ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р.
Справа № 914/4419/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Марка Р.І

суддів
Бойко С.М.

Бонк Т.Б.

при секретарі судового засідання
Томкевич Н.М.

за участю представників

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача: Петрова Л.Ю.,

розглянувши матеріали апеляційної
скарги державного підприємства
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач", вих. № ЦХП-20/34 від
09.01.2014р. (вх. № 01-05/488/14 від 30.01.14р.).

на рішення господарського суду
Львівської області від 25.12.2013р.

у справі № 914/4419/13, суддя Рим Т.

за позовом: державного підприємства
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач", м. Київ

до відповідача: товариства з обмеженою
відповідальністю "Корпорація КРТ", с.
Зубра

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 25.12.2013р. у справі
№ 914/4419/13 у задоволенні позовних вимог
державного підприємства
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач" про визнання
договору поставки, укладеного між ДП
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач" та ТОВ "Корпорація
КРТ" , недійсним - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване безпідставністю вимог
позивача, зокрема тим, що позивач не
довів суду, що в момент укладення між
сторонами спірного договору, стороною
(сторонами) не дотримано вимог
встановлених частинами першою -
третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, які
є підставою для визнання договору
недійсним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
місцевого господарського суду, ТОВ "Не
погодившись з рішенням господарського
суду Львівської області від 25.12.2013р. у
справі № 914/4419/13, ДП
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач" звернулось до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, вих. № ЦХП-20/34 від 09.01.2014р. (вх. №
01-05/488/14 від 30.01.14р.).

Згідно автоматичного розподілу справ
КП "Документообіг господарських судів",
30.01.2014р. справу за № 914/4419/13 розподілено
до розгляду судді - доповідачу Марку
Р.І.

Розпорядженням в.о. голови суду від
30.01.2014р. у склад колегії для розгляду
справи № 914/4419/13 введено суддів Бойко
С.М. та Бонк Т.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 31.01.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 18.02.2014р.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу просить у задоволенні вимог
апеляційної скарги відмовити,
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду у даній справі
залишити без змін.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримала доводи,
викладені у відзиві на апеляційну
скаргу та висловила свої міркування з
питань, що виникли в ході розгляду
справи.

Скаржник в судове засідання не
з»явився, причини неявки суду не
повідомив, хоча своєчасно та належдним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду справи.

Враховуючи те, що сторін не було
позбавлено конституційного права на
захист охоронюваних законом інтересів,
судова колегія дійшла висновку про
можливість розгляду справи у
відсутності представника позивача.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення місцевим господарським
судом, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
при винесенні оскаржуваного судового
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що у задоволенні вимог
апеляційної скарги слід відмовити,
рішення Господарського суду
Львівської області від 25.12.2013р. у даній
справі - залишити без змін, виходячи з
наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським
судом і це вбачається з матеріалів
справи, 08.12.2011 року між державним
підприємством матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України "Укрзалізничпостач" та ТОВ
"Корпорація КРТ" було укладено договір
поставки №ЦХП-05-00312-01, за умовами якого
постачальник (відповідач)
зобов'язується поставити та передати у
власність покупця (позивач) продукцію,
а сотанній прийняти та оплатити її.
Найменування, марка й кількість
продукції вказується в специфікації,
яка є невід'ємною частиною договору, на
умовах, що викладені в цьому договорі.

Матеріали справи свідчать про те, що
Договір фактично виконувався
сторонами: відповідач відвантажував
позивачу продукцію, а останній її
приймав, про що свідчать наявні в
матеріалах справи накладні на
відвантаження товарів, акти
прийому-передачі продукції та реєстр
поставок та оплат.

Як на підставу для звернення до суду з
позовом у даній справі, ДП
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач" посилається на те,
зокрема, що підпис на Договорі від
імені відповідача вчинено за допомогою
факсиміле. В силу чинного
законодавства вчинення такого виду
підпису можливе лише в певних випадках,
зокрема, у випадку досягнення згоди про
це сторонами з відображенням його
зразка. Такої згоди сторонами не
досягнуто. Відтак, на переконання
позивача, спірний Договір слід визнати
недійсним.

Місцевий господарський суд відмовив у
задоволенні позовних вимог з підстав
недоведеності позивачем того, що в
момент укладення між сторонами
спірного договору, стороною (сторонами)
не дотримано вимог встановлених
частинами першою - третьою, п'ятою
статті 203 ЦК України, які є підставою
для визнання договору недійсним.

Судова колегія позоджується з такими
висновками місцевого господарського
суду, з огляду на наступне.

Зі змісту ст. 11 ЦК України випливає, що
цивільні права і обов'язки виникають з
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права і обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори) (ст. 202
Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину,
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до статті 207 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою. Використання при вчиненні
правочинів факсимільного відтворення
підпису за допомогою засобів
механічного або іншого копіювання,
електронного підпису або іншого
аналога власноручного підпису
допускається у випадках, встановлених
законом, іншими актами цивільного
законодавства, або за письмовою згодою
сторін, у якій мають міститися зразки
відповідного аналога їхніх
власноручних підписів.

З наведеної норми вбачається, що
порядок використання факсимільного
підпису при укладенні договору
належить до вимог щодо письмової форми
правочину, а відтак порушення цього
порядку, зокрема, використання
факсиміле за відсутності письмової
згоди сторін, є порушенням письмової
форми правочину.

Разом з тим, зазначена норма, хоча і
визначає певні вимоги до письмової
форми правочину, але не встановлює
наслідки її недотримання у вигляді
недійсності угоди, що узгоджується з
приписами статті 215 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до частини першої статті 218
Цивільного кодексу України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Згідно із абзацом 4 пункту 3.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними",
у разі недотримання сторонами
письмової форми правочину для
з'ясування факту його вчинення та
змісту слід виходити з приписів
частини другої статті 205 Цивільного
кодексу України; поведінка сторін, що
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків, може
доводитися письмовими доказами та
поясненнями сторін. Недодержання форми
правочину, якої вимагає закон, тягне за
собою недійсність правочину лише у
разі, коли це прямо передбачено
законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059,
1107 Цивільного кодексу України. У
зазначених випадках правочин є
нікчемним.

Відповідно до частини першої статті 640
Цивільного кодексу України договір є
укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції. Як убачається із
матеріалів справи, між сторонами
виникли правовідносини з приводу
поставки продукції на підставі
договору поставки в силу пункту 1
частини другої статті 11 Цивільного
кодексу України.

Факт укладення та виконання спірного
Договору підтверджується вчиненими
сторонами діями: поставкою продукції
відповідачем, прийняттям цієї
продукції позивачем та частковою
оплатою поставленої продукції.

Крім того, як правомірно встановлено
судом першої інстанції, матеріали
справи не містять доказів
неправомірного використання факсиміле
відповідачем.

Відтак, з врахуванням факту виконання
сторонами Договору та недоведення
позивачем обставин, з якими стаття 215
Цивільного кодексу України пов'язує
недійсність правочину, місцевий
господарський суд правомірно відмовив
у задоволенні позову.

За змістом ст. 34 ГПК України, обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Також, згідно ч.2 статті 43 ГПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Сторони вільні у наданні
господарському суду своїх доказів і
доведенні їх переконливості. Проте
вирішуючи питання щодо доказів
господарські суди повинні враховувати
інститут допустимості засобів
доказування, згідно з яким обставини
справи, що відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Ніякі докази не мають для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили (ст. 43 ГПК України).
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищенаведене в
сукупності, апеляційний господарський
суд не вбачає правових підстав для
скасування оскаржуваного рішення у
даній справі. Твердження ж скаржника
про порушення і неправильне
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального права при
прийнятті оскаржуваного рішення, не
знайшли свого підтвердження, в зв'язку
з чим підстави для скасування
законного та обґрунтованого судового
акта відсутні.

Судовий збір за перегляд рішення в
апеляційному порядку покласти на
скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 ГПК
України,

Львівський апеляційний господарський
суд, П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду
Тернопільської області від 14.05.2012 р. у
справі № 7/20/5022-188/2012 залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

Повна постанова складена 21 лютого 2014р.

Головуючий суддя
Марко Р.І.

Суддя
Бойко С.М.

Суддя
Бонк Т.Б.