м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Комунального підприємства
«Грушківське» Солом'янської районної в
місті Києві державної адміністрації
До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
Про стягнення 23 544,93 грн.
Суддя Ващенко Т.М.
Представники сторін:
Від позивача: Романенко С.В.
представник за довіреністю № 08/48 від
Від відповідача: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Комунального підприємства
«Грушківське» Солом'янської районної в
місті Києві державної адміністрації
(далі - позивач) до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (далі -
відповідач) про стягнення 23 544,93 грн.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що ним
відповідачу надавались комунальні
послуги на підставі Договору № 308-3-Г
від 05.03.13., проте, вказані послуги
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не
оплачені, що і зумовило звернення
позивача з даним позовом до суду.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.12.13. порушено провадження у
її до розгляду на 23.01.14.
22.01.14. представником позивача через
відділ діловодства суду подано
письмові пояснення по справі.
В зв'язку з неявкою в судове засідання
представника відповідача, на підставі
ст. 77 ГПК України розгляд справи
відкладено на 06.02.14., про що судом
прийнято відповідну ухвалу.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.02.14., в зв'язку з неявкою в
судове засідання представників сторін,
розгляд справи на підставі ст. 77 ГПК
України відкладено на 13.02.14.
В судовому засіданні 13.02.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача в судове
засідання 13.02.14. вкотре не з'явився,
вимоги попередніх ухвал суду не
виконав, письмового відзиву на позов та
контррозрахунку ціни позову не надав,
заяв чи клопотань не подав і не
надіслав, про поважні причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.
Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.
Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
В судовому засіданні 13.02.144. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -
У відповідності до п. 1.3. і п. 4.1. Порядку
визначення виконавця
житлово-комунальних послуг в житловому
фонді, затвердженого наказом
Державного комітету України по
питаннях житлово-комунального
господарства № 60 від 25.04.03., виконавцем
житлово-комунальних послуг може бути
суб'єкт господарювання, предметом
діяльності якого є надання відповідних
житлово-комунальних послуг, і який може
забезпечити виконання зобов'язань,
визначених в ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги», якою
визначено, що виконавець зобов'язаний
здійснювати контроль за технічним
станом; інженерного устаткування
будинків, квартир, приміщень; своєчасно
проводити підготовку житлового
будинку і його технічного устаткування
до експлуатації в осінньо-зимовий
період; містити в належному технічному
стані, здійснювати технічне
обслуговування і ремонт
внутрішньобудинкових мереж, приймати
заходи по ліквідації аварійних
ситуацій, усунення порушень якості
послуг в строк, встановлений договором
або законодавством та ін.
У відповідності до свого Статуту
позивач є виконавцем
житлово-комунальних послуг.
Спір виник в зв'язку з тим, що за
твердженням позивача відповідачем не
сплачуються грошові кошти за спожиті
комунальні послуги за Договором № 308-3-Г
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.
Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.
Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.
Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
Приписами ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.
Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.
Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.
Як на підставу стягнення грошових
коштів позивач посилається на Договір
№ 308-3-Г від 05.03.13. та на рішення
Господарського суду міста Києва від
Укладення господарських договорів за
рішенням суду регулюється ст. 187 ГК
України, відповідно до якої судом
розглядаються спори, що виникають при
укладенні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладення яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

При цьому, рішенням Господарського
суду міста Києва від 14.02.13. у справі №
5011-26/17297-2012 зобов'язано Фізичну
особу-підприємця ОСОБА_1 укласти з
Комунальним підприємством
«Грушківське» Солом'янської районної в
м. Києві державної адміністрації
договір «Про надання послуг з водо-,
теплопостачання, водовідведення та
участь в витратах по утриманню будинку
та прибудинкової території».

В силу приписів ст. 84 ГПК України, у
спорі, що виник при укладанні або зміні
договору, в резолютивній частині
вказується рішення з кожної спірної
умови договору, а у спорі про
спонукання укласти договір - умови, на
яких сторони зобов'язані укласти
договір, з посиланням на поданий
позивачем проект договору.

Умови, на яких відповідач мав укласти
Договір з позивачем не визначені, як і
не вбачається за яким об'єктом у
відповідача виник обов'язок по
відшкодуванню наданих послуг з водо-,
теплопостачання, водовідведення та
участь в витратах по утриманню будинку
та прибудинкової території.

Договір № 308-3-Г від 05.03.13. підписаний
директором позивача, проте не
підписаний зі сторони контрагента. При
цьому, за Договором № 308-3-Г від 05.03.13., на
який позивається позивач, стороною є
ОСОБА_1 як фізична особа, а не як Фізична
особа-підприємець.

Проте, за рішенням Господарського суду
міста Києва від 14.02.13. у справі №
5011-26/17297-2012 укласти з позивачем договір
«Про надання послуг з водо -,
теплопостачання, водовідведення та
участь в витратах по утриманню будинку
та прибудинкової території» було
зобов'язано саме Фізичну
особу-підприємця ОСОБА_1.

Позивач наголошує на тому, що
зазначений Договір № 308-3-Г від 05.03.13.
передавався відповідачу за актом та
робить висновок, що Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 прийняв
пропозицію укласти договір та
погодився з його умовами.

З такими твердженнями позивача суд не
погоджується з огляду на наступне.

По-перше, питання укладення Договору №
308-3-Г від 05.03.13. не є предметом розгляду
даної справи.

По-друге, з акту від 01.08.13., на який
посилається позивач, не вбачається, що
відповідачу було передано саме проект
Договору № 308-3-Г від 05.03.13., оскільки з
тексту зазначеного акту вбачається, що
громадянину ОСОБА_1 було вручено
примірники договору № 308 від 05.03.13.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу
України договір є однією із підстав
виникнення зобов'язань та обов'язковим
для виконання сторонами.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Статтею 174 Господарського кодексу
України встановлено, що господарські
зобов'язання можуть виникати:
безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акта, що регулює
господарську діяльність; з акту
управління господарською діяльністю;
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать;
внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок іншої особи без достатніх
на те підстав; у результаті створення
об'єктів інтелектуальної власності та
інших дій суб'єктів, а також внаслідок
подій, з якими закон пов'язує настання
правових наслідків у сфері
господарювання.

Приписами ст. 175 Господарського кодексу
України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Приписами ст. 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
передбачено, що підставою виникнення
правовідносин щодо надання
житлово-комунальних послуг є виключно
укладання договору.

Пунктом 1.5 Методичних рекомендацій
щодо участі суб'єктів підприємницької
діяльності в утриманні будинків і
прибуткової території, схвалених та
рекомендованих до затвердження
рішенням науково-технічної ради
Держбуду від 01.08.01. № 39 і затверджених
Наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України 05.09.01. № 176 визначено,
що всі умови участі суб'єктів
підприємницької діяльності у
розрахунках утримання будинку,
прибудинкової території та оплати
комунальних послуг згідно з вимогами
Закону України "Про підприємництво"
повинні передбачатись відповідним
договором між ними та: у першому
випадку власником нежилого
приміщення або встановленою ним
особою; у другому власником
нежитлового будинку в цілому або
встановленою ним особою.

Відповідного договору, підписаного між
позивачем та відповідачем про надання
комунальних послуг в приміщення
загальною площею 364,5 кв.м за адресою:
АДРЕСА_1, позивачем до матеріалів
справи на надано.

При цьому, судом враховано, що
доведення належними засобами
доказування певних обставин по справі,
ГПК України покладається саме на особу,
яка на ці обставини посилається
(аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Враховуючи викладене суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову про
стягнення заборгованості за спожиті
комунальні послуги у сумі 23 544,93 грн.

Аналогічну правову позицію містить
постанова Вищого господарського суду
України від 09.02.12. у справі № 35/17-2674-2011.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного
вбачається, що до господарського суду
вправі звернутися кожна особа, яка
вважає, що її право чи охоронюваний
законом інтерес порушено чи
оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі, в
даному випадку - Комунального
підприємства «Грушківське»
Солом'янської районної в місті Києві
державної адміністрації.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачем належними засобами
доказування не доведено суду порушення
з боку відповідача законних та
охоронюваних інтересів позивача, а
саме, наявність у відповідача обов'язку
сплачувати позивачу грошові кошти за
комунальні послуги, наявність такої
заборгованості та її розмір.

Враховуючи все викладене вище в
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 18.02.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко