донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

17.02.2014р. справа №26/180н/2011

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко
Н.В.

Суддів: М'ясищева А.М., Сгара Е.В.

Секретар: Пеленова О.О.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Жукова А.А. по дов.;

від відповідача-2: не з'явився.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м. Луганськ

на рішення господарського суду
Луганської області від 10.12.2013р. (повний
текст від 16.12.2013р.) у справі №26/180н/2011
(суддя Семендяєва І.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Луганськ

до: 1) Публічного акціонерного
товариства «Луганськтепловоз», м.
Луганськ, 2) Луганської
міської ради, м. Луганськ

про визнання незаконним та скасування
рішення Луганської міської ради від
30.06.2011р. №10/77

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2, м. Луганськ, звернувся до
господарського суду Луганської
області з позовом до відповідачів,
1) Публічного акціонерного
товариства «Луганськтепловоз», м.
Луганськ, 2) Луганської міської ради, м.
Луганськ, про визнання незаконним та
скасування рішення Луганської міської
ради від 30.06.2011р. №10/77, а також з метою
забезпечення позову про заборону
відповідачам вчиняти будь-які дії,
спрямовані на виконання вказаного
рішення до ухвалення господарським
судом Луганської області рішення по
суті справи.

Ухвалою від 16.09.2011р. господарський суд
Луганської області порушив
провадження у справі №26/180н/2011 та в
порядку ст.ст.64-68 ГПК України відхилив
клопотання позивача про забезпечення
позову.

15.11.2011р. провадження у справі №26/180н/2011 в
порядку ст.79 ГПК України було зупинено
до вирішення Жовтневим районним судом
м. Луганська справи №6-194/2011.

Ухвалою від 29.11.2013р. господарський суд
Луганської області поновив
провадження у даній справі, а 10.12.2013р.
прийняв рішення про відмову у
задоволенні заявленого позову в
повному обсязі.

Висновок про відмову у задоволенні
позову суд першої інстанції
обґрунтував посилаючись на те, що
позивач вважає спірне рішення
Луганської міської ради незаконним з
тих підстав, що 1-й відповідач
розпорядився земельною ділянкою, на
якій розташована належна позивачу
нерухомість, право власності на яку
зареєстровано 19.02.2008р., а всі законні
дії позивача щодо надання 2-м
відповідачем земельної ділянки в
оренду були ним неправомірно
відхилені. Разом з цим, в ході розгляду
справи було встановлено, що рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 17.01.2008р. у справі №6-194/2011, відповідно
якого за позивачем було визнано право
власності на спірну будівлю, було
скасовано та переглянуто за
нововиявленими обставинами, в
результаті чого 18.01.2012р. місцевим судом
була прийнята ухвала про залишення без
розгляду позовної заяви ОСОБА_2 Таким
чином, за висновком суду, право
власності на об'єкт нерухомого майна,
розташований на земельній ділянці,
щодо якої прийняв спірне рішення
другий відповідач, у позивача відсутнє,
а отже і відсутнє його передбачене
законом право на оренду земельної
ділянки, переданої першому
відповідачу. Крім того, господарський
суд прийняв до уваги факт того, що з
15.11.2011р. власником спірної будівлі є
ОСОБА_3, а також зазначив про правомірне
користування відповідачем-1 спірною
земельною ділянкою та безпідставність
позовних вимог відносно ПАТ
«Луганськтепловоз».

Не погодившись з винесеним рішенням,
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернулась до Донецького апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та заявлені
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги заявник посилається на те, що
позивач не був повідомлений про час
розгляду справи, тому не був присутнім
у судовому засіданні та не міг надати
пояснень чи заперечень по суті спору.
Суд же, за висновком скаржника,
прийнявши рішення за відсутності
представників сторін, припустився
порушення норм процесуального права, а
саме - ст.77 ГПК України.

Крім того, заявник апеляційної скарги
наголошує, що матеріалами справи
підтверджено факт правомірності
звернення позивача до відповідача-2 за
оформленням права користування
спірною земельною ділянкою, проте
останній порушив таке право та
неправомірно надав у користування
вказану земельну ділянку відповідачу-1.
При цьому, обґрунтовуючи апеляційній
вимоги позивач посилається на приписи
ст.ст.316, 317, 319, 321, 377 ЦК України, ст. 120 ЗК
України та зазначає, що Луганська
міська рада прийняла протиправне
рішення про передачу ПАТ
«Луганськтепловоз» земельної ділянки,
на якій знаходиться належний позивачу
об'єкт нерухомості.

Вищевикладене, на думку заявника, є
підставою для скасування незаконного
та необґрунтованого рішення суду
першої інстанції.

31.01.2014р. на адресу апеляційного
господарського суду надійшли
заперечення ПАТ «Луганськтепловоз» на
апеляційну скаргу, в яких відповідач-1
вважає викладені в ній доводи
необґрунтованими, просить рішення суду
першої інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Представники позивача та другого
відповідача у судове засідання не
з'явились з невідомих підстав, про час
та місце його проведення були
повідомлені належним чином.
Враховуючи, що ухвалою про порушення
апеляційного провадження від 13.01.2014р.
явка представників сторін не
визнавалась обов'язковою, апеляційний
господарський суд вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу за
відсутності вказаних представників за
наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції
фіксувався за допомогою технічних
засобів фіксації в порядку,
передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі розгляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника
першого відповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Жовтневого районного суду
м. Луганська від 17.01.2008р. у
справі №2510/2008р. за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та про
визнання права власності, за ОСОБА_2
було визнано право власності на
торговий павільйон - А-1, загальною
площею 19,0кв.м., розташований за адресою:
АДРЕСА_1, який складається з: 1 -
приміщення площею 6,1кв.м., 2 - приміщення
12,9кв.м.

Згідно витягу МКП БТІ м. Луганська про
реєстрацію права власності №17790495,
19.02.2008р. за ОСОБА_2 було зареєстровано
право приватної власності на вказаний
об'єкт.

Як зазначає позивач у позовній заяві, з
2004 року вона займається питанням
отримання земельної ділянки під
вказаним об'єктом в оренду, рішенням
виконавчого комітету Луганської
міської ради №33/38 від 02.02.2005р. було
вирішено внести на розгляд Луганської
міської ради питання про надання
громадянці ОСОБА_2 дозволу на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1
під будівництво та розміщення будівлі
торговельно-побутового комплексу та
благоустрій прилеглої території. Разом
з цим, згідно протоколу тридцять другої
сесії Луганської міської ради від
19.04.2005р. (витяг), відповідне рішення не
було прийнято радою через відсутність
необхідної кількості голосів «за».

Незважаючи на викладене, у 2008 році
позивач отримала обґрунтування меж
відводу земельної ділянки під
розміщені торгові павільйони та їх
обслуговування, однак 07.09.2011р. отримала
від ПАТ «Луганськтепловоз» лист №2 від
07.09.2011р. про звільнення ФОП ОСОБА_2
земельної ділянки по АДРЕСА_1 через
передачу вказаному підприємству в
оренду земельної ділянки під розміщену
будівлю інженерного корпусуНОМЕР_1 та
споруди за адресою: АДРЕСА_2 рішенням
Луганської міської ради №10/77 від
30.06.2011р., а також для забезпечення
порядку та безперешкодного
пересування працівників підприємства
до прохідної №3.

Враховуючи викладене, посилаючись на
порушення міською радою права позивача
на отримання у користування земельної
ділянки, на якій розміщено належний їй
на праві власності об'єкт нерухомості
(ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України), ФОП
ОСОБА_2 звернулась до господарського
суду Луганської області з відповідним
позовом.

В ході судового розгляду відповідачем-2
до матеріалів справи було надано
відомості про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення
Жовтневого районного суду міста
Луганська про визнання за ОСОБА_2 права
власності на торгівельний павільйон.
Так, згідно ухвали Жовтневого
районного суду м. Луганська від 01.11.2011р.
у справі 36-194/2011р. за заявою Луганської
міської ради було скасовано рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 17.01.2008р. та призначено справу до
судового розгляду.

Ухвалою від 18.01.2012р. Жовтневий районний
суд м. Луганська за заявою позивача
залишив без розгляду позовну заяву
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та про
визнання права власності у зв'язку з
тим, що рішення від 17.01.2008р. фактично
виконане та у сторін немає предмету
спору або будь-яких інших майнових чи
немайнових вимог одна до одної.

Як вже зазначалось вище, господарський
суд Луганської області у задоволенні
заявленого позову відмовив у повному
обсязі.

Оцінюючи правильність застосування
місцевим господарським судом норм
чинного законодавства, судова колегія
погоджується з таким висновком з
наступних підстав.

Статтею 3 Земельного кодексу України
передбачено, що земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Статтею 2 Закону України «Про оренду
землі» встановлено, що відносини,
пов'язані з орендою землі, регулюються
Земельним кодексом України, Цивільним
кодексом України, цим Законом, законами
України, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до них, а
також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Конституції
України, земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Відповідно до п.34 ст. 26, ст. 59, п.2 ст.77
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», питання
регулювання земельних відносин
вирішується на пленарному засіданні
ради у формі рішення, а спори про
поновлення порушених прав юридичних і
фізичних осіб, що виникають в
результаті рішень, дій чи
бездіяльності органів або посадових
осіб місцевого самоврядування,
вирішуються в судовому порядку.

В обґрунтування вимог про визнання
недійсним рішення Луганської міської
ради №10/77 від 30.06.2011р. «»Про передачу
Публічному акціонерному товариству
«Луганськтепловоз» в оренду земельної
ділянки під розміщену будівлю
інженерного корпусу НОМЕР_1 та споруди
за адресою: АДРЕСА_2» позивач
посилається на те, що вказаним рішенням
порушено право ФОП ОСОБА_2 як власника
розташованого на ній об'єкта
нерухомості, на оренду вказаної
земельної ділянки, з посиланням на ст.120
ЗК України та ст.377 ЦК України.

Проте, з огляду на матеріали та
обставини справи, судова колегія не
може погодитись із вказаними
висновками з наступних підстав.

Статтею 120 Земельного кодексу України
(в реакції, чинній на момент оформлення
за позивачем права власності на
торговий павільйон) визначено, що до
особи, яка придбала житловий будинок,
будівлю або споруду, переходить право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором. Якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначено, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічні положення містять чинна
редакція статті 120 Земельного кодексу
України та стаття 377 Цивільного кодексу
України.

З наведеного вбачається, що необхідною
умовою для набуття права користування
земельною ділянкою є оформлене у
встановленому законом порядку право
власності на об'єкт нерухомості, що на
ній розташований.

Разом з цим, з огляду на матеріали
справи, у позивача відсутні докази
наведеного з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду з відповідним
позовом, ФОП ОСОБА_2 наголошувала, що
рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17.01.2008р. у справі №2510/2008р.
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним та про визнання права
власності, за ОСОБА_2 було визнано
право власності на торговий павільйон -
А-1, загальною площею 19,0кв.м.,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, який
складається з: 1 - приміщення площею
6,1кв.м., 2 - приміщення 12,9кв.м. Згідно
витягу МКП БТІ м. Луганська про
реєстрацію права власності №17790495,
19.02.2008р. за ОСОБА_2 було зареєстровано
право приватної власності на вказаний
об'єкт.

Водночас, згідно з матеріалами справи,
ухвалою Жовтневого районного суду
м. Луганська від 01.11.2011р. у
справі 36-194/2011р. за заявою Луганської
міської ради було скасовано рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 17.01.2008р. та призначено справу до
судового розгляду.

Ухвалою від 18.01.2012р. Жовтневий районний
суд м. Луганська за заявою позивача
залишив без розгляду позовну заяву
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та про
визнання права власності у зв'язку з
тим, що рішення від 17.01.2008р. фактично
виконане та у сторін немає предмету
спору або будь-яких інших майнових чи
немайнових вимог одна до одної.

Таким чином, в матеріалах справи
відсутні докази набуття позивачем
права власності на торгівельний
павільйон загальною площею 19,0кв.м.,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, а
отже посилання заявника на приписи
ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України є
необґрунтованими.

Крім того, в матеріалах справи наявний
договір купівлі-продажу торгового
павільйону від 15.11.2011р., за яким право
власності на торговий павільйон,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 набув
ОСОБА_3. 16.11.2011р. МКП БТІ оформлено право
приватної власності вказаної особи на
вказаний об'єкт.

Пунктом 2 Роз'яснення Вищого
арбітражного суду від 26.01.2000р. №
02-5/35 «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів» роз'яснено, що
підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Враховуючи викладене, судова колегія
апеляційної інстанції вважає, що в
матеріалах справи відсутні докази
порушення Луганською міською радою
прав чи законних інтересів позивача
при прийнятті рішення №10/77 від 30.06.2011р.
«»Про передачу Публічному
акціонерному товариству
«Луганськтепловоз» в оренду земельної
ділянки під розміщену будівлю
інженерного корпусу НОМЕР_1 та споруди
за адресою: АДРЕСА_2», що
виключає можливість задоволення
заявленого позову.

Крім того, апеляційний господарський
суд погоджується із висновками суду
першої інстанції в частині того, що
позовні вимоги до ПАТ
«Луганськтепловоз» є безпідставними з
огляду на характер спору, тому підстав
для їх задоволення не вбачає.

З огляду на наведене, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що відповідно до вимог ст. 43 ГПК
України, рішення господарського суду
Луганської області від 10.12.2013р. у справі
№26/180н/2011 ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді
обставин справи, які мають суттєве
значення для вирішення спору,
відповідає нормам матеріального та
процесуального права, тому підлягає
залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права не знайшли свого
підтвердження, тому судовою колегією
до уваги не приймаються.

Стосовно посилань скаржника на
порушення господарським судом норм
процесуального права, зокрема, ст.77 ГПК
України, апеляційний господарський суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський
суд відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу,
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні. Такими обставинами,
зокрема, є: нез'явлення в засідання
представників сторін, інших учасників
судового процесу; неподання
витребуваних доказів; необхідність
витребування нових доказів; залучення
до участі в справі іншого відповідача,
заміна неналежного відповідача;
необхідність заміни відведеного судді,
судового експерта.

Зазначений перелік обставин не є
вичерпним. При цьому, необхідною умовою
для відкладення розгляду справи є
існування саме тих обставин які
перешкоджають вирішенню спору по суті.
Участь представника в судовому
засіданні є процесуальним правом
сторін встановлених ст. 22 ГПК України,
яка, зокрема, зобов'язує сторони
належно ними користуватись.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач був належним чином
повідомлений про час та місце
проведення засідання суду по розгляду
даної справи поштове повідомлення
№00810831). Ухвалою про поновлення
провадження у справі №26/180н/2011 сторін
було повідомлено, що неявка
представників в судове засідання не
перешкоджатиме розгляду справи по суті
за наявними у ній матеріалами («явка
повноважних та компетентних
представників сторін у судове
засідання - на їх розсуд»).

Отже, доводи скаржника про порушення
судом першої інстанції норм ст. 77 ГПК
України є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги також
не знайшли свого підтвердження, тому
підстав для її задоволення не
вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК
України судовий збір за подання
апеляційної скарги підлягає
віднесенню на скаржника.

Приймаючи до уваги викладене,
керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105
ГПК України, Донецький апеляційний
господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду
Луганської області від 10.12.2013р. (повний
текст від 16.12.2013р.) у справі №26/180н/2011 -
залишити без змін.

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2,
м. Луганськ, на рішення господарського
суду Луганської області від 10.12.2013р.
(повний текст від 16.12.2013р.) у справі
№26/180н/2011 - залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В.
Будко

Судді: А.М. М'ясищев

Е.В. Сгара

Надруковано примірників - 6

1-у справу

1-позивачу

2-відповідачам

1-господарському суду

1-ДАГС