ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 рокуСправа № 5013/996/12
Господарський суд Кіровоградської
області у складі судді Колодій С.Б.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу №5013/996/12

за позовом: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Кіровоград

до відповідача 1: фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Кіровоград

до відповідача 2: Кіровоградської
міської ради, м. Кіровоград

про встановлення розміру і меж
земельної ділянки та визнання
недійсним договору оренди землі

за участю представників сторін:

від позивача - участі не брали;

від відповідача 1- участі не брали;

від відповідача 2 - участі не брали.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду
Кіровоградської області з позовною
заявою б/н від 03.07.2012 року з вимогами
про:

- встановлення розміру та меж земельної
ділянки, на якій розташований комплекс
будівель - автостоянка за адресою:
АДРЕСА_2 який перебуває у власності
позивача, за фактичним користуванням;

- для встановлення розміру та меж
земельної ділянки призначити
судово-будівельну експертизу;

- визнання недійсним договору оренди
землі НОМЕР_1 від 17.06.2008 р., укладений між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та
Кіровоградською міською радою 17.06.2008
року та зареєстрований у
Кіровоградській регіональній філії
Державного підприємства центрі
державного земельного кадастру при
Держкомземі України по земельних
ресурсах, про що в державному реєстрі
земель вчинено запис від 18.06.20087 р. за №
11.

26.07.2012 року позивач подав уточнення до
позову, в яких, зважаючи на те, що до
початку розгляду справи було здійснено
виготовлення технічного звіту про
топографо-геодезичні роботи щодо
горизонтальної зйомки земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_2 для
виготовлення правовстановлюючих
документів, просив суд пункт перший
позовних вимог прийняти у такий
редакції: "Встановити розміри та межі
земельної ділянки, на якій розташовано
комплекс будівель - автостоянка за
адресою АДРЕСА_2 у
відповідності до технічного звіту про
топографо-геодезичні роботи щодо
горизонтальної зйомки земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_2, виконаного
ТОВ "Тектореал" 15.07.2012 року (а.с.67).

Посилаючись на рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 30.05.2008
року, яке залишено в силі ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20.07.2011 року, позивач
стверджує, що за ним визнано право
власності на комплекс
будівель-автостоянку, розташовану по
АДРЕСА_2 яка складається з КПП, будинку
охорони, огородження території,
стоянки, замощення, твердого покриття
та трьох металевих воріт. Отже,
зазначає позивач, рішенням суду
здійснено фактичний поділ спільного
сумісного майна подружжя -
торгово-побутового комплексу будівель
на два окремих об"єкта нерухомості.
Вказаний комплекс будівель
знаходиться на земельній ділянці
площею 3 254,88 кв. м, яка надана в
користування фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 на підставі
договору оренди земельної ділянки
НОМЕР_1 від 17.06.2008 року, укладеного між
Кіровоградською міською радою та ФОП
ОСОБА_2

Позивач вважає, що оскільки земельна
ділянка площею 3 254,88 кв. м виділялася
відповідачу 1 на цілий комплекс, який
поділено на два окремих об"єкти, при
цьому частина колишнього комплексу,
виділеного в результаті поділа майна в
окрему адресу, є необхідність
визначення меж земельної ділянки, на
який розташовано частина комплексу
будівель - автостоянки, що належать
йому.

Позивач звертає увагу суду, що
позитивного вирішення даного питання
при зверненні до Кіровоградської
міської ради, землекористувача ОСОБА_2
не відбулося.

Крім того, посилаючись на приписи
статті 124 Земельного кодексу України,
статті 16 Закону України "Про оренду
землі" позивач стверджує про наявність
підстав для визнання недійсним
договору оренди землі НОМЕР_1 від 17.06.2008
року, оскільки рішення Кіровоградської
міської ради № 112 від 26.09.2006 року, що
було підставою для укладання спірного
договору оренди скасовано рішенням
Кіровоградської міської ради № 180 від
12.12.2006 року.

Відповідач 1 подав відзив на позов, в
якому зазначає про безпідставність,
необґрунтованість вимог позивача та
просить суд відмовити в його
задоволенні (а.с.141-142).

Відповідач 1, посилаючись на приписи
статей 20 Господарського кодексу
України, статей 11, 16 Цивільного кодексу
України, частину 1 статті 1, частину 1
статті 2 Господарського процесуального
кодексу України стверджує, що
заявляючи вимогу про встановлення
судом межі між суміжними земельними
ділянками позивач намагається
захистити свої права у спосіб не
передбачений законом. Крім того,
звертаючись з вимогою про визнання
недійсним договору оренди землі не
підтверджує порушення своїх прав та
охоронюваних законом інтересів.

Відповідач 2 подав відзив на позов,
вимоги позивача не визнає та просить
суд відмовити в задоволенні
позову(а.с.115-119).

Сторони в судовому засіданні 20.02.2014
року участі не приймали, про дату, час,
місце судового засідання повідомлені
належним чином, про що свідчать
рекомендовані повідомлення про
вручення поштового відправлення від
08.02.2014 р., від 10.08.2014 р., а також
повідомлення про наступне судове
засідання від 06.02.2014 року.

Розглянувши наявні матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.2008 року між Кіровоградською міською
радою, як Орендодавцем та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2, як
Орендарем укладено договір оренди
землі НОМЕР_1, зареєстрований у відділі
Держкомзему 18.06.2008 року за №11 (а.с.
69-74).

Згідно умов договору Орендодавець на
підставі рішення Кіровоградської
міської ради від 26.09.2006 року № 112 "Про
розгляд звернень юридичних та фізичних
осіб з питань регулювання земельних
відносин" надає, а Орендар приймає в
строкове платне користування земельну
ділянку площею 3 254,88 кв.м для
розміщення торгово-побутового
комплексу з наданням послуг
автосервісу та автостоянки з пунктом
громадського харчування, яка
знаходиться по АДРЕСА_2 Договір
укладено на 10 років, починаючи з дати
прийняття рішення Кіровоградської
міської ради.

На підставі рішення виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради
від 13.02.2003 року № 170 ОСОБА_2 було видано
свідоцтво на право власності від 16.04.2003
року №131 (а.с.26).

Згідно технічного паспорту комплекс
будівель складався з торгівельного
павільйону, КПП, огорожі, воріт,
вимощення, асфальтового майданчику,
металевих сходів, навісу, павільйону,
прибудови.

Згідно рішення Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 30.05.2008 року,
залишеного в силі ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20.07.2011 року, розділено майно,
що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя (а.с.11-18).

В порядку поділу майна подружжя
виділено і визнано право власності за
ОСОБА_1, зокрема, на автостоянку,
розташовану по АДРЕСА_2 яка складається
з КПП, будинку охорони, огородження
території, стоянки, замощення, твердого
покриття, трьох металевих воріт,
вартістю 97 217 грн.

При цьому, виділено і визнано право
власності за ОСОБА_2 на торгівельний
павільйон кафе "Нат-Толь", будівельні
матеріали, які використовувались для
будівельних робіт приміщень, які
прилягають до кафе "Нат-Толь",
приміщення під перукарню, приміщення
під овочевий магазин, приміщення під
зал ігрових автоматів, які розташовані
за адресою АДРЕСА_2

У лютому 2012 року за позивачем на
підставі рішення Кіровського
районного суду м.Кіровограда від 30.05.2008
року зареєстровано право власності на
комплекс будівель, якому було
присвоєно окрему адресу - АДРЕСА_2
Примірник ухвали направити позивачу за
адресою: АДРЕСА_3; відповідачу 1 за
адресою: АДРЕСА_1; відповідачу 2 за
адресою: 25006, м. Кіровоград, вул. Велика
Перспективна, 41 (а.с.19).

У відповідь на звернення позивача до
Кіровоградської міської ради з питання
передачі земельної ділянки в оренду по
АДРЕСА_2 площею 3 069,38 кв. м на підставі
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 30.05.2008 року, міська рада
листом від 28.03.2012 року повідомила
позивача, що зазначене питання буде
винесено на розгляд чергового
засідання постійної комісії міської
ради з питань з питань архітектури,
будівництва, регулювання земельних
відносин та реклами після надання
засвідченої нотаріально згоди
землекористувача ОСОБА_2 на вилучення з
її користування частини земельної
ділянки(а.с.20).

З пропозицією про здійснення поділу
земельної ділянки у січні 2012 року
позивач звернувся до землекористувача
ОСОБА_2, у відповідь на що ОСОБА_2 надала
згоду на надання позивачу в
користування земельної ділянки площею
1 385,47 кв. м. (а.с.21-22).

Оскільки земельна ділянка площею 3 254,88
кв. м виділялась попередньому
користувачеві ОСОБА_2 на підставі
договору оренди на цілий комплекс,
який наразі поділено на два окремих
об'єкта, а згоди на вилучення з
користування відповідача 1 частини
земельної ділянки площею 3 069,38 кв. м
(позивач зазначає, що саме таку площу
займає автостоянка), землекористувач
ОСОБА_2 не надає, позивач вважає його
інтереси, як власника частини
колишнього комплексу, виділеного в
окрему адресу, при укладенні цього
договору враховані не були, і тому
просить суд встановити розмір та межі
земельної ділянки, на якій
розташований комплекс будівель -
автостоянка за адресою: АДРЕСА_2 який
перебуває у його власності, за
фактичним користуванням та визнати
недійсним договір оренди землі НОМЕР_1
від 17.06.2008 року.

Дії землекористувача, зазначає
позивач, порушують його права, як
власника комплексу будівель за
адресою: АДРЕСА_2 та перешкоджають
законному праву на оформлення права
користування на земельну ділянку, на
якій він розташований, шляхом
укладення договору оренди з
Кіровоградською міською радою.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 02.10.2013 року визнано неправомірною
та скасовано державну реєстрацію права
власності ОСОБА_1 на комплекс будівель
за адресою АДРЕСА_2, реєстраційний
номер 36088102, номер запису 1081 в книзі 5 на
підставі рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 30.05.2008
року №2-94/08 (а.с.153).

При вирішенні даного спору
господарський суд виходить з
наступного.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з пунктом 4 статті 129 Конституції
України, статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Отже, за змістом статей 15,16 Цивільного
кодексу України та статті 1
Господарського процесуального кодексу
України, необхідною умовою
застосування судом певного способу
захисту є наявність, доведена
належними у розумінні статті 34
Господарського процесуального кодексу
України доказами, певного
суб"єктивного права (інтересу) у
позивача та порушення (невизнання або
оспорювання) цього права (інтересу) з
боку відповідача. Водночас за змістом
даних статей порушення права чи
законного інтересу або спір щодо них
повинні існувати на момент звернення
до суду. Якщо в результаті розгляду
справи виявиться, що порушення
відсутнє, суд має відмовити в позові.

Також аналіз змісту вищевказаних норм
процесуального законодавства України
дає підстави стверджувати про
обов"язок позивача довести належними
доказами наявність порушення його
прав.

При цьому, згідно статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п"ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Пунктом 2.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013 року "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" передбачено,
якщо чинне законодавство прямо не
визначає кола осіб, які можуть бути
позивачами у справах, пов"язаних з
визнанням правочинів недійсними,
господарському суду для вирішення
питання про прийняття позовної заяви
слід керуватися правилами статей 1 і 2
Господарського процесуального кодексу
України. Отже, крім учасників правочину
(сторін за договором), а в передбачених
законом випадках - прокурора, державних
та інших органів позивачем у справі
може бути будь-яке підприємство,
установа, організація, а також фізична
особа, чиї права та охоронювані законом
інтереси порушує цей правочин.

Позивач вказує, що оскільки земельна
ділянка, площею 3 254,88 кв.м., виділялась
попередньому користувачеві ОСОБА_2 на
підставі договору оренди на цілий
комплекс, який рішенням суду поділено
на два окремих об"єкта, то, як зазначає
позивач, його інтереси, як власника
частини колишнього комплексу,
виділеного в окрему адресу, при
укладенні цього договору враховані не
були.

Натомість, постановою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 02.10.2013 року
по справі №1170/2а-2004/12 визнано
неправомірною та скасовано державну
реєстрацію права власності ОСОБА_1 на
комплекс будівель за адресою АДРЕСА_2.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує, посилаючись на частину 2
статті 377 Цивільного кодексу України та
частину 1 статті 120 Земельного кодексу
України, вказуючи, що оскільки ним
набуто право власності на споруди, то
він має право користування земельною
ділянкою, на якій вони розміщені.

Проте, рішенням Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 05.07.2012 року, що
набрало законної сили, зобов"язано
ОСОБА_1 усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою за
адресою АДРЕСА_2 право користування
якою належить ОСОБА_2 на підставі
договору оренди НОМЕР_1 від 17.06.2008 року,
шляхом винесення за межі даної
земельної ділянки належних ОСОБА_1 на
праві власності будки КПП, будинку
охорони, огородження території,
стоянки, замощення, твердого покриття,
трьох металевих воріт, оскільки
споруди, що входять до складу
автостоянки, на які визнано за ОСОБА_1
право власності, не є капітальними
спорудами, які не можна було б
відокремити та перенести в інше місце
(а.с.143-150).

Постанова державного виконавця
Кіровського відділу ДВС
Кіровоградського МЮУ від 22.07.2013 року
про закінчення виконавчого
провадження свідчить про повне та
фактичне виконання в повному обсязі
ОСОБА_1 рішення згідно з виконавчим
листом №1109/2063/1012 від 05.06.2013 року,
виданим Кіровським районним судом м.
Кіровограда про зобов"язання ОСОБА_1
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою, яка перебуває у
користуванні ОСОБА_2 на підставі
договору оренди НОМЕР_1 від 17.06.2008 року
(а.с.151).

Згідно акту державного виконавця 22.07.2013
року ОСОБА_1 винесено за межі спірної
земельної ділянки майно, що йому
належить (а.с.152).

З досліджених доказів судом
встановлено, що на час винесення
рішення по справі, ані рухомого, ані
нерухомого майна, яке належало б на
праві власності позивачу, на земельної
ділянки за адресою АДРЕСА_2 яка
перебуває в користуванні відповідача
на підставі договору оренди НОМЕР_1 від
17.06.2008 року не має.

За викладених обставин, господарський
суд не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог, оскільки позивач не
довів власних порушених прав чи
інтересів.

Крім того, стаття 16 Цивільного кодексу
України встановлює способи захисту
прав, які повинні бути дотримані
особою, що звертається до суду за
захистом.

Предметом позову є матеріально -
правова вимога, яка випливає із
спірного правовідношення і з приводу
якого суд повинен винести рішення по
справі.

Вимога про встановлення розміру та меж
земельної ділянки, на який
розташований комплекс будівель -
автостоянки за адресою АДРЕСА_2 який
перебуває у власності позивача, за
фактичним користуванням, заявлена
позивачем у спосіб не передбачений
законом. Суд не може встановлювати
розмір та межи земельної ділянки, в той
же час належним способом захисту
цивільного права сторони є відновлення
існуючих меж земельної ділянки та
усунення перешкод в користуванні
земельної ділянки, з яким позивач до
суду не звертався.

Слід також зазначити, що на час
винесення рішення на спірній земельній
ділянці відсутнє майно позивача, про що
свідчить постанова державного
виконавця Кіровського ДВС
Кіровоградського МЮУ від 22.07.2013 року
про закінчення виконавчого
провадження по рішенню Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 05.07.2012
року.

Враховуючи викладене, господарський
суд не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог та відмовляє в
задоволенні позову повністю.

Керуючись статтями 33, 34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Згідно частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його підписання до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Кіровоградської
області.

Копії рішення направити позивачу за
адресою: АДРЕСА_3; відповідачу 1 за
адресою: АДРЕСА_1; відповідачу 2 за
адресою: 25006, м. Кіровоград, вул. Велика
Перспективна, 41.

Суддя
С. Б. Колодій