ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р.Справа № 922/4482/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання
Кролівець М.О.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Харківський підшипниковий
завод", м. Харків до Відкритого
акціонерного товариства "Управляющая
компания холдинга "Бобруйскагромаш", м.
Бобруйськ про стягнення 2256817,34 руб.
РФ, що еквівалентно 565445,58 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Мерінцова Т.В.

відповідача - не з"явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить суд стягнути з
відповідача заборгованість з
зовнішньоекономічному договору № 8 від
11.04.2013 року у розмірі 6874730,20 руб. РФ, пеню
у розмірі 1206103,63 руб. РФ та 43516,34 руб. РФ
три відсотки річних. Позов
обґрунтований неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
зазначеним договором щодо повної та
своєчасної оплати поставленого товару.
Судові витрати позивач просить суд
покласти на відповідача.

17.02.2014 року до господарського суду від
позивача надійшла заява про зменшення
розміру позовних вимог, в якій він
просить суд стягнути з відповідача
2024730,20 руб. РФ основної заборгованості
за зовнішньоекономічним договором № 8
від 11.04.2013 року, пеню у розмірі 188570,80 руб.
РФ та три відсотки річних у розмірі
43516,34 руб. РФ. Судові витрати позивач
просить суд покласти на відповідача.

Суд, дослідивши заяву та додані до неї
документи, вислухавши представника
позивача, а також враховуючи те, що,
відповідно до статті 22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення
по справі збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог, а до
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви,
приймає надану заяву до провадження та
продовжує розгляд справи з її
урахуванням.

Ухвалою суду від 03.02.2014 року було
задоволено клопотання відповідача про
розгляд справи без участі його
представника у судових засіданнях. У
відзиві на позовну заяву, наданому до
суду, відповідач визнав факт наявності
боргу та зазначив, що борг виник
внаслідок скрутного фінансового
становища на підприємстві відповідача.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.2012 року "Про судове рішення",
результати розгляду господарським
судом заяв (клопотань) учасників
судового процесу повинні зазначатися в
мотивувальній, а не в резолютивній
частині рішення суду, прийнятого по
суті справи, за винятком тих випадків,
коли суд вирішує питання про вжиття
заходів до забезпечення позову (статті
67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку
виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Присутній в судовому засіданні
представник позивача підтримав позов у
повному обсязі (з урахуванням наданої
заяви про зменшення розміру позовних
вимог) та просив суд його задовольнити.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Нормами чинного законодавства України
та нормами міжнародного права
передбачено, що господарські суди
вправі вирішувати спори за участю
сторони нерезидента України у
випадках, коли міжнародним договором
передбачено можливість укладення
пророгаційної угоди між суб'єктом
зовнішньоекономічної діяльності
України та іноземним суб'єктом
господарської діяльності (угода про
договірну підсудність). Такі норми
містить Угода про порядок вирішення
спорів, пов'язаних із здійсненням
господарської діяльності (далі по
тексту Угода), укладена
державами-учасницями СНД у м. Києві
20.03.1992 р. (ратифікована постановою
Верховної Ради України від 19 грудня 1992
року N 2889-ХІІ). Згідно з п. 2 ст. 4 Угоди,
Компетентні суди держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав
розглядають справи у випадках, якщо про
це письмова згода Сторін про передачу
спору цьому суду.

Чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України
(ст. 9 Конституції України).

Пунктом 12.1. Договору в редакції
Протоколу узгодження розбіжностей до
Договору від 27.05.2013 року передбачено, що
всі спори і розбіжності, які можуть
виникнути з виконання цього договору
та/або в зв'язку з ним, вирішуються
шляхом переговорів, а у випадку, якщо
сторони не дійдуть згоди, спір підлягає
розгляду в господарському суді за
місцем знаходження позивача
відповідно до законодавства країни, що
розглядає спір.

Частиною 9 ст. 6 Закону України "Про
зовнішньоекономічну діяльність" від
16.04.1991 року № 959-ХІІ встановлено, що
права та обов'язки сторін
зовнішньоекономічних договорів
(контрактів) визначаються правом
країни, що вибрана сторонами при
укладенні договору (контракту) або у
результаті подальшого узгодження.

11.04.2013 року між сторонами був укладений
зовнішньоекономічний договір № 8,
відповідно до умов якого позивач
зобов'язався продавати, а відповідач
зобов'язався приймати та оплачувати
підшипники виробництва АТ "ХАРП"
(надалі - товар), за узгодженою
номенклатурою (асортименту), кількості
та цінам, визначеним у Специфікаціях на
поставку продукції у 2013 році, що є
невід'ємною частиною договору. Умови
поставки FCA, Україна м. Харків, пр.
Фрунзе, 3, відповідно до міжнародних
правилам ИНКОТЕРМС у редакції 2010 року.

Сторонами були підписані наступні
специфікації на поставку товару: № 1
від 11.04.2013 року на загальну суму 17507860,00
руб. РФ та № 2 від 08.07.2013 року на загальну
суму 322535,60 руб. РФ.

Усього позивач поставив відповідачу
товар на загальну суму 7274730,20 руб. РФ.

Згідно п. 3.1. вищевказаного Договору
Сторони домовилися про те, що оплата за
Товар буде здійснюватися за фактом
відвантаження в рублях Російської
Федерації протягом 20-ти календарних
днів з моменту оформлення митної
декларації на території України шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Продавця на підставі
виставленого рахунку - фактури.

Перша партія Товару на суму 3 817 448.72 руб.
РФ. на яку було виставлено
рахунок-фактура № 8/1 від 12.06.2013 р. була
поставлена відповідачу у червні 2013 р.,
підтвердженням чому є міжнародна
товарно-транспортна накладна (CMR) № 107 з
відмітками покупця про отримання
товару і митна декларація №
807100000/2013/028686. Так як митна декларація №
807100000/2013/028686 була оформлена 25.06.2013 року,
то згідно з умовами оплати Товару за
п.3.1 Договору № 8 від 11.04.2013 року
відповідач зобов'язаний був сплатити
вищевказаний поставлений товар до
15.07.2013 р. включно.

Друга партія товару на суму 3 457 281,48 руб.
РФ. на яку було виставлено
рахунок-фактура № 8/2 від 30.07.2013 р. була
поставлена відповідачу у серпні 2013 р.,
підтвердженням чому є міжнародна
товарно-транспортна накладна (СMR) № 131 з
відмітками покупця про отримання
товару і митна декларація №
807100000/2013/037396. Так як митна декларація №
80710000/2013/037396 була оформлена 12.08.2013 р. то
згідно з умовами оплати товару за п. 3.1
Договору № 8 від 11.04.2013 р. Відповідач
зобов'язаний був оплатити поставлений
вищевказаний товар до 01.09.2013 року.

Проте відповідач не виконав свої
зобов'язання за договором щодо повної
та своєчасної оплати поставленого
товару, поставлений товар оплатив
частково, внаслідок чого утворилась
заборгованість, яка станом на дату
розгляду справи в суді складає 2024730,20
руб. РФ.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності зі статтею 173
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) та статтею 509 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором
поставки продавець (постачальник),
який здійснює підприємницьку
діяльність, зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
530 ЦК України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Враховуючи вищевикладене, відповідач
визнається судом таким, що прострочив
виконання зобов'язання з оплати
поставленого товару за договором № 8
від 11.04.2013 року у розмірі 2024730,20 руб. РФ.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Кодексу. Відповідно до частини 1
вказаної статті, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно статті 549 ЦК України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 9.4. договору, в редакції
Протоколу узгодження розбіжностей до
Договору від 27.05.2013 р. передбачено, що у
разі несвоєчасної оплати Покупець
сплачує Продавцю пеню у розмірі 0,1% від
суми заборгованості за кожен день
прострочення. В разі не оплати Покупцем
вартості Товару протягом 90 календарних
днів з моменту перетину Товаром
митного кордону України, Покупець
сплачує Продавцю пеню в розмірі 0,3% за
кожний день прострочення від розміру
заборгованості.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".
Суб'єктами зазначених правовідносин є
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності та
господарювання, а також фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності.

За статтями 1 та 3 вказаного Закону,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Вказані норми є імперативними,
стягнення неустойки (пені) у разі
прострочення грошового зобов'язання
може проводитись судом в межах розміру,
визначеному законом.

Частиною 2 статті 343 Господарського
кодексу України визначено, що пеня за
прострочку платежу встановлюється за
згодою сторін господарських договорів,
але її розмір не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Відповідно до частини 6 статті 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено договором або
законом, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання
мало бути виконано.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 року "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", за приписом
статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Щодо пені за порушення грошових
зобов'язань застосовується припис
частини шостої статті 232 ГК України.
Даним приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Необхідно також мати на
увазі, що умова договору про сплату
пені за кожний день прострочення
виконання зобов'язання не може
розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

З огляду на вимоги частини першої
статті 47 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

З наявного в матеріалах справи
розрахунку пені вбачається, що
позивачем розрахунок пені здійснено з
урахуванням положень зазначених норм
законодавства, а тому суд дійшов
висновку про наявність правових
підстав для стягнення пені у розмірі
188570,80 руб. РФ.

Позивач також просить суд стягнути з
відповідача 43516,34 руб. РФ трьох
відсотків річних.

Відповідно до статті 625 Кодексу
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних з простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 33 Господарсько
процесуального кодексу України
передбачено обов'язок доказування
кожною стороною тих обставин, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень .

Відповідно ч. 1 ст. 43 Господарсько
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача 2024730,20 руб. РФ
основного боргу, 188570,80 руб. РФ пені, 43516,34
руб. РФ обґрунтовані, підтверджуються
доданими до матеріалів справи
доказами, не спростовані відповідачем,
та суд вважає їх такими, що підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по оплаті судового збору
покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 712 Цивільного
кодексу України, 173, 174, 232, 343
Господарського кодексу України, ст.ст.
1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства "Управляющая компания
холдинга "Бобруйскагромаш" (Республика
Белорусь, 213822, Могилевская область, г.
Бобруйск, ул. Шинная, 5, банківські
реквізити: УНН 70067572, ОКПО 00238776, р/с
222/643 ОАО "БПС-Сбербанк" г. Минск,
для ОАО "Управляющая компания холдинга
"Бобруйскагромаш" в Центр банковских
услуг № 601 ОАО "БПС-Сбербанк" г. Бобруск,
МФО 153001369 Банк получателя: ОАО "Сбербанк
России" г. Москва БИК 044525225 к/с
Счет ИНН
SWIFT:SABRRUMM) на користь Публічного
акціонерного товариства "Харківський
підшипниковий завод" (61089, м. Харків, пр.
Фрунзе, 3, , п/р 6001 в
ПАТ "Альфа-Банк" м. Київ, МФО 300346, Банк
отримувача ПАТ "Альфа-Банк" м. Київ,
Україна, рахунок , SWIFT:ALFAUAUK,
Банк кореспондент: ОАО "Альфа-Банк, г.
Москва, Російська Федерація, БИК 044525593,
ИНН , к/р в ОПЕРУ МГТУ
ЦБ РФ, ИНН 91, платника НДС 100342949) -
2024730,20 руб. РФ заборгованості за
зовнішньоекономічним договором № 8 від
11.04.2013 року, 188570,80 руб. РФ пені, 43516,34 руб.
РФ трьох відсотків річних та 45136,34 руб.
РФ судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 21 лютого 2014
року.

Суддя О.В. Погорелова