ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2014 р.
Справа № 922/3857/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.,

суддя Барбашова С.В., суддя Плужник О.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Бондаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.№11Х/3-9)
на рішення господарського суду
Харківської області від 25.11.13 у справі
№ 922/3857/13

за позовом ДП Уладово-Люленецька
дослідно-селекційна станція ІБКіЦБ
НААНУ с.Уладівське, Калинівського
району, Вінницької області.

до ТОВ "Нертус Агро", м.Харків

про визнання недійсною додаткової
угоди

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ДП Уладово-Люленецька
дослідно-селекційна станція ІБКіЦБ
НААНУ звернулося до господарського
суду з позовною заявою, в якій просило
визнати недійсною додаткову угоду від
10.11.2011 р. до договору на виконання
комплексу технологічних робіт по
вирощуванню насіння кукурудзи і
покупки насіння №26/01 від 26.01.2011 р.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 25.11.2013 р. по
справі № 922/3857/13 ( суддя Ольшанченко В.І.)
в позові відмовлено повністю, з
посиланням на схвалення даного
правочину позивачем, в особі
наступного директора Борівського А.Ф.,
та прийнято виконання цієї додаткової
угоди, позивач не надав доказів
наявності умислу в діях його
представника, а також наявності
домовленості свого представника з
відповідачем і виникнення через це
несприятливих наслідків для позивача.

Позивач з рішенням господарського
суду не погоджується, вважає його
прийнятим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
надав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оспорюваний правочин, яким зменшено
ціну товару, укладений особою з
перевищенням повноважень, без
достатнього обсягу цивільної
дієздатності, до того ж в день передачі
товару замовнику, а правочин, який
вчинений внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним, та посилається на ч. 2
ст. 203, п. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 232 ЦК України.

Відповідач вважає рішення суду
законним та обґрунтованим, прийнятим
відповідно до норм чинного
законодавства, надав відзив на
апеляційну скаргу, в якому просить
рішення залишити без змін, апеляційну
скаргу без задоволення. В відзиві на
апеляційну скаргу зазначив, що
директор Хильницький О.М. мав
повноваження на підписання додаткової
угоди, в подальшому додаткова угода
була схвалена діями нового директора
Борівського А.Ф.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 10 січня 2014
року у справі №922/3857/13 (колегія суддів у
складі: головуючий суддя Могилєвкін
Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Плужник О.В.)
апеляційну скаргу позивача прийнято до
провадження та призначено справу до
розгляду на 03.02.2014 року.

Розпорядженням голови Харківського
апеляційного господарського суду від
03.02.2014 року, у зв'язку з хворобою судді
Пушая В.І., для розгляду даної справи
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., судді
Плужник О.В., Барбашова С.В.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, хоча належним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду апеляційної скарги.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила, що
26.01.2011 р. сторонами укладений договір
№26/01 на виконання комплексу
технологічних робіт по вирощуванню
насіння кукурудзи і покупки насіння
(надалі - договір), за яким виконавець
(позивач) в порядку та на умовах,
визначених даним договором,
зобов'язується на свій ризик виростити
насіння кукурудзи на виробничих
земельних площах (лан №5, основний
посівообіг площею 50 га), розташованих
за адресою: с. Жовтневе, Вінницька обл.,
Калинівського р-ну, з батьківських смуг
замовника (відповідача) і передати дане
насіння замовнику у відповідності з
умовами даного договору, а замовник
зобов'язується прийняти врожай насіння
і оплатити виконавцю виконані роботи.

У п. 6.1 договору зазначено, що
приймання виконаних виконавцем робіт
замовник здійснює в день фактичного
закінчення обумовлених договором
робіт по кожному циклу робіт і
підтверджується актом прийому-здачі
виконаних робіт, складеним і
підписаним повноважними
представниками сторін. Обов'язок по
складанню актів прийому-передачі
покладається на виконавця.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що
замовник виплачує виконавцю
винагороду у розмірі 4,5 грн., в тому
числі ПДВ, за 1 кг переданого замовнику
„чистого насіння", в строк до 31.12.2011 р.

У п. 9.2 договору сторони погодили, що
сплата винагороди здійснюється в
наступному порядку:

а) замовник сплачує виконавцю
передоплату отримання сходів насіння
батьківських ліній у розмірі 168750 грн., в
тому числі ПДВ;

б) перед початком збиральних робіт
замовник сплачує виконавцю
передоплату у розмірі 168750 грн., в тому
числі ПДВ;

в) остаточний розрахунок здійснюється
замовником після прийняття від
виконавця „чистого насіння" в строк до
31.12.2011 р.

Суд першої інстанції обґрунтовано
встановив, що 10.11.2011р. сторони уклали
додаткову угоду до договору, в якій п. 9.1
договору виклали в наступній редакції:
„Замовник виплачує виконавцю
винагороду у розмірі 3,00 грн., в тому
числі ПДВ, за 1 кг переданого замовнику
„чистого насіння", в строк до 31.12.2011 р.,
10.11.2011 р. сторонами підписаний без
зауважень акт №3 прийому-здачі
виконаних робіт по договору по ціні 2,50
грн. без ПДВ на загальну суму 871576,48 грн.

Договір, додаткова угода та акт
прийому-здачі виконаних робіт
підписані від імені директора
Хильницького О.М.

Відповідач сплатив позивачу
передоплату за насіння кукурудзи 05.04.2011
р. 140000,00 грн., 28.04.2011 р. 45000,00 грн., 21.07.2011 р.
60000,00 грн., 14.09.2011р. 150000,00 грн., 20.09.2011 р.
150000,00 грн., 27.09.2011 р. 156000,00 грн., 25.10.2011 р.
28342,68 грн., що підтверджується
банківськими виписками з поточного
рахунку відповідача (всього 689342,68 грн.).

Позивач надав відповідачу заяву №17/07-13
про зарахування однорідних вимог від
17.07.2013 р., підписану директором
Борівським А.Ф., в якій позивач
зазначає, що позивачем передано
відповідачу за договором насіння за
актами №1 та №3 на загальну суму 1462938,74
грн., а відповідачем виконано свої
зобов'язання за договором на загальну
суму 1008901,08 грн.

Отже, заборгованість відповідача
перед позивачем за договором №26/01 від
26.01.2011р. становить 454037,66 грн., а
заборгованість позивача перед
відповідачем за договором №24/01-П
купівлі-продажу від 24.01.2011 р. становить
627376,72 грн., тому позивач просив
відповідача зарахувати однорідні
вимоги в сумі 454037,66 грн.

Статтею 627 ЦК України передбачено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

Частиною 2 статті 632 ЦК України
встановлено, що зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом.

У ст. ст.. 6,7 Закону України «Про ціни
і ціноутворення» зазначено, що в
народному господарстві застосовуються
вільні ціни і тарифи, державні
фіксовані та регульовані ціни і тарифи;
вільні ціни і тарифи встановлюються на
всі види продукції, товарів і послуг, за
винятком тих, по яких здійснюється
державне регулювання цін і тарифів.

Стаття 4 Закону «Про ціни і
ціноутворення» Кабінет Міністрів
України визначає перелік продукції,
товарів і послуг, державні фіксовані та
регульовані ціни і тарифи на які
затверджуються відповідними органами
державного управління та визначає
повноваження органів державного
управління в галузі встановлення і
застосування цін (тарифів), а також по
контролю за цінами (тарифами).

Повноваження центральних органів
виконавчої влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій щодо
регулювання (встановлення фіксованих
та граничних рівнів цін (тарифів),
торгівельних
(постачальницько-збутових) надбавок,
нормативів рентабельності,
запровадження обов'язкового
декларування зміни) цін і тарифів на
окремі види продукції, товарів і послуг
визначені Постановою Кабінету
Міністрів України від 25.12.1996 р. №1548
„Про встановлення повноважень органів
виконавчої влади та виконавчих органів
міських рад щодо регулювання цін
(тарифів)" із змінами та доповненнями.

Суд першої інстанції зробив
обґрунтований висновок, що ціни на
роботи, які виконувалися за спірним
договором, не підпадають під
обов'язкове державне регулювання цін і
тарифів, а тому в силу свободи договору
можуть визначатися сторонами на
власний вибір.

Пунктом 5.3 договору сторони встановили,
що зміни до даного договору можуть бути
внесені тільки за письмовою згодою
сторін, яка оформлюється додатковою
угодою до даного договору.

Таким чином, посилання позивача на
те, що договір не передбачає можливості
зміни ціни, є хибними та
спростовуються матеріалами справи.

Суд першої інстанції вважав
безпідставним посилання позивача на
те, що ціна робіт за договором є надто
заниженою, оскільки надана позивачем
додаткова угода від 10.11.2011р. до договору
підписана обома сторонами та їх
підписи скріплені печатками сторін, що
свідчить про вільне волевиявлення
сторін у договорі та досягнення ними
згоди щодо ціни договору, яка є
істотною умовою договору.

Суд першої інстанції правомірно не
прийняв до уваги посилання позивача на
те, що на момент зміни ціни в додатковій
угоді договір вже був виконаний,
оскільки згідно п. 6.1 договору моментом
виконання виконавцем обов'язків за
договором є момент підписання
сторонами акту прийому-передачі
виконаних робіт. Вказаний акт було
підписано сторонами після укладення
додаткової угоди, про що свідчить
зазначена у акті змінена ціна
виконаних робіт.

Дана обставина підтверджується
також наданими відповідачем на вимогу
позивача скорегованими податковими
накладними, дозволом на корегування
(зменшення ціни), а також додатком №5 до
декларації з ПДВ за 4 квартал 2011 р. в
розрізі контрагентів.

Крім того, в матеріалах справи
відсутні документи підтверджуючи
виконання зобов'язання в частині
оплати виконаних робіт на час внесення
зміни ціни, тобто договір не був
виконаний.

Суд першої інстанції правомірно
встановив, що ціна в договорі змінена
до моменту його виконання, тобто
сторонами не порушені вимоги ч. 3 ст. 632
ЦК України.

Господарський суд обґрунтовано не
прийняв до уваги посилання
відповідача на те, що директор позивача
Хильницький О.М. мав право підписувати
господарські договори в період
відпустки та перебування на
лікарняному, так як у Статуті позивача
відсутні будь-які обмеження щодо
укладення господарських договорів
директором в період відпустки або ж
перебування на лікарняному, та
законодавство України і Статут не
містять заборони щодо укладення
директором господарських договорів в
період відпустки або перебування на
лікарняному, оскільки така ситуація
тягне за собою подвійне керівництво,
можливо навіть протилежне, що є
недопустимим.

Таким чином, директор позивача
Хильницький О.М. не мав достатніх
повноважень для підписання додаткової
угоди та акту, оскільки передав свої
повноваження заступнику.

Згідно ст. 241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Як свідчать матеріали справи 17.07.2013
р. позивач надав відповідачу заяву
№17/07-13 про зарахування однорідних
вимог, підписану директором Борівським
А.Ф., в якій позивач просив відповідача
зарахувати однорідні вимоги за
договором №24/01-П купівлі-продажу від
24.01.2011 р. та за договором №26/01 від 26.01.2011
р. в сумі 454037,66 грн.

Дана заява підтверджує схвалення
підписання директором позивача
Хильницьким О.М. спірної додаткової
угоди до договору, оскільки позивачем,
в особі нового директора Борівського
А.Ф., були вчинені дії, які свідчать про
прийняття виконання.

Аналогічна позиція Вищого
господарського суду України викладена
у постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року „Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними", Так у п. 3.4
постанови зазначено, що настання
передбачених цією статтею (ст. 241 ЦК
України) наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його було вчинено.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т.ін.). Наведене стосується
й тих випадків, коли правочин вчинений
не представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Таким чином, підписання спірної
додаткової угоди директором
Хильницьким О.М. з перевищенням
повноважень, не може бути підставою для
визнання спірної додаткової угоди
недійсною, оскільки даний правочин
схвалено позивачем, в особі наступного
директора Борівського А.Ф., та прийнято
виконання цієї додаткової угоди.

Відповідно до ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним. Довіритель
має право вимагати від свого
представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
ними.

Верховний Суд України у п. 22
постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р.
вказав, що для визнання правочину
недійсним на підставі статті 232 ЦК
необхідним є встановлення умислу в
діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Суд першої інстанції правомірно
встановив, що позивач не надав доказів
наявності умислу в діях його
представника, а також наявності
зловмісної домовленості свого
представника з відповідачем і
виникнення через це несприятливих
наслідків для позивача.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, що позивачем
не виконано.

Таким чином, висновки викладені в
рішенні господарського суду,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права та фактичним
обставинам справи, а мотиви позивача
не можуть бути підставою для його
скасування, керуючись ст.ст. 241, 627, 632 ЦК
України, ст.ст. 4, 6, 7 Закону України «Про
ціни і ціноутворення», ст.ст. 101-105 ГПК
України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду
Харківської області від 25.11.2013 р. по
справі №922/3857/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути
оскарженапротягом двадцяти днів до
касаційної інстанції: Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний
04.02.2014р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Плужник О.В.