РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
Справа № 902/950/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Філіпова Т.Л. , суддя Дужич С.П.

при секретарі Чекеренда Т.М.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Кіхтенко О.М. (дов. № 01/01/14
від 02.01.14р.)

Рибаченко І.В.
(дов. № 01/01/01 від 14.01.14).

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача на
рішення господарського суду
Вінницької області від 12.11.13 р. у справі
№ 902/950/13 (суддя Маслій І.В.)

за позовом (заявою) Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства
"Вінницяоблтеплоенерго"

про стягнення 369766,76 грн. пені та 3%
річних

ВСТАНОВИВ:

ДП "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (надалі - позивач) звернулось в
господарський суд Вінницької області з
позовною заявою (а.с. 27-29) до КП
"Вінницяоблтеплоенерго" (надалі
-відповідач), в якій просить стягнути
253610,79 грн. пені, 116155,97 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 12.11.13 р. (а.с. 148-152)
позов задоволено частково.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що відповідач
свої договірні зобов`язання за
договором належним чином не виконав (за
поставлений природний газ
розрахувався не своєчасно), а тому суд
першої інстанції прийшов до висновку
про обґрунтованість позовних вимог
щодо стягнення пені та річних.
Водночас, суд посилаючись на ст. 551 ЦК
України, ст. 223 ГК України, ст. 83 ГПК
України зменшив розмір пені на 30 %.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
та відмовити в задоволенні позову.

Скаржник зокрема зазначає, що 07.08.12 р.
між сторонами укладено договір про
організацію розрахунків № 84/517-ГУ,
відповідно до якого сторони
зобов'язані не вчиняти до проведення
розрахунків дій з погашення
заборгованості відповідно до договору.

В підтвердження викладеного
посилається, зокрема, на ст. 604 ЦК
України.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу,
а також його повноважний представник в
судовому засіданні, проти апеляційної
скарги заперечив, оскільки вважає, що
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, є безпідставними
та необґрунтованими.

Автоматизованою системою
документообігу суду визначено колегію
суддів для розгляду справи № 902/950/13 у
складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б.,
суддя Пєтухов М.Г., суддя Маціщук А.В.

До початку розгляду апеляційної скарги
по суті, розпорядженням голови суду від
22.01.14 р. внесені зміни до складу колегії
суддів та визначено колегію суддів у
складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б.,
суддя Філіпова Т.Л., суддя Дужич С.П.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи
20.12.2010р. між ДК "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (постачальник) та КП
"Вінницяоблтеплоенерго" (споживач)
укладено договір №06/10-2254ТЕ-1 про
закупівлю природного газу за державні
кошти.

Відповідно до п. 1.1 Договору
постачальник зобов'язується поставити
покупцеві імпортований природній газ,
покупець зобов'язується прийняти і
оплатити природний газ в обсязі,
зазначеному у п. 1.2 цього договору. Газ,
що постачається за цим договором ,
використовується покупцем виключно
для надання населенню та релігійним
організаціям послуг з опалення та
гарячого водопостачання. Використання
газу покупцем для інших потреб не є
предметом цього договору.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що
постачальник передає покупцю в період
з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року
природній газ з урахуванням вартості
його транспортування в обсязі до 6 435
тис. куб.м.

Обсяги закупівлі газу можуть бути
зменшені залежно від реального
фінансування видатків та рівня оплат п.
1.3. Договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна за 1000
куб.м. газу становить 1309,20 грн. (разом зі
збором у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу; податком на
додану вартість та транспортуванням).

Як зазначено в п. 4.1. Договору
розрахунки проводяться шляхом
поетапної оплати у такому порядку: -
перша оплата в розмірі 34% від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу проводиться не пізніше
10 числа місяця поставки; - подальші
оплати проводяться плановими
платежами по 33% від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу до 20 та 30(31) числа
місяця поставки. Остаточний розрахунок
за фактично спожиті обсяги газу
здійснюються на підставі акта
приймання-передачі газу до 20 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

Строк поставки газу: з 1 січня 2011 року по
31 грудня 2011 року включно п. 5.1. Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, між
сторонами укладено додаткові угоди до
Договору: № 1 від 28.01.2011 р.; № 2 від 04.04.2011
р.; № 3 від 11.07.2011 р.; № 4 від 30.08.2011 р. та № 5
від 03.10.2011 р..

Додатковою угодою № 5 від 03.10.2011 року до
Договору № 06/10-2254-ТЕ-1 від 20.12.2010 р.
сторонами погоджено що даний договір
вважається припиненим в частині
поставки природного газу з 01.10.2011 року.

На виконання умов Договору, позивач
передав, а відповідач прийняв протягом
січня 2011р.- вересня 2011р. природний газ
на загальну суму 5 134 374,75 грн., що
підтверджується актами
приймання-передачі природного газу,
наявними в матеріалах справи (а.с. 45-54).

Відповідач за природній газ
розрахувався в повному обсязі, але з
порушенням умов договору, а саме
порушив строки оплати поставленого
природного газу, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
платіжними дорученнями.

Зважаючи на те, що відповідачем свої
договірні зобов'язання за договором не
виконано належним чином (здійснено
розрахунок не своєчасно), позивач
звернувся в господарський суд
Вінницької області з позовом про
стягнення з відповідача пені в сумі
253610,79 грн. та 116155,97 грн. 3% річних.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526
Цивільного кодексу України, 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

У відповідності до п. 3 ст.611
Цивільного кодексу України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 624 Цивільного
кодексу України, якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України, пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.2.2. Договору обумовлено, що
уразі порушення покупцем умов п. 4.1
цього договору, покупець
зобов'язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу

Здійснивши розрахунок пені,
апеляційний суд погоджується з
правильністю нарахування відповідачу
253610,79 грн. пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання за поставлений
природний газ.

Водночас, колегія суддів погоджується
з висновком господарського суду першої
інстанції щодо зменшення розміру
заявленої до стягнення пені на 30 %,
виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського Суду України від
26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України", в
якому зазначається, що вирішуючи, в
тому числі й з власної ініціативи,
питання про зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків), тощо.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України
передбачено можливість зменшення за
рішенням суду розміру неустойки, що
стягується з боржника за порушення
зобов'язання, якщо розмір неустойки
значно перевищує розмір збитків. При
цьому відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у
разі якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання
учасника господарських відносин не
потягло за собою значні збитки для
іншого господарюючого суб'єкта, то суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої
інстанції правомірно взяв до уваги той
факт, що газ, який постачався за
договором використовувався
відповідачем для надання населенню та
релігійним організаціям послуг з
опалення та гарячого водопостачання і
єдиним джерелом розрахунків за
спожитий природний газ є отримання
коштів від споживачів, а основною
причиною несвоєчасних розрахунків за
спожитий природний газ є наявність
різниці у тарифах на теплову енергію,
та її несвоєчасне відшкодування із
боку держави; державою взято на себе
обов'язок щодо відшкодування
заборгованості за використаний
природний газ підприємствами
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості, зокрема ПАТ НАК
"Нафтогаз України"; прострочка з оплати
газу за договором 06/10-2254-ТЕ-1 від 20.12.2010 р.
виникла саме через несвоєчасність
відшкодування із боку держави різниці
у тарифах на теплову енергію;
затверджені тарифи НКРЕ України, як у
2011 році та і інших періодах не
покривають всіх витрат, що у свою чергу
призводить до виникнення різниці у
тарифах на теплову енергію, яка не
відшкодовується державою своєчасно і
відповідно унеможливлює розрахунок:
спожитий природний газ та ставить
підприємство у тяжкий матеріальний
стан;

При цьому, колегія суддів вважає за
необхідне констатувати те, що позивач в
повному обсязі погасив основну
заборгованість, хоч і не встановлені
договором строки.

Встановивши причини невиконання
відповідачем грошового зобов'язання, а
саме надавши належну оцінку тій
обставині, що споживачем теплової
енергії, яку виробляє відповідач, є
переважно населення, а також
збитковість господарської діяльності
відповідача у зв'язку з наявністю
значної заборгованості споживачів за
поставлену енергію, суд першої
інстанції дійшли обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
зменшення розміру пені на підставі
статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83
ГПК України та стягнення з відповідача
177527,55 грн. пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив строк
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Здійснивши розрахунок річних, колегія
суддів погоджується з правильністю
розрахунку господарського суду першої
інстанції, щодо стягнення з
відповідача 116155,97 грн. 3 % річних.

За цих обставин апеляційна інстанція
приходить до висновку, що неналежне
виконання боржником зобов'язання є
підставою для покладення на нього
відповідальності зі сплати заявлених
інфляційних та річних згідно приписів
ст. 625 Цивільного кодексу України.

Водночас, апеляційний суд не бере до
уваги твердження відповідача,
викладені в апеляційній скарзі щодо
заміни зобов'язання новацією, виходячи
з наступного.

Апеляційна інстанція констатує той
факт, що новація первісного
зобов'язання за договором №06/10-2254ТЕ-1
від 20.12.10 р. не відбулася, твердження
відповідача про наявність новації є
помилковим, оскільки узгодження
сторонами іншого порядку сплати
боржником заборгованості за
поставлений газ протягом певного
періоду за договором від №06/10-225 ТЕ-1 не
можна вважати новим зобов'язальним
правовідношенням, яке за своїм змістом
(характером прав і обов'язків)
відрізняється від попереднього
зобов'язання.

Суд наголошує на тому, що в матеріалах
справи відсутні докази того, що
сторонами вчинялись дії направлені на
досягнення будь-яких домовленостей
щодо припинення або зміну первісного
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору на постачання природного газу
від 20.12.10 р. №06/10-254-ТЕ -1.

Укладення сторонами договору про
організацію взаєморозрахунків №
84/517-ГУ від 07.08.12 р. (зміна деяких умов
порядку здійснення розрахунків), не
призвели до заміни первісного
зобов'язання відповідача за договором
на постачання природного газу щодо
оплати природного газу в обсязі та
ціною визначеною умовами договору.

Суд констатує той факт, що умови
договору про організацію
взаєморозрахунків №84/517-ГУ від 07.08.12 р.
не змінили права та обов'язки сторін, що
могло б вплинути на співвідношення
майнових інтересів сторін, оскільки
незалежно від зміни сторонами деяких
умов порядку здійснення розрахунків,
відповідач все одно несе
відповідальність за невиконання
грошових зобов'язання межах п. 7.1 та п. 7.3
договору на постачання газу.

Враховуючи вказане та те, що в
матеріалах справи відсутні докази, що
підтверджують факт взаємної згоди
сторін щодо зміни умов договору на
постачання природного газу від 20.12.10 р.,
а також відсутність в договорі про
організацію взаєморозрахунків від
07.08.12 р. умов про припинення первісного
зобов'язання та додаткових зобов'язань,
відповідач дійшов помилкового
висновку щодо неможливості
нарахування пені та 3% річних за
прострочення грошового зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно ст.
49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Вінницяоблтеплоенерго"
на рішення господарського суду
Вінницької області від 12.11.13 р. у справі
№ 902/950/13

Рішення господарського суду
Вінницької області від 12.11.13 р. у справі
№ 902/950/13

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №902/950/13 повернути
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.

Суддя
Дужич С.П.