEWOO"
реєстраційний номерний знак - АР3956АА,
під керуванням водія Кабаченко С.М.,

Дорожньо - транспортна пригода
відбулася з вини водія транспортного
засобу "Citroen Berligo" реєстраційний
номерний знак - АА 1864 КЕ - Полушкіної
І.В., що підтверджується постановою
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 20.12.2011 року у
справі №3-7197 2011 року.

На виконання умов договору, на підставі
страхового акту № 130995 від 31.01.2012
позивач виплатив потерпілому страхове
відшкодування в розмірі 10338,02 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями № 1316 від 06.02.2012.

Позивач вважаючи, що відповідачем було
порушено п. 33.1.2 ст. 33 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" звернувся до останнього з
претензією від 16.06.2012 № 130995 про
відшкодування йому 10338,02 грн. на
підставі ст.ст. 22, 993, 1187, 1188 ЦК України,
ст. 27 Закону України "Про страхування",
ст. 33, 38 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів".

Однак, зазначена претензія залишилась
без задоволення, що і стало підставою
для звернення позивача з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги є такими, що
спростовуються матеріалами справи, а
тому не дають підстав для скасування
прийнятого у справі судового рішення з
огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
підставою для звернення позивача з
даним позовом стало те, що всупереч
положенням ст. 33 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" та договору відповідач
взагалі не повідомив позивача про
настання страхового випадку. Дана
вимога діяла як на час укладення
сторонами договору так і на момент ДТП.

Відповідно до ст. 27 Закону України від 7
березня 1996 р. N 85/96-ВР "Про страхування",
ст. 38 Закону України від 1 липня 2004 р. N
1961-IV "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", ст. 993 ЦК до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки
(постанова Верховного Суду України від
28 серпня 2012 р. у справі N 3-38гс12).

Страхувальниками відповідно до
положень статті 984 ЦК України, а також
ст. 353 Господарського кодексу України
та ст. 2 Закону "Про страхування" можуть
бути юридичні особи та дієздатні
фізичні особи, які уклали із
страховиками договори страхування або
є страхувальниками відповідно до
законодавства України.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" передбачено, при настанні
страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187
Цивільного кодексу України).

Частиною першою ст. 1172 ЦК України на
юридичну особу покладається обов'язок
відшкодувати шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Як свідчить практика, суб'єктивний
склад сторін у спорах такої категорії,
як правило, складається з учасників
дорожньо-транспортної пригоди;
володільців-користувачів транспортних
засобів; власників джерела підвищеної
небезпеки, з якими винні особи
знаходилися у трудових відносинах;
страхових компаній, з якими власники
транспортних засобів знаходяться у
договірних відносинах; осіб, з вини
яких сталася ДТП, відшкодування за якою
було проведено страховими компаніями,
та третіх осіб, зазвичай,
водіїв-учасників, які не заявляють
самостійних вимог.

Відповідачем за таких правовідносин
виступають: володілець транспортного
засобу; винна особа-володілець
транспортного засобу; винна особа, яка
неправомірно заволоділа транспортним
засобом; власник (володілець)
транспортного засобу, недбалість якого
сприяла неправомірному заволодінню
ним; роботодавець - за шкоду, завдану
працівником під час виконання трудових
обов'язків; страхова компанія - за
шкоду, завдану застрахованою особою;
батьки (усиновлювачі), опікуни,
піклувальники, чоловік (дружина) у
випадках, передбачених ст. ст. 1178, 1179, 1183,
1186 ЦК України та ст. ст. 1187, 1188 ЦК
України.

Статтею 1187 ЦК України встановлено
відповідальність за завдання шкоди
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Крім того, у п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року надано приблизний перелік
володільців джерел підвищеної
небезпеки, до яких, зокрема, належать
власники джерел підвищеної небезпеки
(кооперативи, акціонерні товариства,
громадяни тощо); організації, що
володіють джерелами підвищеної
небезпеки на праві повного
господарського відання або на праві
оперативного управління (державні
підприємства та установи); організації
та громадяни, що володіють джерелами
підвищеної небезпеки на підставі
відповідних договорів (договору
оренди, підряду); громадяни, які мають
доручення на керування транспортним
засобом; організації, що володіють
джерелами підвищеної небезпеки на
підставі адміністративного акта про
передачу їх у тимчасове користування.

Законом передбачені випадки, коли
особа, яка фактично володіє (управляє,
експлуатує) об'єктами зі шкідливими
властивостями, не визнається
володільцем джерела підвищеної
небезпеки та не несе відповідальності
перед потерпілим на підставі ст. 1187 ЦК
України.

Так, відповідно до п. 4 вказаної вище
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року N 6 не
вважається володільцем джерела
підвищеної небезпеки і не несе
відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка управляє
джерелом підвищеної небезпеки з
зв'язку з трудовими відносинами з
володільцем цього джерела (шофер,
машиніст, оператор тощо). Така особа
може бути притягнена до
відповідальності лише самим
володільцем джерела підвищеної
небезпеки в регресному порядку,
враховуючи характер відносин, які між
ними склалися.

Згідно з роз'ясненнями п. 5 зазначеної
вище постанови Пленуму Верховного Суду
України під час розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди за ст. 1172 ЦК
України суди повинні мати на увазі, що
крім загальних підстав, передбачених
ст. 1166 ЦК України, відповідальність
юридичної особи настає лише у випадках,
коли особа, з вини якої заподіяно шкоду,
перебуває у трудових відносинах із
цією організацією, і шкоду було
заподіяно нею у зв'язку з виконанням
трудових (службових) обов'язків
незалежно від того, яким саме
працівником цієї організації
(постійним, сезонним, тимчасовим, за
трудовим договором чи на інших умовах)
вона була. Господарські
(підприємницькі) товариства,
кооперативи відповідають за шкоду на
підставі ст. 1172 ЦК України у випадках її
заподіяння як їхнім учасником (членом)
під час здійснення ним підприємницької
або іншої діяльності від імені
товариства (кооперативу), так і особами,
які виконують роботу за трудовим
договором.

Не впливають на виникнення обов'язку
володільця джерела підвищеної
небезпеки з відшкодування заподіяної
ним шкоди наступні обставини: 1) в який
час було вчинено заподіяння шкоди -
службовий або неслужбовий; 2) чи було
джерело підвищеної небезпеки ввірено
працівникові у процесі виконання ним
трудових обов'язків, або він
самовільно, неправомірно використав
його у своїх особистих цілях.

Не може відповідати особа, яка
управляла джерелом підвищеної
небезпеки у зв'язку з трудовими
відносинами також і перед страховиком,
який виплатив страхове відшкодування
потерпілому.

Таким чином, в даному випадку позивачем
вірно було подано позов саме до
відповідача Приватного акціонерного
товариства "Могунція - Україна", так-як
Полушкіна І.В., з вини якого сталось ДТП,
знаходилась у трудових відносинах з
відповідачем.

Суд відзначає, що в розумінні ст. 33, 36
Господарського процесуального кодексу
України скаржник не надав ні до суду
першої інстанції ні до суду
апеляційної інстанції докази які б
підтверджували його вимоги та
заперечення.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Тобто, підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дав належну оцінку
обставинам справи і прийшов до
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог повністю.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
господарського суду міста Києва від
29.10.2013 у справі № 910/13258/13 відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи і
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Могунція -
Україна" залишити без задоволення, а
рішення господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 у справі № 910/13258/13 - без
змін.

2. Матеріали справи № 910/13258/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.О. Зеленін

Судді
О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко