ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.02.2014
Справа № 905/3161/13

Господарський суд Донецької області у
складі колегії суддів: головуючого
судді Макарова Ю.В., суддів Шилова О.М.
та Кучерява О.О., при секретарі судового
засідання Гречух В.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
господарського суду справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю „МІК", м. Запоріжжя,

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства
„Енергомашспецсталь", м. Краматорськ,
Донецька область

про стягнення 322888грн.99коп.

За участю представників сторін

від позивача: Раздобаров П.В. за
довіреністю від 03.01.2014р., Харцизова Т.В.
за довіреністю від 08.01.2014р.;

від відповідача: Нощенко Л.Г. за
довіреністю №17/984 від 08.07.2011р.;

СУТЬ СПОРУ

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю „МІК" м. Запоріжжя,
звернувся до господарського суду
Донецької області з позовом до
відповідача, Публічного акціонерного
товариства „Енергомашспецсталь", м.
Краматорськ, Донецька область про
стягнення заборгованості у розмірі
298222грн.15, пені в розмірі 17627грн.79коп., 3%
річних у розмірі 7039грн.05коп., що разом
становить 322888грн.99коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за договором постачання №
15/1872 від 19.11.2008р. щодо своєчасної та
повної оплати поставленого за
Специфікацією №19 від 25.11.2008р. до
вказаного договору товару.

Відповідач 06.06.2013р. звернувся до суду із
зустрічною позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „МІК" про визнання
договору № 15/1872 від 19.11.2008р. недійсним,
яка ухвалою від 06.06.2013р. була повернута
без розгляду.

У зв'язку із надходженням від
відповідача за первісним позовом
апеляційної скарги №17/821-2529 від 10.06.2013р.
на ухвалу господарського суду
Донецької області від 06.06.2013р. та
необхідністю направлення матеріалів
справи до Донецького апеляційного
господарського суду, суд ухвалою від
13.06.2013р. зупинив провадження по справі.

Ухвалою від 13.08.2013р. суд поновив
провадження по справі.

27.08.2013р. позивач надав через канцелярію
суду пояснення №06-17-02/ю від 17.06.2013р.
стосовно розподілу сплачених
відповідачем коштів у сумі 153656грн.87коп.

27.08.2013р. позивач надав через канцелярію
суду заяву про уточнення позовних
вимог №06-17-01/ю від 17.06.2013р., відповідно
до якої просить суд стягнути з
відповідача суму основного боргу у
розмірі 298222грн.15коп., пеню у розмірі
18399грн.98коп., 3% річних у розмірі
7181грн.42коп., що разом становить
323803грн.55коп. Як вбачається зі змісту
вказаної заяви, позивач фактично
збільшив розмір позовних вимог, право
на що передбачено ч.4 ст.22
Господарського процесуального кодексу
України. Заява прийнята судом до
розгляду.

Ухвалою від 27.08.2013р. суд зупинив
провадження по справі до завершення
розгляду господарським судом
Донецької області пов'язаної з нею
справи №905/6007/13 за позовною заявою ПАТ
"Енергомашспецсталь" до ТОВ „МІК" про
визнання договору №15/1872 від 19.11.2008р.
недійсним.

Ухвалою від 08.01.2014р. суд продовжив строк
розгляду справи до 03.02.2014р. та поновив
провадження по справі, оскільки
обставини, які зумовили зупинення
провадження по справі були усунуті.

17.01.2014р. відповідач звернувся до суду з
заявою про призначення колегіального
розгляду справи, яка у подальшому була
задоволена судом.

21.01.2014р. позивач звернувся до суду з
заявою, у якій просив суд вважати
розрахунок пені, який наданий через
канцелярію суду 27.08.2013р. у якості
остаточного.

21.01.2014р. позивач звернувся до суду з
заявою про уточнення позовних вимог, у
якій просить суд стягнути з
відповідача суму основного боргу у
розмірі 298222грн.15коп., пеню у розмірі
18399грн.98коп. та 3% річних у розмірі
15082грн.68коп., всього 331704грн.81коп. Як
вбачається зі змісту вказаної заяви,
позивач фактично збільшив розмір
позовних вимог, право на що передбачено
ч.4 ст.22 Господарського процесуального
кодексу України.

Збільшення розміру позовних вимог
здійснено позивачем внаслідок
перерахування розміру 3% річних.

Суд приймає до розгляду заяву позивача
про збільшення розміру позовних вимог
та у подальшому розглядає позовні
вимоги з її урахуванням.

28.01.2014р. через канцелярію суду від
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву №17/142 від 27.01.2014р., яким заперечив
проти задоволення позовних вимог,
мотивуючи свою позицію по суті спору
тим, що оскільки позивачем не виконані
свої зобов'язання з передачі
відповідачу всіх передбачених п.6.1.
договору документів, обов'язок
здійснити оплату продукції у покупця
ще не настав. Крім того відповідач
зауважив, що редакція акту звірки
позивача має розбіжності з даними
відповідача щодо сум оплати. За змістом
відзиву відповідач також посилається
на частковий сплив строку позовної
давності в частині заявленої до
стягнення пені.

Разом з відзивом на позовну заяву
відповідачем подана заява про
застосування строку позовної давності
в частині стягнення пені.

Розпорядженням голови господарського
суду Донецької області від 30.01.2014р. був
призначено колегіальний розгляд
справи №905/3161/13 у наступному складі:
головуючий суддя Макарова Ю.В., судді
Шилова О.М. та Кучерява О.О.

18.02.2014р. позивач на вимогу суду надав
письмові пояснення по справі, за
змістом яких визначив яким чином
здійснювався розподіл сплачених
відповідачем грошових коштів
відповідно до бухгалтерського обліку
ТОВ «МІК».

В судовому засіданні 18.02.2014р.
відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечив з підстав, викладених у
відзиві, просив суд відкласти розгляд
справи задля проведення звірки
розрахунків з позивачем.

В судовому засіданні 18.02.2014р. позивач
підтримав позовні вимоги, категорично
заперечував проти відкладення
розгляду справи, оскільки вважає, що
наявних у матеріалах справи доказів
достатньо для прийняття рішення по
справі.

Судова колегія відхилила клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи, з огляду на наступне.

Суд неодноразово ухвалами від 21.05.2013р.,
13.08.2013р., 08.01.2014р., 30.01.2014р. зобов'язував
відповідача звірити розрахунки з
позивачем, у разі заперечень на акт
звірки позивача надати власну редакцію
акту звірки взаєморозрахунків, але
відповідач не надав доказів виконання
вимог ухвал суду в цій частині, що
свідчить про недбале користування
стороною своїми процесуальними
правами та неповагу до суду.

Суд вважає, що з часу порушення
провадження у справі у відповідача
було достатньо часу для проведення
звірки розрахунків з позивачем, наразі
в матеріалах справи відсутні будь-які
докази звернення відповідача до
позивача з пропозиціями провести таку
звірку.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Статтею 77
ГПК України передбачено, що
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні. Відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Численними рішеннями Європейського
суду з прав людини у справах проти
України визнано порушення пункту 1
статті 6 "Право на справедливий суд"
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, що, зокрема,
полягало у тому, що національними
судами не забезпечено розгляд справи
заявника в "розумний строк" через
затримки у провадженні, в основному з
вини судів першої інстанції.

Про необхідність витребування від
сторін будь-яких інших доказів, без
яких неможливо розглянути дану справу,
до суду не заявлялося. Відповідач
жодним чином не довів неможливість
винесення рішення у судовому засіданні
18.02.2014р.

Зважаючи на те, що у матеріалах справи
міститься відзив на позовну заяву, суд
визнав за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами, оскільки їх
достатньо для правильної юридичної
кваліфікації спірних правовідносин.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України
складено протокол судового засідання.

Суд дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані суду докази в порядку
ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, суд ВСТАНОВИВ:

19.11.2008р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю „МІК"
(постачальником) та Відкритим
акціонерним товариством
«Енергомашспецсталь» (покупцем) був
укладений договір поставки № 15/1872 (далі
за текстом - договір), згідно з яким
постачальник зобов'язується передати у
встановлений строк продукцію (надалі
товар) у власність покупця, а покупець
зобов'язується у відповідності з
умовами цього договору прийняти та
сплатити її.

Відповідно до п. 1.2 договору
найменування, номенклатура
(асортимент), кількість, якісні та інші
характеристики продукції (товару), її
ціна, строки та умови поставки
зазначаються в специфікаціях, яка є
невід'ємною частиною даного договору.

Згідно із п. 2.1 договору, ціна продукції
зазначається у специфікації, яка є
невід'ємною частиною договору.

Пунктом 2.2 договору визначено, що
орієнтована сума цього договору на
момент його укладання складає 900000,00грн.
Загальна сума договору є змінною
величиною та складається з суми усіх
специфікацій, складених до цього
договору.

Відповідно до п. 9.1 договору оплата
здійснюється покупцем шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальника у
національній валюті України, у строки,
зазначені у відповідних специфікаціях
до цього договору, але не пізніше 60
календарних днів з моменту постачання
товару.

Згідно із п. 13.2 договору, договір
вступає в силу з моменту його
підписання та діє до 31.12.2009р.

У пункті 13.3 договору сторони погодили,
що у разі невиконання сторонами своїх
зобов'язань за цим договором, він
вважається пролонгованим на строк до
моменту остаточного виконання
сторонами своїх зобов'язань.

Сторони уклали Додаткову угоду №1 від
30.12.2009р. до договору, якою продовжили
строк дії договору до 31.12.2010р.,
Додатковою угодою №6 від 30.12.2011р. до
договору сторони продовжили строк дії
договору до 31.12.2012р.

За умовами п.п. 1.2, 9.1 договору сторони
уклали Специфікацію № 19 від 25.11.2008р. до
договору, якою визначили найменування
товару, його кількість та вартість,
визначили строк поставки, а також
наступні умови оплати - протягом 30 днів
після факту поставки.

Спірний договір та додаткові угоди до
нього, Специфікація № 19 від 25.11.2008р.
підписані сторонами без будь-яких
заперечень та скріплені їх печатками.

Відповідно до вимог та положень закону
України "Про акціонерні товариства"
№514-VI від 17.09.2008р. Відкрите акціонерне
товариство "Енергомашспецсталь"
змінило найменування на Публічне
акціонерне товариство
"Енергомашспецсталь". У зв'язку з цим, до
правоустановчих документів
відповідача були внесені відповідні
зміни, про що свідчать свідоцтво про
державну реєстрацію юридичної особи
серії А00 № 608386 та Довідка з ЄДРПОУ АБ №
564306, статут у новій редакції дата
реєстрації 28.04.2011р.

У п.1.2, п. 1.3 статуту Публічного
акціонерного товариства
"Енергомашспецсталь" у новій редакції
(дата реєстрації 28.04.2011р.) обумовлено, що
товариство змінило свою назву з
Відкритого акціонерного товариства
"Енергомашспецсталь" на Публічне
акціонерне товариство
"Енергомашспецсталь" згідно з рішенням
Загальних зборів акціонерів
Товариства (Протокол річних Загальних
зборів акціонерів Відкритого
акціонерного товариства
«Енергомашспецсталь» №1 від 21.04.2011р.),
Публічне акціонерне товариство
"Енергомашспецсталь" є
правонаступником всіх прав та
обов'язків Відкритого акціонерного
товариства «Енергомашспецсталь».

В позовній заяві позивач посилається
на те, що у виконання зобов'язань за
договором № 15/1872 від 19.11.2008р. передав
відповідачу обумовлену Специфікацією
№19 від 25.11.2011р. продукцію загальною
вартістю 451879грн.02коп., але товар був
оплачений відповідачем лише частково у
сумі 153656грн.87коп., внаслідок чого
виникла заявлена до стягнення сума
основного боргу у розмірі 298222грн.15коп.

12.03.2013р. позивач надіслав
відповідачу претензію № 03-05-13/01 від
05.03.2013р., якою просив погасити виниклу
заборгованість та сплатити нараховані
за неналежне виконання зобов'язання з
оплати товару суму штрафних санкцій,
однак, як стверджує позивач, вимога
залишилася відповідачем без відповіді
та задоволення.

Викладені обставини призвели до
звернення позивача з позовом до суду за
захистом порушеного права.

Відповідач позовні вимоги не визнав з
підстав, викладених письмово у відзиві.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд вважає вимоги
Позивача до Відповідача такими, що
підлягають задоволенню частково,
враховуючи наступне:

Враховуючи статус сторін та характер
правовідносин між ними, останні
(правовідносини) регулюються
насамперед відповідними положеннями
Господарського і Цивільного кодексів
України та умовами укладеного між ними
договору.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають зокрема
з договорів. Аналогічні положення
встановлені і в ст.ст. 173-175
Господарського кодексу України.

Як вбачається із змісту позовної заяви,
предметом даного позову, враховуючи
надану суду 21.01.2014р. заяву про
збільшення розміру позовних вимог, є
стягнення з відповідача суми боргу у
розмірі 298222грн.15коп., пені в розмірі
18399грн.98коп., 3% річних у розмірі
15082грн.68коп., підставою позову є договір
поставки № 15/1872 від 19.11.2008р.

Договір 15/1872 від 19.11.2008р є підставою для
виникнення у його сторін прав і
обов'язків, визначених ним та за своїм
змістом та правовою природою є
договором поставки та підпадає під
правове регулювання норм статті 712 ЦК
України та статей 264-271 ГК України. В
частині, що не суперечить Договору, до
вказаного правочину також
застосовуються норми ЦК України, які
регулюють правила купівлі-продажу
(статті 655-697 ЦК України).

Матеріали справи містять засвідчену
копію постанови Донецького
апеляційного господарського суду від
04.12.2013р., якою рішення господарського
суду від 15.10.2013р., яким відмовлено в
задоволенні позовних вимог ПАТ
"Енергомашспецсталь" до ТОВ "МІК" про
визнання договору поставки №15/1872 від
19.11.2008 недійсним, залишено без змін.

Відомості щодо оскарження постанови
Донецького апеляційного
господарського суду від 04.12.2013р. в
касаційному порядку в матеріалах
справи відсутні.

Відповідно до ст. 655 Цивільного
кодексу України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується, що
на виконання умов договору поставки №
15/1872 від 19.11.2008р. позивач за видатковими
накладними №РН-01/12/24 від 12.01.2012р. на суму
109182грн.00коп., №РН-02/21/09 від 21.02.2012р. на
суму 54201грн.00коп., №РН-03/20/02 від 20.03.2012р.
на суму 17460грн.00коп., №РН-05/04/19 від
04.05.2012р. на суму 43200грн.00коп., №РН-05/18/03
від 18.05.2012р. на суму 207540грн.00коп.,
№РН-12/25/74 від 25.12.2012р. на суму
20296грн.02коп. здійснив поставку
відповідачу обумовленого Специфікацію
№ 19 до вказаного договору товару
загальною вартістю 451879грн.02коп.

Поставлений згідно зазначених
накладних товар на підставі
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей №56 від
11.01.2012р., №409 від 20.02.2012р., №660 від 20.03.2012р.,
№1093 від 04.05.2012р., №2017 від 18.05.2012р., №3186
від 25.12.2012р. прийнято уповноваженою
особою відповідача, що підтверджується
відповідним підписом на накладних.

Факт отримання товару на загальну
суму 451879грн.02коп. не спростований
відповідачем у відзиві на позов.

Господарський суд приймає до уваги, що
покупцем при отриманні товару не
подавалося жодних заперечень щодо
неналежності виконання постачальником
прийнятих за договором зобов'язань з
поставки товару.

Оскільки суду не надано доказів
незгоди відповідача щодо належності
виконання позивачем прийнятих на себе
згідно договору зобов'язань, не надано
доказів відмови від цього товару та
прийняття його у встановленому порядку
на відповідальне зберігання, суд
дійшов висновку, що свої зобов'язання
позивач виконав у відповідності з
умовами договору № 15/1872 від 19.11.2008р.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
законодавством не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до умов закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутністю таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7
ст. 193 Господарського кодексу України
та ст. 525 Цивільного кодексу України
встановлюють загальне правило щодо
заборони односторонньої відмови від
зобов'язання або односторонньої зміни
його умов, що кореспондується із
вимогами ст. 629 Цивільного кодексу
України щодо обов'язковості договору
для виконання сторонами.

Відповідно до п. 9.1 договору оплата
здійснюється покупцем шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальника у
національній валюті України, у строки,
зазначені у відповідних специфікаціях
до цього договору, але не пізніше 60
календарних днів з моменту постачання
товару.

Як вже зазначалося, Специфікацією №19
від 25.11.2011р. визначенні наступні умови
оплати - протягом 30 днів після факту
поставки.

Враховуючи, що товар за видатковою
накладною №РН-01/12/24 був поставлений та
відповідно отриманий відповідачем
12.01.2012р., то з урахуванням умов
Специфікації №19 від 25.11.2011р. до
договору, строк його оплати наступив
для відповідача 11.02.2011р., а вже з 12.02.2011р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання; строк оплати отриманого
за накладною №РН-02/21/09 від 21.02.2012р.
товару наступив для відповідача
22.03.2012р., а вже з 23.03.2012р. почалося
прострочення виконання зобов'язання;
строк оплати товару за накладною
№РН-03/20/02 від 20.03.2012р. наступив для
відповідача 19.04.2012р., а вже з 20.04.2012р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання; строк оплати отриманого
за накладною №РН-05/04/19 від 04.05.2012р.
товару наступив для відповідача
03.06.2012р., а вже з 04.06.2012р. почалося
прострочення виконання зобов'язання;
строк оплати товару за накладною
№РН-05/18/03 від 18.05.2012р. наступив для
відповідача 17.06.2012р., а вже з 18.06.2012р.
почалося прострочення виконання
зобов'язання; строк оплати товару за
накладною №РН-12/25/74 від 25.12.2012р.
наступив для відповідача 24.01.2013р., а вже
з 25.01.2013р. почалося прострочення
виконання зобов'язання зі сплати
вартості отриманого товару.

Як стверджує позивач, спірний товар був
оплачений відповідачем лише частково у
сумі 153656грн.87коп. А саме, як вбачається
з наданих суду 27.08.2013р. позивачем
письмових пояснень, наданої суду
18.02.2014р. таблиці розподілу платежів за
підписом генерального директора та
головного бухгалтера ТОВ „МІК",
відповідно до бухгалтерського обліку
ТОВ „МІК" лише товар за накладною
№РН-01/12/24 від 12.01.2012р. був повністю
сплачений відповідачем, товар за
накладною №РН-02/21/09 від 21.02.2012р.
оплачений лише частково у сумі
44474грн.87коп., інші спірні накладні
залишилися повністю без оплати.

Посилаючись на те, що в призначенні
платежу не було зазначено саме за який
рахунок надійшла оплата, а зазначалось
лише про те, що платіж надійшов згідно
договору № 15/1872 від 19.11.2008р., оплати
згідно бухгалтерського обліку
зараховувалися позивачем на власний
розсуд в рахунок погашення більш
ранніх заборгованостей відповідача.

Приймаючи до уваги той факт, що як
свідчать матеріали справи при оплаті
відповідачем в платіжних дорученнях не
вказувалися в призначенні платежів
конкретні первинні документи, що є
предметом даного спору, суд
погоджується з правом позивача
здійснювати рознесення платежів,
отриманих від відповідача, на підставі
ст.ст. 8, 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" на власний розсуд
в рахунок оплати заборгованості за
раніше поставлений товар.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 цього ж Кодексу
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи, що матеріалами справи
доведений факт отримання відповідачем
товару на загальну суму 451879грн.02коп.,
докази сплати суми заборгованості у
розмірі 298222грн.15коп. суду не надані,
заборгованість у вказаному розмірі не
спростована відповідачем належними та
допустимими доказами, заявлений розмір
боргу в тому числі підтверджується
наявною в матеріалах справи довідкою
за підписом головного бухгалтера та
генерального директора Товариства з
обмеженою відповідальністю «МІК»
станом на 21.01.2014р., актом звірки в
редакції позивача станом на 10.02.2014р.,
господарський суд задовольняє позовні
вимоги в частині стягнення суми боргу у
розмірі 298222грн.15коп. в повному обсязі.

Доводи відповідача у відзиві про те, що
строк оплати товару не настав, оскільки
позивач разом з товаром не передав всі
документи, передбачені п. 6.1 договору,
не приймаються колегією суддів до
уваги, адже спір щодо отримання товару
між сторонами відсутній. Наразі умови
укладеного між сторонами без
заперечень та зауважень договору не
пов'язують момент здійснення оплати
товару відповідачем з моментом
направлення або отримання документів
від позивача.

Таким чином, відповідач не мав жодних
підстав для ухилення від виконання
обов'язку із здійснення повного
розрахунку за отриманий ним товар
відповідно до вищевизначених умов -
протягом 30 днів після факту поставки.

Разом з цим суд відзначає наступні
обставини.

Дійсно, відповідно до п. 6.1 договору
постачальник зобов'язується надати
покупцю одночасно з продукцією
наступні документи: а)рахунок; б)
сертифікат якості (паспорт, технічний
паспорт, сертифікат відповідності, або
інший документ підтверджуючий якість
продукції), в) накладну (у накладній
обов'язково посилання на отримувача
продукції), г) податкову накладну.

Підписання покупцем накладної, або
іншого документа, підтверджуючого
передання йому товару, є
підтвердженням виконання
постачальником п. 6.1 цього договору, що
безпосередньо зазначено у п. 6.2
договору.

Видаткові накладні №РН-01/12/24 від
12.01.2012р., №РН-02/21-09 від 21.02.2012р., №РН-03/20/02
від 20.03.2012р., №РН-05/04/19 від 04.05.2012р.,
№РН-05/18/03 від 18.05.2012р., №РН-12/25/74 від
25.12.2012р. підписані уповноваженим
представником відповідача без жодних
заперечень, наразі у накладних
засвідчено факт отримання відповідних
документів на товар.

Посилаючись на несвоєчасне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань, позивач просить суд також
стягнути з відповідача 3% річних у сумі
15082грн.68коп., які нараховані відповідно
до остаточного розрахунку, який
наданий суду 21.01.2014р..

Системний аналіз законодавства
свідчить, що обов'язок боржника
відшкодувати кредитору причинені
інфляцією збитки з нарахуванням
процентів річних, випливає з вимог ст.
625 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд, дослідивши розрахунок 3% річних
встановив, що позивачем вірно
визначений момент настання права
вимагати від відповідача виконання
грошового зобов'язання з оплати товару,
однак позивачем під час здійснення
розрахунку не враховано, що загальна
кількість днів у 2012р. - 366 днів, а у 2013р.
складає 365 днів.

Суд, здійснивши власний розрахунок 3%
річних за кожною накладною в межах
обраних позивачем періодів
нарахування, за формулою: Сума санкції
= С х 3 х Д : 366 (2012)/365 (2013) : 100, де С - сума
заборгованості, Д - кількість днів
прострочення, встановив, що
обґрунтованою є сума 3% річних в розмірі
15081грн.76коп. Отже, суд задовольняє
вимоги позивача в частині стягнення 3%
річних на суму 15081грн.76коп., у зв'язку з
чим відмовляє в частині стягнення пені
в сумі 0грн. 92коп.

В зв'язку з невиконанням відповідачем
грошових зобов'язань з оплати
поставленого товару позивач,
посилаючись на п. 10.4 договору, просить
суд також стягнути з відповідача пеню в
розмірі 18399грн.98коп., яка нарахована
відповідно до розрахунку, який наданий
27.08.2013р., наступним чином:

- за накладною №РН-01/12/24 від 12.01.2012р. за
період з 12.02.2012р. по 19.02.2012р. на суму
боргу 108525грн.14коп., за період з 20.02.2012р.
по 12.03.2012р. на суму 65525грн.13коп., за
період з 13.03.2012р. по 13.05.2012р. на суму
45525грн.13коп., за період з 14.05.2012р. по
15.05.2012р. на суму 15525грн.13коп.,

- за накладною №РН-02/21/09 від 21.02.2012р. за
період з 23.03.2012р. по 15.05.2012р. на суму
боргу 54201грн.00коп., за період з 16.05.2012р.
по 23.12.2012р. на суму 39726грн.13коп., за
період з 24.12.2012р. по 05.03.2013р. на суму
9726грн.13коп.,

- за накладною №РН-03/20/02 від 20.03.2012р. за
період з 20.04.2012р. по 05.03.2013р. на суму
боргу 17460грн.00коп.,

- за накладною №РН-05/04/19 від 04.05.2012р. за
період з 04.06.2012р. по 05.03.2013р. на суму
боргу 43200грн.00коп.,

- за накладною №РН-05/18/03 від 18.05.2012р. за
період з 18.06.2012р. по 05.03.2013р. на суму
боргу 207540грн.00коп.,

- за накладною №РН-12/25/74 від 25.12.2012р. за
період з 25.01.2013р. по 05.03.2013р. на суму
боргу 20296грн.02коп.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Під неустойкою (штрафом, пенею),
відповідно до ст. 549 цього Кодексу,
розуміється грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Неустойка є одним із видів
забезпечення виконання зобов'язання
(ст. 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу
України та ст. 230 Господарського
кодексу України виконання зобов'язань
може забезпечуватися в т.ч. неустойкою.

З огляду на встановлений ст.ст. 6, 627
Цивільного кодексу України принцип
свободи договору, сторони при
укладанні договору вправі
встановлювати міру відповідальності
за порушення умов договору на власний
розсуд.

Так, сторони у п. 10.4. договору дійшли
згоди, у разі несвоєчасної оплати
поставленої продукції, покупець
сплачує постачальнику пеню у розмірі
облікової ставки НБУ, діючої на момент
прострочення, за кожен день
прострочення.

Дослідивши представлений позивачем
розрахунок суд дійшов наступних
висновків:

- позивач вірно визначив момент
настання права вимагати від
відповідача оплати товару,
поставленого за спірними накладними;

- позивачем під час здійснення
розрахунків не враховано, що загальна
кількість днів у 2012р. складає 366 днів, а
у 2013р. - 365 днів.

- позивачем при розрахунку пені за
накладними №РН-02/21/09 від 21.02.2012р.,
№РН-03/20/02 від 20.03.2012р., №РН-05/04/19 від
04.05.2012р., №РН-05/18/03 від 18.05.2012 не
враховано, що відповідно до ч.6 ст. 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане. Тобто спеціальним
законодавством встановлено
присікальний строк нарахування
штрафних санкцій. Після закінчення
вказаного строку їх нарахування
припиняється.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 Цивільного
кодексу України строк, що визначений
місяцями, спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Таким чином, оскільки прострочення
виконання зобов'язання з оплати товару
за накладною №РН-02/21/09 від 21.02.2012р.
виникло з 23.03.2012р., то граничним днем
нарахування пені за цією накладною є
23.09.2012р.; оскільки прострочення
виконання зобов'язання з оплати товару
за накладною №РН-03/20/02 від 20.03.2012р.
виникло з 20.04.2012р., то граничним днем
нарахування пені є 20.10.2012р., оскільки
прострочення виконання зобов'язання з
оплати товару за накладною №РН-05/04/19
від 04.05.2012р. виникло з 04.06.2012р., то
граничним днем нарахування пені є
04.12.2012р., оскільки прострочення
виконання зобов'язання з оплати товару
за накладною №РН-05/18/03 від 18.05.2012р.
виникло з 18.06.2012р., то граничним днем
нарахування пені є 18.12.2012р.

Відповідач звернувся до суду з заявою
про застосування строку позовної
давності щодо нарахування пені.

У зв'язку зі зверненням з вказаною
заявою, суд відповідно до ст.267
Цивільного кодексу України при
розгляді справи застосовує позовну
давність.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України, перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалась або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

За змістом п. 1 частини 2 ст. 258
Цивільного кодексу України щодо вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені)
передбачена спеціальна позовна
давність в один рік. При цьому,
враховуючи п.11 Роз'яснення ВАС України
від 16.04.93р. №01-6/438 строк позовної
давності необхідно обчислювати щодо
кожного дня окремо.

Як свідчить штемпель на поштовому
конверті, позовна заява була надіслана
позивачем на адресу суду 25.04.2013р. Таким
чином, позивач не пропустив строк
позовної давності для пред'явлення
вимоги щодо стягнення з відповідача
суми пені, яка нараховується починаючи
з 25.04.2012р.

Отже, виходячи з розрахунку, який
наданий позивачем 27.08.2013р., строк
позовної давності щодо вимог про
стягнення пені за накладною РН-01/12/24 за
період з 12.02.2012р. по 24.04.2012р., за
накладною №РН-02/21/09 за період з 23.03.2012р.
по 24.04.2012р., за накладною №РН-03/20/02 за
період з 20.04.2012р. по 24.04.2012р. сплив, що
відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України є підставою для
відмови в позові в цій частині,
оскільки відповідач заявив про
застосування позовної давності.

Суд, зробивши власний арифметичний
розрахунок пені (в межах обраних
позивачем періодів, враховуючи приписи
ч.6 ст. 232 ГК України) за накладною
РН-01/12/24 за період з 25.04.2012р. по 15.05.2012р.,
за накладною №РН-02/21/09 за період з
25.04.2012р. по 23.09.2012р., за накладною
№РН-03/20/02 за період з 25.04.2012р. по 20.10.2012р.,
за накладною №РН-05/04/19 за період з
04.06.2012р. по 04.12.2012р., за накладною
№РН-05/18/03 за період з 18.06.2012р. по 18.12.2012р.,
за накладною №РН-12/25/74 за період з
25.01.2013р. по 05.03.2013р. встановив, що
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню, є сума пені в розмірі
11744грн.66коп.

Оскільки відповідач скористався своїм
правом та заявив про застосування
позовної давності, відповідно до ч.4
ст.267 Цивільного кодексу України, суд
відмовляє в задоволенні позовних вимог
щодо стягнення з відповідача пені у
розмірі 6655грн. 32коп.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 11, 254, 256, 258, 261, 509, 525, 526, 530, 546, 548, 610,
625, 655, 692 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 173-175, 232 Господарського кодексу
України, ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю „МІК", м. Запоріжжя до
Публічного акціонерного товариства
„Енергомашспецсталь", м. Краматорськ,
Донецька область про стягнення суми
основного боргу в розмірі 298222грн.15коп.,
пені у розмірі 18399грн.98коп., 3% річних у
розмірі 15082грн.68коп. - задовольнити
частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Енергомашспецсталь»
(юридична адреса: 84306, Донецька обл., м.
Краматорськ, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю „МІК" (юридична
адреса: 69096, м. Запоряжжя, вул.. Північне
шосе, буд.69а, ) суму
основного боргу в розмірі 298222грн.15коп.,
пеню в розмірі 11744грн.66коп., 3% річних у
розмірі 15081грн.76коп., судові витрати в
сумі 6500грн. 97коп.

Видати наказ після набрання рішення
законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

У судовому засіданні 18.02.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги - після розгляду справи
апеляційним господарським судом, якщо
рішення не буде скасовано.

Повний текст
рішення складено та підписано 19.02.2014р.

Головуючий суддя
Ю.В. Макарова

Суддя
О.М. Шилова

Суддя
О.О. Кучерява