ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

24 лютого 2014 року
Справа № 913/256/14

Провадження №8пд/913/256/14

За позовом Малого приватного
підприємства "Комерсант", м. Луганськ,

до 1.Виконавчого комітету Луганської
міської ради, м. Луганськ,

2.Луганської міської ради, м. Луганськ, -

про внесення змін до договору оренди
землі.

Суддя господарського суду Луганської
області Середа А.П.,

при секретарі судового засідання
Скоковій К.Л.,

в присутності представників сторін:

від позивача - Біжінар Р.В. -
представник, - довіреність №55 від
11.09.2013;

від 1-го відповідача - Дегтярьова Н.В. -
головний спеціаліст-юрисконсульт, -
довіреність №И01/03-31/7301/0/2-13 від 21.11.2013;

від 2-го відповідача - Дегтярьова Н.В. -
головний спеціаліст-юрисконсульт, -
довіреність №И01/03-31/7300/0/2-13 від 21.11.2013, -

розглянувши матеріали справи, -

ВСТАНОВИВ:

суть спору: позивачем заявлено вимогу
про внесення змін до договору оренди
землі, укладеного між позивачем - Малим
приватним підприємством "Комерсант"
(далі - МПП "Комерсант", орендар) та
Виконавчим комітетом Луганської
міської ради (далі - ВК Луганської
міськради, орендодавець), 05.02.2002, у
нотаріальній формі, за реєстром №903,
державна реєстрація від 01.03.2002 №3962, -
предметом якого є земельні ділянки
площею 0,0315 га та 0,0084 га, що знаходяться
за адресою: м. Луганськ, вулиця
Будьонного (в районі будинку № 2
кварталу Жукова), надані в оренду
терміном на 49 років, при цьому земельна
ділянка площею 0,0315 га - під будівництво
та розміщення торгівельного комплексу
та земельна ділянка площею 0,0084 га - під
будівництво та розміщення магазину з
павільйоном очікування
автотранспорту, а саме:

у пункті 1.1. договору слова, знаки та
цифри: "місто Луганськ, вулиця
Будьонного (в районі будинку №2 (два)
кварталу Жукова)" змінити на слова,
знаки та цифри: "місто Луганськ, кв.
Жукова, 2-б";

викласти пункт 1.2 договору у наступній
редакції: "Земельні ділянки надаються
орендареві терміном (строком) на 49
років: земельна ділянка площею 0,0315 га -
під розміщений торгівельний комплекс
та земельна ділянка площею 0,0084 га - під
розміщений магазин з павільйоном
очікування транспорту";

у пункті 2.1. договору слова, знаки та
цифри "коефіцієнт 2,5" змінити на слова,
знаки та цифри "коефіцієнт 3".

Позов мотивовано ухиленням
відповідачів від приведення договору у
відповідність до чинного
законодавства та обставин, які істотно
змінилися.

У зв'язку з надходженням позову
господарським судом Луганської
області порушено провадження у справі
№913/256/14.

На підставі ст. 77 ГПК України
розгляд справи було відкладено з 13.02.2014
до 24.02.2014 - з метою надання сторонам
можливості подати додаткові докази.

До початку судового засідання 24.02.2014
від сторін надійшло клопотання про
відмову від здійснення фіксації
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, яке судом задоволено.

У судовому засіданні позивач заявлені
вимоги підтримав повністю.

1-й та 2-й відповідачі позов визнали
частково: заперечили тільки проти
вимоги про зміни мети використання
орендованих земельних ділянок (відзив
на позовну заяву номеру та без дати, - до
справи надано 13.02.2014) (а.с.52).

Заслухавши сторони, дослідивши наявні
докази, суд встановив наступні
фактичні обставини справи.

05.02.2002 між Виконавчим комітетом
Луганської міської ради (орендодавець,
1-й відповідач) та позивачем (орендар), у
нотаріальній формі, за реєстром №903,
був укладений договір оренди земельної
ділянки, відповідно до якого на
підставі рішення Виконкому Луганської
міської ради від 29.12.2001 №339/15 (а.с.12-13)
орендодавець за плату передає, а
орендар приймає в оренду терміном на 49
років (п.1.2) земельні ділянки площею: 0,0315
га та 0,0084 га, які знаходяться за
адресою: м. Луганськ, вул.Будьонного (в
районі будинку №2 кварталу Жукова),
згідно з проектом відведення земельних
ділянок (п.1.1), при цьому земельна
ділянка площею 0,0315 га надається під
будівництво та розміщення
торгівельного комплексу, а земельна
ділянка площею 0,0084 га - під будівництво
та розміщення магазину (п.1.2).

Річна орендна плата
встановлюється у розмірі земельного
податку з коефіцієнтом 2,5 (п.2.1).

У разі зміни земельного податку
пропорційно змінюється й розмір
орендної плати без внесення змін в
договір. Про зміну договору
орендодавець письмово повідомляє
орендаря або робить оголошення в
місцевому засобі масової інформації
(п.2.4).

Сторони домовилися, що
орендодавець має права та несе
обов'язки, передбачені Земельним
кодексом, Законом України "Про оренду
землі" та іншими нормативними актами
(п.3.1).

Згідно п.4.2 договору зміна його
умов можлива за взаємною згодою сторін,
а у разі недосягнення згоди спір
вирішується у судовому порядку.

Державну реєстрацію договору
здійснено 01.03.2002 за №3962 (а.с.14-15;30).

Обидва відповідачі не
спростовують та не оспорюють факт
передачі предметів оренди орендареві.

Судом досліджено наявні у справі
документальні докази, на підставі яких
укладено вищезгаданий договір, та
встановлено, що мета використання обох
земельних ділянок, зазначена у п.1.2
договору, повністю відповідає:

вищезгаданому рішенню
Виконавчого комітету Луганської
міської ради від 29.12.2001 №339/15 "Про
надання Малому приватному
підприємству "Комерсант" (далі - МПП
"Комерсант") в оренду земельних ділянок
за адресою: вул. Будьонного (в районі
будинку №2 кв. Жукова) під будівництво
та розміщення торгівельного комплексу
та магазину з павільйоном очікування
автотранспорту" (а.с.12-13);

проекту відведення земельних
ділянок МПП "Комерсант" під
будівництво та розміщення
торгівельного комплексу та магазину з
павільйоном очікування транспорту за
адресою: м. Луганськ, вул. Будьонного (в
районі будинку №2 кв. Жукова), - у якому
зазначено про узгодження цього
проекту, у т.ч. з містобудівельною
документацією (а.с.40-51).

Отже, вищезазначені дії сторін за
договором на момент його укладення
відповідали приписам чинного
законодавства, у т.ч. ст.24 Закону
України від 20.04.2000 №1699-ІІІ "Про
планування і забудову територій",
відповідно до якої право на забудову
земельної ділянки реалізується її
власником або користувачем за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням та відповідно
до містобудівних умов і обмежень
забудови земельної ділянки,
встановлених згідно з вимогами цього
Закону.

Як стверджує позивач, у 2003 році
він звернувся до Виконавчого комітету
Луганської міської ради з заявою про
зміну мети використання обох отриманих
в оренду земельних ділянок, а саме:
земельної ділянки площею 0,0315 га - під
розміщення (без права здійснення
будівельних робіт) торгівельних
павільйонів (некапітальні споруди) та
земельної ділянки площею 0,0084 га - під
розміщення (без права здійснення
будівельних робіт) торгівельного
павільйону з павільйоном очікування
автотранспорту (некапітальні споруди).

За результатами розгляду цієї
заяви Виконавчий комітет Луганської
міської ради прийняв рішення від 22.01.2003
№16/43, на підставі якого 12.03.2003, у
нотаріальній формі, за реєстром №1846,
була укладена додаткова угода про
внесення змін до основного договору,
згідно якій земельну ділянку площею
0,0315 га надано під розміщення (без права
здійснення будівельних робіт)
торгівельних павільйонів
(некапітальні споруди) та земельну
ділянку площею 0,0084 га - під розміщення
(без права здійснення будівельних
робіт) торгівельного павільйону з
павільйоном очікування автотранспорту
(некапітальні споруди).

Державну реєстрацію угоди
здійснено 17.09.2003 за №4613 (а.с.19).

Цей спір виник з наступних
підстав.

На отриманих в оренду земельних
ділянках позивач здійснив будівництво
торгівельного комплексу площею 134,2 м2
та магазину площею 133,2 м2, з павільйоном
розміром 3,84 м х 7,36 м.

У зв'язку з тим, що Луганським
міським комунальним підприємством
"Бюро технічної інвентаризації" було
відмовлено позивачу у державній
реєстрації права власності на ці
об'єкти нерухомості, він звернувся з
позовом до господарського суду
Луганської області - про визнання права
власності на них.

Рішенням суду від 06.01.2006 у справі
№14/575пн, яке набрало законної сили,
позов задоволено повністю: визнано за
МПП "Комерсант" право власності на
об'єкт нерухомого майна, розташований
за адресою: м. Луганськ, кв. Жукова, 2-Б,
який складається з торгівельного
комплексу літ.А-1 площею 134,2 м2, магазину
літ. Б-1 площею 133,2 м2, павільйону літ. б
розміром 3,84 м х 7,36 м (а.с.16-17).

Право власності на зазначені
об'єкти позивач зареєстрував 04.02.2006, що
підтверджується витягом з Державного
реєстру прав на нерухоме майно №9751747
(а.с.18).

З огляду на те, що зазначене
нерухоме майно розташоване на
вищезгаданих земельних ділянках, але у
договорі оренди землі від 05.02.2002, з
урахуванням додаткової угоди до нього
від 12.03.2003, вказано, що земельні ділянки
надані: площею 0,0315 га - під розміщення
(без права здійснення будівельних
робіт) торгівельних павільйонів
(некапітальні споруди) та площею 0,0084 га
- під розміщення (без права здійснення
будівельних робіт) торгівельного
павільйону з павільйоном очікування
автотранспорту, - виникли суперечності
щодо мети використання цих ділянок,
зазначеної у договорі, та фактичним їх
використанням.

З метою їх врегулювання,
приведення договору оренди землі у
відповідність до нині чинного
законодавства та фактичних обставин
справи позивач (орендар) 02.09.2013 за вих.
№б/н звернувся до власника землі -
Луганської міської ради (2-й відповідач)
з заявою про внесення змін до договору
оренди земельної ділянки, з доданням до
неї проекту додаткової угоди (а.с. 20-21), -
але міська рада не надала відповіді про
результати її розгляду.

20.11.2013 за вих. №б/н позивач
повторно звернувся до міської ради з
аналогічною пропозицією (а.с.22-23), яку
рада отримала 27.11.2013.

Розглянувши її, 2-й відповідач
(міська рада) листом від 27.12.2013 за вих.
№И01/03-13/8267/0/2-13, відмовив у внесенні змін
до договору, пославшись на те, що
умовами вищезазначеного діючого
договору оренди земельної ділянки
передбачено розміщення тільки
некапітальних споруд на орендованій
земельній ділянці, а тому вважає
недоцільним внесення до договору змін,
про які йдеться у заяві (а.с.55).

Сукупність вищевикладених
обставин стала підставою для звернення
позивача з цим позовом до суду.

Обидва відповідачі позов визнали
частково.

Заслухавши сторони, дослідивши та
оцінивши наявні у справі докази, суд
дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню повністю з наступних
підстав.

1. Згідно ст.14 Конституції України
та ст.1 Земельного кодексу України (далі
-ЗКУ) земля є основним національним
багатством, яке перебуває під
особливою охороною держави.

Предметом спору є земельні
ділянки комунальної форми власності.

Розпорядження землями
територіальних громад належить до
повноважень сільських, селищних,
міських рад (п. "а" частини 1 ст.12 ЗКУ).

Землі, які належать на праві
власності територіальним громадам сіл,
селищ та міст, є комунальною власністю
(ч. 1 ст.83 ЗКУ), - тобто в даному випадку
спірні земельні ділянки належать на
праві власності територіальній
громаді міста Луганська, а органом, на
який законом покладено повноваження по
здійсненню відповідних функцій з
розпорядження земельними ділянками, є
Луганська міська рада.

Як встановлено пунктом 34 частини 1
статті 26 Закону України від 21.05.97 року
№280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в
Україні", до виключної компетенції
міських рад належить вирішення
відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин, - тобто
у даному випадку саме Луганська міська
рада до розмежування земель державної
та комунальної власності була
уповноважена здійснювати повноваження
щодо розпорядження земельними
ділянками, які є предметом згадуваного
у цьому рішенні договору оренди землі, -
а тому саме вона уповноважена була
вирішувати питання щодо внесення змін
до спірного договору.

Правовідносини щодо тимчасового
платного користування земельною
ділянкою врегульовані Земельним
кодексом України та спеціальним
Законом України від 06.10.1998 №161-ХІУ "Про
оренду землі".

Статтею 93 ЗК України (у редакції,
чинній на день прийняття рішення
міськради та укладення договору)
визначено, що право оренди земельної
ділянки - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися
в оренду громадянам та юридичним
особам України, іноземним громадянам і
особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
об'єднанням і організаціям, а також
іноземним державам.

Оренда земельної ділянки може бути
короткостроковою - не більше 5 років та
довгостроковою - не більше 50 років.

Порядок надання земельної
ділянки в оренду врегульовано статтями
123 та 124 Земельного кодексу.

Згідно ст. 125 останнього право
оренди земельної ділянки виникає з
моменту його державної реєстрації.

В силу ч.5 ст. 126 ЗКУ (у редакції,
чинній на час укладення договору) право
оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону.

Згідно ст. 13 Закону "Про оренду
землі" договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Користування землею в Україні є
платним (ч. 1 ст. 2 спеціального Закону
України від 03.07.92 року №2535-ХІІ "Про
плату за землю" (був чинним на час
укладення договору та до 01.01.2011;
ст.ст.287-288 Податкового кодексу України
(далі - ПКУ), який набрав чинності з
01.01.2011).

За загальним правилом (частини 1-2
статті 11 Цивільного кодексу України;
ст. 174 Господарського кодексу України
(далі - ГКУ) цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦКУ).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (частина 1
ст. 626 ЦКУ); він є обов'язковим до
виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ).

Частиною 1 ст. 628 Кодексу
встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Укладений між сторонами договір
належить до категорії орендних та є
господарським.

Перелік істотних умов договору
оренди землі визначено статтею 15
Закону України "Про оренду землі" (у т.ч.
- у нині чинній редакції), до числа яких,
зокрема, віднесено: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); орендну
плату із зазначенням її розміру,
індексації, форми платежу, строків,
порядку її внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове признанчення
земельної ділянки, яка передається в
оренду.

Уклавши договір оренди землі від
05.02.2002, сторони набули низку прав та
зобов'язань.

В силу частини 1 ст. 173 ГКУ
господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав,
передбачених цим Кодексом, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана
сторона, у тому числі боржник)
зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського
характеру на користь іншого суб'єкта
(виконати роботу, передати майно,
сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а
інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати
від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

1.1. Пунктом 4.2 договору, укладеного
сторонами, передбачено можливість та
порядок внесення змін до нього.

Згідно частинам 1-2 ст. 651 ЦКУ
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною
та в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

З нею кореспондується ст. 30 Закону
"Про оренду землі", якою встановлено, що
зміна умов останнього здійснюється за
взаємною згодою сторін. У разі
недосягнення згоди щодо зміни умов
договору оренди землі спір вирішується
в судовому порядку.

Порядок внесення змін до
господарських договорів врегульовано
статтею 188 Господарського кодексу
України, відповідно до якої зміна
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускається. Сторона, яка вважає за
необхідне змінити договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором, а при не
досягненні згоди між сторонами щодо
змін договору, заінтересована сторона
має право передати спір на вирішення
суду.

Як уже сказано вище у цьому рішенні,
позивач (орендар) дотримався такого
порядку.

За загальним правилом (ст.651 ЦКУ)
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

З наявних у справі доказів
вбачається, що підставою для позову
стала істотна зміна обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
договору, а також ухилення орендаря
(відповідача) від приведення його у
відповідність до чинного
законодавства та обставин, що істотно
змінилися.

Такими істотними змінами позивач
вважає зміну встановленого чинним
законодавством України рівня орендної
плати за користування землею (ст.288
Податкового кодексу України), а також
визнання за ним права власності на
об'єкти нерухомого майна, які
розташовані на обох орендованих
земельних ділянках.

У абзаці 3 п.2.19 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 №6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" (далі - Постанова
№6) наведена правова позиція, згідно
якій судам слід враховувати, що
розмір орендної плати за землю
визначається сторонами у договорі, в
тому числі може визначатися шляхом
встановлення відсоткового відношення
до нормативної грошової оцінки
земельної ділянки, що відповідає
чинному законодавству України,
зокрема, приписам частини першої
статті 15, статті 21 Закону України "Про
оренду землі".

Правова позиція щодо можливості
внесення змін до договору оренди землі
у разі наявності спору між його
сторонами викладена у абзаці
четвертому п.2.19 вищезгаданої постанови
пленуму Вищого господарського суду
України, у якому зазначено, що статтею 30
Закону України "Про оренду землі"
передбачено, що зміна умов договору
оренди землі здійснюється за взаємною
згодою сторін. У разі недосягнення
згоди щодо зміни умов договору оренди
землі спір вирішується у судовому
порядку. Оскільки орендна плата за
земельні ділянки державної та
комунальної власності є регульованою
ціною, то законодавча зміна граничного
розміру цієї плати може бути підставою
для перегляду розміру орендної плати,
встановленої умовами договору. При
цьому надсилання відповідачеві
пропозицій щодо внесення змін до
договору є правом, а не обов'язком
позивача, тому недотримання останнім
вимог частини другої ст. 188
Господарського кодексу України щодо
надсилання іншій стороні пропозицій
про зміну умов договору не позбавляє
його права звернутися до
господарського суду з позовом про
зміну умов договору.

У справі у порядку та у спосіб,
встановлені чинним законодавством,
доведено, що між сторонами існує спір,
зокрема, з приводу договірного
коефіцієнту розміру річної орендної
плати та необхідності приведення його
у відповідність до вимог нині чинного
законодавства.

Сторони у справі достеменно
обізнані з приводу набрання чинності
Податковим кодексом України та
необхідності вжиття заходів до
приведення договору у відповідність до
нього.

Так, у частині 2 ст. 21 Закону "Про оренду
землі" (у редакції Закону України від
02.10.2010 №2756-УІ, чинній на час виникнення
спору) зазначено, що розмір, форма і
строки внесення орендної плати за
землю встановлюються за згодою сторін
у договорі оренди (крім строків
внесення орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності, які встановлюються
відповідно до Податкового кодексу
України).

Статтею 652 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі істотної зміни
обставин, якими сторони керувались при
укладенні договору, останній може бути
змінений за згодою сторін. Зміна
обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

При вирішенні цього спору суд
керується приписами частини 2 названої
статті Кодексу, відповідно до якої,
якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у

відповідність з обставинами, які
істотно змінились, або щодо його
розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору
сторони виходили з того, що така зміна
обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена
причинами, які заінтересована сторона
не могла усунути після їх виникнення
при всій турботливості та обачності,
які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв
ділового обороту не випливає, що ризик
зміни обставин несе заінтересована
сторона.

У даному випадку позивачем
належним чином доведена наявність
сукупності усіх 4-х обставин,
передбачених даною нормою закону.

Як зазначено у частині 4 ст. 652
Цивільного кодексу, зміна договору у
зв'язку з істотною зміною обставин
допускається за рішенням суду у
виняткових випадках, коли розірвання
договору суперечить суспільним
інтересам або потягне для сторін
шкоду, яка значно перевищує затрати,
необхідні для виконання договору на
умовах, змінених судом.

Враховуючи обставини даної справи, суд
дійшов висновку, що заявлена
прокурором та позивачем вимога
повністю узгоджується з приписами ч.4
ст.652 названого Кодексу.

За змістом статті 654 Цивільного кодексу
України зміна умов договору вчиняється
в такій самій формі, що й договір.

Відповідно до частини 2 статті 23 Закону
України від 03.07.1992 № 2535-ХІІ "Про плату за
землю" (був чинним на день укладення
спірного договору) грошова оцінка
земельної ділянки щороку станом на 01
січня уточнюється на коефіцієнт
індексації, порядок проведення якої
затверджується Кабінетом Міністрів
України.

Як уже сказано вище у цьому рішенні, на
день виникнення та вирішення даного
спору по суті розмір орендної плати
встановлено абзацом 3 підпункту 288.5.1
п.288.5 ст. 288 Податкового кодексу України,
який набрав чинності з 01.01.2011 (Закон "Про
плату за землю" того ж дня втратив
чинність), а саме: для земель інших
категорій (крім сільськогосподарських)
- на рівні 3-кратного розміру земельного
податку, а відповідно до підпункту 288.5.2
п.288.5 цієї статті орендна плата не може
перевищувати 12% нормативної грошової
оцінки - залежно від її призначення.

2. З урахуванням викладеного суд при
вирішенні спору керується наступним.

2.1. В частині вимог про зміну у пункті 1.1.
договору слів, знаків та цифр: "місто
Луганськ, вулиця Будьонного (в районі
будинку №2 (два) кварталу Жукова)" - на
слова, знаки та цифри: "м. Луганськ, кв.
Жукова, 2-б".

Як уже сказано вище у цьому рішенні,
згідно ст. 15 Закону України "Про оренду
землі" (у нині чинній редакції), об'єкт
оренди (кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки) є однією з істотних умов
договору.

Рішенням господарського суду
Луганської області від 06.01.2006 у справі
№14/575пн встановлено, що, починаючи з
вказаної дати, правильною адресою
місцезнаходження орендованих
земельних ділянок є місто Луганськ,
кв.Жукова, 2-Б.

З урахуванням викладеного та керуючись
ч.2 ст.35 ГПК України, суд цю обставину
вважає встановленою та такою, що не
потребує повторного встановлення.

Відповідачі визнали позов у цій
частині.

За таких обставин позов у даній частині
підлягає задоволенню повністю.

2.2. В частині вимог про зміну мети
використання земельних ділянок (пункт
1.2 договору).

Згадуваний у цьому рішенні
договір оренди земельної ділянки від
05.02.2002, за реєстром №903, державна
реєстрація від 01.03.2003 №3962, був
укладений між Виконавчим комітетом
Луганської міської ради (орендодавець)
та позивачем (орендар).

Від дня набрання чинності
Земельним кодексом України (01.01.2002)
розпорядження землями комунальної
форми власності на території міста
Луганська здійснює Луганська міська
рада (п.34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні").

01.01.2013 набув чинності Закон
України від 06.09.2012 №5245-VI "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо розмежування земель
державної та комунальної власності",
яким пункт 12 розділу Х Земельного
кодексу України був виключений із
Земельного кодексу України.

За приписами пункту 7 розділу II
цього Закону з дня набрання ним
чинності землі державної та
комунальної власності в Україні
вважаються розмежованими.

Як визначено у пункті 3 розділу II
цього Закону, з дня набрання ним
чинності землями комунальної
власності відповідних територіальних
громад вважаються:

а) земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі,
споруди, інші об'єкти нерухомого майна
комунальної власності відповідної
територіальної громади;

які перебувають у постійному
користуванні органів місцевого
самоврядування, комунальних
підприємств, установ, організацій;

б)всі інші землі, розташовані в межах
відповідних населених пунктів, крім
земельних ділянок приватної власності
та земельних ділянок, зазначених у
підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього
розділу.

Таким чином, на підставі
вищевикладеного суд дійшов висновку,
що Луганська міська рада правомірно
визначена 2-м відповідачем у даній
справі.

Розглянувши вимогу позивача про
внесення змін до договору щодо мети
використання орендованих земельних
ділянок, суд дійшов висновку, що вона є
законною та обґрунтованою з наступних
підстав.

Дослідивши та оцінивши
обґрунтованість та правомірність
вимог позивача про внесення змін до
договору в частині виду використання
земельної ділянки площею 0,0315 га з виду
використання "під розміщення (без права
здійснення будівельних робіт)
торгівельних павільйонів
(некапітальні споруди)" - на вид
використання "під розміщений
торгівельний комплекс" та земельної
ділянки площею 0,0084 га - з виду
використання "під розміщення (без права
здійснення будівельних робіт)
торгівельного павільйону з
павільйоном очікування автотранспорту
(некапітальні споруди)" - на вид
використання "під розміщений магазин з
павільйоном очікування транспорту", -
суд встановив наступне.

Наявними у справі доказами
доведено, що позивач на підставі
вищезгаданого рішення господарського
суду від 06.01.2006 у справі №14/575пн (а.с.16-17)
став власником об'єктів нерухомого
майна, які розташовані на орендованих
земельних ділянках.

Частиною 5 ст. 120 Земельного
кодексу України (у чинній на той час
редакції) було встановлено, що при
переході права власності на будівлю
або споруду до громадян або юридичних
осіб, які не можуть мати у власності
земельні ділянки, до них переходить
право користування земельною ділянкою,
на якій розташована будівля чи споруда.

Частиною 5 ст. 120 названого Кодексу
(у нині чинній редакції) визначено, що
при у разі набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду
фізичними або юридичними особами, які
не можуть мати у власності земельних
ділянок, до них переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій розташований жилий будинок,
будівля або споруда, на умовах оренди.

Аналіз частини 5 ст. 120 ЗК України у
редакціях, чинних на час виникнення у
позивача права власності на об'єкти
нерухомості та на час виникнення спору
у даній частині вказує на
правомірність та обґрунтованість
вимог позивача.

Далі, позивач не висуває вимогу
про зміну цільового призначення
земельних ділянок, наданих йому у
користування згідно договору оренди
землі від 05.02.2002, за реєстром №903,
державна реєстрація від 01.02.2002 №3962,
(пункт 1.2 договору), - він просить внести
зміни до пункту 1.2 договору, у якому
вказати, що земельна ділянка площею 0,0315
га надається під розміщений
торгівельний комплекс, а земельна
ділянка площею 0,0084 га - під розміщений
магазин з павільйоном очікування
транспорту.

Заперечуючи проти позову у цій
частині, обидва відповідачі
посилаються на недоцільність внесення
змін до договору щодо мети
використання земельних ділянок, - але
жодним чином не обґрунтовують таку
думку та не посилаються на чинне
законодавство.

Дослідивши доводи відповідачів у
цій частині, суд не погоджується з ними
з огляду на таке.

Статтею 19 Земельного кодексу
України було передбачено, що землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на 9
категорій, у т.ч. :

а) землі сільськогосподарського
призначення;

б) землі житлової та громадської
забудови;

в) землі природно-заповідного та
іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного
призначення;

д) землі історико-культурного
призначення;

е) землі лісогосподарського
призначення;

є) землі водного фонду;

ж)землі промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення.

Статтею 20 названого Кодексу
встановлено, що віднесення земель до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади, Верховної Ради Автономної
Республіки Крим, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень. Зміна цільового
призначення земельних ділянок
здійснюється за проектами землеустрою
щодо їх відведення (ч.1).

Але у даному випадку відсутні
підстави для вирішення органом
місцевого самоврядування в особі 2-го
відповідача питання про зміну
цільового призначення орендованої
позивачем земельної ділянки, -
оскільки спір виник у зв'язку з тим, що
орендар має намір змінити тільки вид
використання земельної ділянки.

Як зазначено у частині 5 статті 20
Земельного кодексу України, види
використання земельної ділянки в межах
певної категорії земель (крім земель
сільськогосподарського призначення та
земель оборони) визначаються її
власником або користувачем самостійно
в межах вимог, встановлених законом до
використання земель цієї категорії, з
урахуванням містобудівної
документації та документації із
землеустрою.

В ході розгляду спору судом
встановлено, що на час відмови
відповідачем у наданні згоди позивачу
на внесення змін до вищевказаного
договору оренди землі (27.12.2013) був та є
нині чинним Типовий договір оренди
землі, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 3
березня 2004 року №220, у якому
застосовуються два терміни: "цільове
призначення" (пункти 1 та 16 Типового
договору) та "вид використання" (пункт 15
Типового договору) земельної ділянки.

З аналізу вищевказаних норм
Земельного кодексу України, згаданого
Типового договору оренди землі та
положення пункту 1.2 договору оренди
землі витікає, що умови договору щодо
використання земельної ділянки площею
0,0315 га - "під розміщення (без права
здійснення будівельних робіт)
торгівельних павільйонів
(некапітальні споруди)" та земельної
ділянки площею 0,0084 га - "під розміщення
(без права здійснення будівельних
робіт) торгівельного павільйону з
павільйоном очікування автотранспорту
(некапітальні споруди)" - є видом їх
використання, про який йде мова у
частині 5 статті 20 Земельного кодексу
України, а не визначенням їх цільового
призначення, - оскільки під останнім
згідно статті 19 та частинам 1 та 2 ст.20
Земельного кодексу України
розуміється категорія земельних
ділянок.

За таких обставин та з
урахуванням вищевикладеного у суду
маються підстави дійти висновку, що
зміна цільового призначення земельної
ділянки - це зміна її категорії, про яку
йде мова у частинах 1 та 2 статті 20
Земельного кодексу України, - але
позивач не висуває вимогу про її зміну.

Таким чином, позивач не висуває
вимогу про зміну цільового призначення
(категорії) вказаних земельних ділянок,
яка повинна відбуватися шляхом
розроблення проекту землеустрою
(припис частини 1 ст. 20 Земельного
кодексу України), - а лише порушує
питання про зміну виду використання
вказаних земельних ділянок, яке
здійснюється згідно частини 5 ст.20
Земельного кодексу України
користувачем, - тобто орендарем
самостійно, в межах вимог, встановлених
законом до використання земель цієї
категорії, з урахуванням містобудівної
документації та документації із
землеустрою, - без розроблення проекту
землеустрою, - шляхом внесення змін до
договору оренди землі.

Відповідачі, заперечуючи проти
позову та посилаючись на недоцільність
внесення змін до договору, не вказали
будь-яких інших підстав для відмови.

Як уже сказано вище у цьому
рішенні, суд в ході вирішення спору
дослідив та встановив також наступне.

Статтею 24 нині чинного Закону
України від 17.02.2011 №3036-УІ "Про
регулювання містобудівної діяльності"
встановлено, що зміна функціонального
призначення територій не тягне за
собою припинення права власності або
права користування земельними
ділянками, які були передані (надані) у
власність чи користування до
встановлення нового функціонального
призначення територій.

Забудова земельної ділянки
здійснюється в межах її цільового
призначення, встановленого відповідно
до законодавства.

Зміна цільового призначення
земельної ділянки, яка не відповідає
плану зонування території та/або
детальному плану території
забороняється.

До справи не надано доказів, які б
спростовували таку думку.

Позивач документально довів, що
він просить внести саме такі зміни до
договору оренди землі щодо мети
використання земельних ділянок, які
вказані у рішенні міськвиконкому від
29.12.2001 №339/15 (а.с.12-13) та проекті
відведення земельної ділянки (а.с.40-51), -
тобто його вимоги повністю ґрунтуються
на наявних у справі доказах та чинному
законодавстві.

Судом в ході розгляду спору
звернуто увагу на те, що ані Цивільним,
ані Земельним кодексами України, ані
Законом України "Про оренду землі" не
передбачено, в яких випадках одна
сторона за договором оренди землі може
відмовити іншій стороні за договором у
внесенні змін до нього за згодою
сторін.

За таких обставин позов у цій
частині підлягає задоволенню
повністю.

2.3.В частині вимог про внесення
змін до пункту 2.1 договору.

01.01.2011 набув чинності Податковий
кодекс України у редакції Закону
України від 02.12.2010 №2755-УІ, - що
господарський суд визнає в якості
загальновідомого факту, який в силу
приписів частини 1 ст.35 ГПК України не
потребує доказування.

27.05.11 року Луганською міською
радою прийнято рішення №9/12 "Про деякі
питання щодо орендної плати за землю у
м. Луганську" (а.с.53), пунктом 1 якого
визначено, що у разі укладенні нових
договорів оренди землі або внесення
змін до раніше укладених розмір річної
орендної плати за земельну ділянку
встановлюється у цих рішеннях та у
договорах оренди землі у розмірі
земельного податку із застосування до
нього договірного коефіцієнту залежно
від мети використання земельної
ділянки, яка (мета) та які (договірні
коефіцієнти) зазначені у додатку до
цього рішення, при цьому розмір річної
орендної плати за будь-яку земельну
ділянку повинен бути не меншим, ніж
трикратний розмір земельного податку
за цю земельну ділянку, який (розмір
земельного податку), передбачений
Податковим кодексом України, та не може
перевищувати 12 відсотків нормативної
грошової оцінки цієї земельної
ділянки.

Дане рішення ради доведене до
відома Луганської міської
територіальної громади шляхом його
опублікування у газеті "Жизнь Луганска"
від 01.06.2011 №23(1095); відповідач підтвердив
факт обізнаності з ним, - про що уже
сказано вище у цьому рішенні.

У частинах 1 та 2 ст. 632 Цивільного
кодексу України сказано, що ціна у
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, передбачена
можливість застосування цін (тарифів,
ставок тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом.

Отже, суд факт законодавчої зміни
розміру орендної плати за землю вважає
належним чином доведеним, про що
орендар є повідомленим та обізнаним,
але ухиляється від вчинення дій,
спрямованих на внесення відповідних
змін до договору оренду землі.

Відповідачі визнали позов у цій
частині.

З урахуванням наведених обставин позов
у цій частині підлягає задоволенню
повністю.

Згідно частини 3 статті 653 Цивільного
кодексу України, якщо договір
змінюється або розривається у судовому
порядку, зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили.

Спосіб захисту свого права,
обраний позивачем, відповідає приписам
ст. 16 Цивільного та ст. 20 Господарського
кодексів України.

Таким чином, усі заявлені позовні
підлягають задоволенню повністю з
підстав, про які йдеться вище у цьому
рішенні.

Керуючись ст.ст.44 та 49 ГПК України,
враховуючи усну заяву позивача,
зроблену у судовому засіданні, суд на
нього покладає сплату судового збору.

На підставі викладеного,
ст.ст.11,16,626,651-653 Цивільного кодексу
України; ст.ст. 20,188 Господарського
кодексу України; ст. 20 Земельного
кодексу України; ст. 15,30 Закону України
від 06.10.1998 №161-ХІУ "Про оренду землі",
керуючись ст.ст.43,47,32-36,43,44,49,82,84 та 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Луганської
області

В И Р
І Ш И В :

1.Позов Малого приватного
підприємства "Комерсант" до
Виконавчого комітету Луганської
міської ради та Луганської міської
ради - про внесення змін до договору
оренди землі - задовольнити повністю.

2.Внести зміни до договору оренди
землі, укладеного між Виконавчим
комітетом Луганської міської ради
(орендодавець) та Малим приватним
підприємством "Комерсант" (орендар) 05
лютого 2002 року, у нотаріальній формі, за
реєстром №903, державна реєстрація від 01
березня 2002 року №3962, зі змінами, -
предметом якого є земельні ділянки,
надані в оренду терміном на 49 років:
площею 0,0315 га, що надана під розміщення
(без права здійснення будівельних
робіт) торгівельних павільйонів
(некапітальні споруди) та площею 0,0084 га,
що надана під розміщення (без права
здійснення будівельних робіт)
торгівельного павільйону з
павільйоном очікування автотранспорту
(некапітальні споруди), - котрі
знаходяться за адресою: м. Луганськ,
вул.Будьонного (в районі будинку №2
(два) кв.Жукова), а саме:

у пункті 1.1. договору слова, знаки та
цифри: "місто Луганськ, вулиця
Будьонного (в районі будинку №2 (два)
кварталу Жукова)" змінити на слова,
знаки та цифри: "м. Луганськ, кв. Жукова,
2-б";

викласти пункт 1.2 договору у наступній
редакції: "Земельні ділянки надаються
орендареві терміном (строком) на 49
років: земельна ділянка площею 0,0315 га -
під розміщений торгівельний комплекс
та земельна ділянка площею 0,0084 га - під
розміщений магазин з павільйоном
очікування транспорту";

у пункті 2.1. договору слова, знаки та
цифри "коефіцієнт 2,5" змінити на слова,
знаки та цифри "коефіцієнт 3".

2.1.Відповідно до приписів ст. 125-126
Земельного кодексу України та ст. 4
Закону України від 01.07.2004 №1952-ІУ "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" зміни у
праві на оренду землі, про які йдеться
у пункті 2 цього рішення, підлягають
державній реєстрації.

3.Судові витрат покласти на
позивача.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у
судовому засіданні 24.02.2014 оголошено
лише вступну та резолютивну частини
рішення.

Рішення набуває законної сили
після закінчення 10-денного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до статті 84 ГПК України.

Рішення складено у повному обсязі
та підписано - 27 лютого 2014 року.

Суддя
А.П.Середа