ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р.
Справа № 914/3299/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Мельник Г.І.

суддів
Михалюк О.В.

Новосад Д.Ф.

розглянувши апеляційну скаргу
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної

акціонерної компанії
"Нафтогаз України" №31/10-4942 від 04.11.2013р.

на рішення Господарського суду
Львівської області від 28.10.2013 року

у справі № 914/3299/13

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії

"Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача Державного
підприємства "Львівський
бронетанковий завод", м. Львів

про стягнення
заборгованості у сумі 46381,81грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явилися

від відповідача - Крукеницька Т.М.
(довіреність №55 від 02.01.2013 року)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 28.10.2013 року у
справі №914/3299/13 (суддя Фартушок Т.Б.), з
врахуванням ухвали про виправлення
описки від 19.12.2013р., позов задоволено
частково; стягнуто з Державного
підприємства "Львівський
бронетанковий завод" на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" 3778,92 грн. пені, 128,32
грн. інфляційних втрат, 2294,27 грн. 3%
річних, 1720,50грн. судового збору; в
частині стягнення 40101,48 грн. боргу
провадження у справі припинено; в решті
позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що
між сторонами існували договірні
правовідносини щодо виконання
Договору № 22/11-ТЕ-1108-Н про закупівлю
природного газу за державні кошти від
23.12.2010р., Договору № 24/11-0117/01 поставки
природного газу від 28.01.2011р. та Договору
№ 24/11-0117/01-0/ПДВ поставки природного
газу від 30.08.2011р., при цьому вимоги
сторін в частині стягнення 40101,48 грн.
основного боргу є зустрічними,
однорідними, строк виконання
зобов'язань за ними настав, а тому суд
дійшов висновку, що підстави для
стягнення основного боргу відсутні, а
провадження у справі в цій частині
підлягає припиненню на підставі пункту
1-1 частини 1 статті 80 ГПК України у
зв'язку з відсутністю предмету спору.

Разом з тим, судом першої
інстанції враховано те, що відповідач
своїми діями порушив умови Договору №
24/11-0117/01-0/ПДВ від 30.08.2011р. та вимоги
статті 526 Цивільного кодексу України,
яка передбачає, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства. Відтак, місцевим
господарським судом задоволено
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
інфляційних втрат у розмірі 207,14 грн. за
період з вересня 2011р. по червень 2013р., 3%
річних у розмірі 2294,27 грн. за період з
06.09.2011р. по 23.08.2013р. та пені у розмірі 3778,92
грн. за період з 21.02.2011р. по 21.05.2012р.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням місцевого господарського
суду Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" оскаржила його в
апеляційному порядку, звернувшись до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою №31/10-4942 від 04.11.2013р., в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Львівської
області від 28.10.2013р. у справі № 914/3299/13 в
частині припинення провадження у
справі щодо стягнення суми основного
боргу, оскільки вважає, що рішення в цій
частині прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та без дослідження усіх істотних
обставин.

Свої доводи скаржник аргументує
тим, що судом першої інстанції порушено
ст. ст. 215, 601 ЦК України та ст. 203 ГК
України, а також ст. ст. 4-2, 43, 83 ГПК
України, оскільки виконання
зобов'язання шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимог може
здійснюватися за заявою однієї із
сторін виключно у разі відсутності
заперечень з іншої.

При цьому, апелянт покликається
на те, що проведення заліку зустрічних
однорідних вимог за Договором №
22/11-ТЕ-1108-Н від 23.12.2010р. на суму 12 609,26
грн., за Договором № 24/11-0117/01 від 28.01.2011р.
на суму 29 010,06 грн. та зобов'язання ДП
«Львівський бронетанковий завод»
перед ДК «Газ України» за Договором
поставки природного газу №
24/11-0117/01-0/ПДВ від 30.08.2011р. на суму 40 101,48
грн. є неможливе, у зв'язку з
відсутністю однорідних вимог.

Поряд з цим, апелянт вказує, що
ціна на газ по договорах на постачання
природного газу, на підставі яких
відповідачем проведено взаємозалік, не
є однаковою, а саме:

- по Договору № 22/11-ТЕ-1108-Н від
23.12.2010р. передбачено 20 % ПДВ

- по Договору № 24/11-0117/01 від 28.01.2011р.
передбачено 20 % ПДВ

- по Договору № 24/11-0117/01-0/ПДВ від
30.08.2011р. передбачено 0 % ПДВ

Таким чином, скаржник акцентує
увагу на податковому обтяженні
платника податків перед державою у
розмірі 20 % ПДВ та 0 % ПДВ, що не може
також вважатися однорідною вимогою.

Крім цього, скаржник зазначає, що
на заяву відповідача про проведення
взаємозаліку ДК «Газ України» було
надано відповідь, про неможливість
його проведення.

Скориставшись своїм правом,
наданим ст. 96 ГПК України, Державне
підприємство "Львівський
бронетанковий завод" подало відзив на
апеляційну скаргу, в якому доводи
скаржника спростовує, зазначає, що
грошові вимоги, які виникли між
сторонами є зустрічними, однорідними,
строк виконання за ними настав та
вважає, що немає підстав для скасування
або зміни рішення господарського суду
Львівської області від 28.10.2013р.,
оскільки судом повно з'ясовано та
доведено ті обставини, що мають
значення для справи, норми
матеріального та процесуального права
застосовані вірно та без порушень,
відтак просить апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду Львівської
області від 28.10.2013р. у справі № 914/3299/13 в
частині припинення провадження щодо
стягнення суми основного боргу
залишити без змін.

В дане судове засідання прибула
представник відповідача, однак,
позивач явки уповноваженого
представника не забезпечив, хоча
своєчасно та належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду
апеляційної скарги, ухвалою
Львівського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014р.

При цьому, 17 лютого 2014 року
Львівському апеляційному
господарському суду від представника
позивача поступила телеграма про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
неможливістю забезпечення явки
представника у судове засідання.

При цьому, слід зазначити, що
Господарський процесуальний кодекс
України не обмежує кількості
представників, яких може призначити
одна особа. Так, юридичну особу за
посадою може представляти її керівник.
Інші особи, які є штатними працівниками
юридичної особи, можуть бути її
представниками, якщо вони діють у
межах, визначених законодавством чи
установчими документами юридичної
особи.

Частиною 3 ст. 28 ГПК України
визначено, що представниками юридичних
осіб можуть бути також інші особи,
повноваження яких підтверджуються
довіреністю від імені підприємства,
організації.

Таким чином, зазначений у
вищевказаній телеграмі представник є
не єдиною особою, що має право
представляти інтереси підприємства в
суді.

Відтак, розглянувши клопотання
скаржника про відкладення розгляду
справи викладене у телеграмі (вхідний
номер канцелярії суду № 01-14/94/14 від
17.02.2014р.) Львівський апеляційний
господарський суд ухвалив відмовити у
його задоволенні, оскільки воно
документально не обґрунтоване.

Враховуючи строк розгляду
апеляційної скарги та ту обставину, що
позивач належним чином був
повідомлений про час, місце розгляду
апеляційної скарги та наслідки неявки
в судове засідання, а в матеріалах
справи достатньо доказів для прийняття
законного та обґрунтованого рішення,
судова колегія дійшла до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги за відсутності представника
позивача.

Розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представника
відповідача у судовому засіданні,
вивчивши матеріали справи та оцінивши
наявні в ній докази, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення місцевим
господарським судом, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду
Львівської області від 28.10.2013р. у справі
№ 914/3299/13 слід залишити без змін,
апеляційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" без
задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи
встановлено, що 30.08.2011 року між
Дочірньою компанією "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (Постачальник) та
Державним підприємством "Львівський
бронетанковий ремонтний завод"
(Покупець) укладено Договір №
24/11-0117/01-0/ПДВ поставки природного газу
(а.с. 11-15) (надалі - Договір), відповідно
до умов якого Постачальник
зобов'язується поставити Покупцеві
імпортований природний газ за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на
митну територію України Публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України",
а Покупець зобов'язується прийняти і
оплатити природний газ в обсязі,
зазначеному у п.1.2 цього Договору (п. 1.1.
Договору).

Згідно з п. 1.2. Договору (зі змінами
внесеними Додатковою угодою № 2 до
Договору, а.с. 19-20) Постачальник передає
Покупцю в період з 06 серпня 2011 року по 31
жовтня 2011 року (включно) природний газ
(надалі - газ) з урахуванням вартості
його транспортування в обсязі до 64,946
тис.куб.м., в тому числі по місяцях:
серпень - 7,149 тис.куб.м.; вересень - 7,000
тис.куб.м.; з 01 по 10 жовтня 0,000 тис.куб.м.;
з 11 по 31 жовтня 51,604 тис.куб.м.

У відповідності до п. 3.1. Договору
ціна за 1000 куб.м. природного газу
становить 3023,50грн. без урахування
податку на додану вартість, збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу, крім того:

-збір у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ -
2%;

-податок на додану вартість за ставкою -
0%.

До сплати за 1000 куб.м. природного
газу - 3368,97грн., крім того ПДВ на
транспортування природного газу
магістральними та розподільними
трубопроводами - 20%, всього з ПДВ на
транспортування природного газу
магістральними та розподільними
трубопроводами - 3425,97грн.

Відповідно до п. 3.1.1. Договору (зі
змінами внесеними Додатковою угодою №
2 до Договору, а.с. 19-20) загальна вартість
цього Договору складається із сум
вартості місячних поставок газу. В
період з 11 по 31 жовтня 2011 року ціна за
1000куб.м. природного газу становить 3382,00
грн. без урахування податку на додану
вартість, збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу, крім того:

-збір у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ -
2%;

-податок на додану вартість за ставкою
0%.

Крім того, тариф на
транспортування природного газу
магістральними та розподільними
трубопроводами - 302,30 грн., крім того ПДВ
- 20%.

До сплати за 1000 куб.м. природного
газу - 3751,94 грн., крім того ПДВ на
транспортування природного газу
магістральними трубопроводами - 20%,
всього з ПДВ на транспортування
природного газу магістральними та
розподільними трубопроводами - 3812,40грн.

Пунктом 4.1. Договору передбачено,
що оплата за природний газ з
врахуванням вартості транспортування
територією України проводиться
Покупцем виключно грошовими коштами в
такому порядку.

За серпень 2011 року - протягом
трьох банківських днів з дати
укладення цього Договору;

За вересень 2011 року

- оплата в розмірі по 34% від
вартості запланованих місячних
обсягів проводиться не пізніше ніж за 5
банківських днів до початку місяця
поставки газу;

- оплата в розмірі 33% від вартості
запланованих місячних обсягів
проводиться до 5 числа та до 15-го числа
поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за
спожитий газ з урахуванням вартості
транспортування територією України
здійснюється на підставі акту
приймання-передачі газу (за звітний
місяць) до 5 числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 4.1.1. Договору (зі
змінами внесеними Додатковою угодою №
2 до Договору, а.с. 19-20) оплата за газ,
спожитий Покупцем у період з 11 жовтня
по 31 жовтня 2011 року, проводиться
Покупцем з урахуванням вартості
транспортування територією України
виключно грошовими коштами у такому
порядку:

- протягом трьох банківських днів
з дати укладення додаткової угоди № 2;

- остаточний розрахунок за
спожитий газ здійснюється на підставі
акту приймання-передачі газу (за
звітний місяць) до 05 листопада 2011 року.

Згідно з п. 6.1. Договору Покупець
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі сплачувати за поставлений газ;
підписувати акт приймання-передачі
газу, поставленого Постачальником
Покупцеві у відповідному місяці
поставки; інші обов'язки Покупця
визначені у Додатку №1 до цього
Договору.

Пунктом 10.1. Договору (зі змінами
внесеними Додатковою угодою № 2 до
Договору, а.с. 19-20) встановлено, що цей
Договір набирає чинності з моменту
його підписання повноважними
представниками Сторін та скріплення
печатками Сторін, поширює дію на
відносини, що фактично склались між
Сторонами з 06 серпня 2011 року і діє в
частині передачі газу по 31 жовтня 2011
року (включно), а в частині проведення
розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписано уповноваженими
представниками сторін та скріплено
печатками юридичних осіб.

Як з'ясовано в ході розгляду
справи, згідно документальних доказів
на виконання умов Договору поставки
природного газу Державне підприємство
"Львівський бронетанковий завод"
отримало природний газ на загальну
суму 242 444,38 грн., що підтверджується
Актами прийому-передачі природного
газу для потреб промислових споживачів
від 31.08.2011р. на суму 24 492,26 грн. (а.с. 21),
від 30.09.2011р. на суму 21 217,03 грн. (а.с. 22),
від 31.10.2011р. на суму 196 735,09 грн. (а.с. 23).

При цьому, пунктом 1.2. Договору (зі
змінами внесеними Додатковою угодою №
2 до Договору, а.с. 19-20) передбачено, що у
зв'язку з набуттям чинності Закону
України від 20.09.2011р. № 3741-VI, постачання
природного газу в період з 01.10.2011р. по
10.10.2011р. буде здійснюватись за окремим
договором.

Згідно з ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання
зобов'язання-відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться. До
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання
виникає, зокрема із господарського
договору (ст. 174 Господарського кодексу
України).

Статтею 509 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Водночас, ст.174 ГК України
визначає, що однією з підстав
виникнення господарського
зобов'язання є господарський договір
та інші угоди, передбачені законом, а
також угоди не передбачені законом, але
такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 712 ЦК України передбачено,
що за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 ЦК
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України встановлено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У відповідності до ст. 599 ЦК
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Як з'ясовано в ході розгляду
справи, згідно документальних доказів
упродовж 2011р. господарські відносини
між Сторонами з поставки природного
газу регулювались наступними
договорами:

1) Договором № 22/11-ТЕ-1108-Н про
закупівлю природного газу за державні
кошти від 23.12.2010р. (а.с. 42-44);

2) Договором № 24/11-0117/01 поставки
природного газу від 28.01.2011р. (а.с. 49-51);

3) Договором № 24/1-0117/01-0ПДВ поставки
природного газу від 30.08.2011р.

(а.с. 11-15).

Поряд з цим встановлено, що
відповідно до Обсягу дебіторської
та/або кредиторської заборгованості,
акту звіряння рахунків і документів
сальдо на 01.01.2012р., заборгованість
позивача перед відповідачем складає
(а.с 56,57):

- за договором № 22/11-ТЕ-1108-Н від
23.12.2010р. (заборгованість на суму

12 609,26 грн.),

- за договором № 24/11-0117/01 від
28.01.2011р. (заборгованість на суму
29010,06грн.).

Таким чином, оцінюючи доводи
відповідача встановлено, що у позивача
існує заборгованість перед
відповідачем на загальну суму 41619,32 грн.
(12 609,26 грн. за Договором № 22/11-ТЕ-1108-Н від
23.12.2010р. + 29010,06 грн. за Договором №
24/11-0117/01 від 28.01.2011р.), строк сплати
грошових коштів за вказаними
Договорами настав.

Документальними доказами у
справі встановлено, що відповідач
звернувся до позивача з листом № 2058 від
28.12.2011р. (а.с. 37) та заявою № 1530 від
12.09.2013р. (а.с. 38-39, що підтверджується
описом вкладення у цінний лист а.с. 41 та
фіскальним чеком органу поштового
зв'язку № 2447 а.с. 40), про зарахування
зустрічних однорідних вимог.

Вказані лист та заява були
залишені позивачем без виконання, що
підтверджується листом ДК "Газ України"
НАК "Нафтогаз України" № 31/26-4256 від
19.09.2013р. (а.с. 85), яким повідомлено
відповідача про відмову від
зарахування зустрічних однорідних
вимог, зазначивши, що в укладених між
Сторонами договорах застосовуються
різні ставки оподаткування.

Згідно з ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст.601 ЦК України
зобов'язання припиняються
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. Зарахування
зустрічних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін.

При цьому, зазначена стаття не
містить залежності проведення
зарахування від бажання іншої сторони.

Загальні умови припинення
господарських зобов'язань
визначаються сттаттею 202 ГК України.
Так, згідно з ст. 202 ГК України
господарське зобов'язання
припиняється: виконанням, проведеним
належним чином; зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання; у разі
поєднання управленої та зобов'язаної
сторін в одній особі; за згодою сторін;
через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом або іншими законами, а також,
згідно части 2 цієї ж статті, в разі його
розірвання або визнання недійсним за
рішення суду.

Частина 3 ст.203 ГК України
передбачає, що господарське
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги, строк якої настав або строк
якої не визначений чи визначений
моментом витребування. Для зарахування
достатньо заяви однієї сторони.

До відносин щодо припинення
господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України (глава 50 ЦК
України) з урахуванням особливостей,
передбачених господарським кодексом
України.

Господарське зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічної
однорідної вимоги, строк якої настав
або строк якої не зазначений чи
визначений моментом витребування. Для
зарахування достатньо заяви однієї
сторони.

Залік має бути здійснений за
заявою однієї зі сторін, якщо в
наявності одночасно присутні три
умови:

- зустрічність вимог, тобто участь
сторін одночасно в двох зобов'язаннях,
для того, щоб кредитор в одному
зобов'язанні був боржником в іншому
зобов'язанні;

- однорідність предмета
зобов'язання (гроші, речі того самого
роду та ін.), з тим, щоб залікові не
передувала угода сторін про зміну
предмета зобов'язання. Тобто сторони з
метою проведення заліку своєю угодою
не можуть змінювати предмет вимог,
наприклад, оцінюючи речі в грошовому
вираженні;

- - настання строку виконання по
обох вимогах, що заліковуються.

Крім того, пунктом 22
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
12.03.2009р. № 01-08/163 "Про деякі питання,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів України у
другому півріччі 2008 року щодо
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України",
передбачено, що відповідно до статті 601
Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється
зарахуванням, зокрема, зустрічних
однорідних вимог; таке зарахування
може здійснюватися за заявою однієї із
сторін; за змістом наведеної норми
згоди іншої сторони у зобов'язанні із
зарахуванням вимог не вимагається;
закон не виключає можливості
здійснення відповідачем зарахування
зустрічних однорідних вимог і в
процесі судового розгляду; у такому
випадку відповідна заява обов'язково
повинна мати письмову форму й
адресуватися позивачеві, а її копія і
докази надсилання позивачеві (чи
одержання ним) подаватися
господарському суду.

Враховуючи наведене покликання
скаржника на те, що судом першої
інстанції порушено ст. ст. 215, 601 ЦК
України та ст. 203 ГК України колегія
суддів вважає необґрунтованими.

Таким чином, місцевий
господарський суд дійшов висновку, що
оскільки заява відповідача про
зарахування зустрічних однорідних
вимог відповідає вимогам статті 601 ЦК
України та була отримана позивачем, про
що свідчить опис вкладення у цінний
лист (а.с. 41), фіскальний чек органу
поштового зв'язку № 2447 (а.с. 40) про
направлення відповідачем позивачу
заяви про зарахування зустрічних
однорідних вимог № 1530 від 12.09.2013р. (а.с.
38-39), а також направлений позивачем
відповідачу лист про відмову від
зарахування зустрічних однорідних
вимог № 31/26-4256 від 19.09.2013р. (а.с. 85).
Наведені документальні докази у справі
та юридична оцінка факту одержання
позивачем заяви відповідача про
зарахування зустрічних однорідних
вимог є достатніми підставами для
припинення зарахуванням зобов'язань
відповідача щодо сплати стягуваного
боргу.

Разом з тим, судова колегія
зазначає, що відповідачем порушено
зобов'язання щодо оплати за
поставлений природний газ згідно
Договору № 24/11-0117/01-0/ПДВ від 30.08.2011 року,
в матеріалах справи відсутні, а
сторонами не наведені доводи та не
подані докази відсутності станом на
час розгляду справи боргу за Договором
у відповідача перед позивачем. Таким
чином, враховуючи доведеність боргу в
розмірі 40101,48грн. та те, що вимоги Сторін
в частині стягнення 40101,48 грн. основного
боргу є зустрічними, однорідними, строк
виконання зобов'язань за такими настав,
водночас беручи до уваги доведеність
зустрічних вимог та те, що в силу
вищенаведених норм чинного
законодавства згоди іншої сторони у
зобов'язанні із зарахуванням вимог не
вимагається, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про те, що правові підстави
для стягнення заборгованості у розмірі
40101,48 грн. за позовом щодо стягнення
основного боргу відсутні, а
провадження у справі в цій частині
підлягає припиненню на підставі пункту
1-1 частини 1 статті 80 ГПК України у
зв'язку з відсутністю предмету спору.

Разом з тим, перевіряючи доводи
апеляційної скарги в частині
покликання скаржника на те, що
зустрічні вимоги не є однорідними,
оскільки за укладеними договорами в
розрахунку ціни на газ різне
оподаткування та податкове обтяження
платника податків перед державою не
може бути припинене шляхом
взаємозаліку, колегія суддів вважає
такі безпідставними, враховуючи
наступне.

Зобов'язання за укладеними між
сторонами Договорами та взаємозалік
щодо грошових зобов'язань здійснено
між позивачем та відповідачем.
Водночас, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок Господарського
суду Львівської області про те, що
здійснений взаємозалік визнано таким
що відбувся, не з Державним бюджетом в
особі державної податкової інспекції,
а між контрагентами договорів -
позивачем - відповідачем. При цьому, як
в позивача, так і у відповідача
податкові зобов'язання залишаються
аналогічними, оскільки мала місце
сплата заборгованості грошовими
коштами. Більше того, вимоги, щодо яких
здійснено взаємозалік, є грошовими, а
відтак, однорідними, податкова
складова ціни (рівно як і складова з
оплати праці, чи транспортні витрати)
не впливає на суть та однорідність
грошових вимог. Крім того, зобов'язання
між сторонами виникли з укладених
Договорів, якими визначено та
встановлено ціну Договорів (в тому
числі вартість за 1000куб.м газу), а
відтак покликання скаржника щодо
різниці в розрахунках цін Договорів з
врахуванням різниць оподаткування є
необґрунтованими, оскільки не
впливають на взаємні зобов'язання
сторін, передбачені укладеними між
сторонами Договорами.

Судом першої інстанції також
вірно встановлено, що своїми діями
відповідач порушив умови договору та
вимоги статті 526 ЦК України, яка
передбачає, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Одночасно, перевіривши доводи
позивача встановлено, що позивач у
позовній заяві просить, зокрема,
стягнути з відповідача інфляційні
втрати у розмірі 207,14грн. за період з
вересня 2011р. по червень 2013р. та 3% річних
у розмірі 2294,27грн. за період з 06.09.2011р. по
23.08.2013р.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання; боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата
суми боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а так само трьох процентів
річних з простроченої суми,
здійснюється незалежно від тієї
обставини, чи був передбачений
договором відповідний захід
відповідальності.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що якщо зобов'язання виконано
не належним чином, то воно не
припиняється, а навпаки на сторону, яка
допустила неналежне виконання,
покладаються додаткові юридичні
обов'язки, в тому числі передбачені
статтею 625 Цивільного кодексу України,
оскільки остання передбачає, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Враховуючи викладене, колегією суддів
встановлено, що розмір інфляційних
втрат та 3% річних є більшим ніж
заявлено позивачем до стягнення,
оскільки останнім не враховано пункту
4.1. Договору та підпункту 4.1.1. Договору
(доповненого згідно Додатку № 2 до
Договору). Відтак, за відсутності
клопотання позивача, передбаченого п. 2
ст. 83 ГПК України, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 207,14 грн. інфляційних втрат за
період з вересня 2011р. по червень 2013р. та
2294,27 грн. 3% річних за період з 06.09.2011р. по
23.08.2013р., в межах заявлених позовних
вимог.

Водночас, враховуючи неналежне
виконання умов Договору № 24/11-0117/01-0/ПДВ
від 30.08.2011 року з боку відповідача,
позивачем нараховано відповідачу пеню
у розмірі 3778,92грн. за період з 21.02.2011р. по
21.05.2012р.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.3.1. Договору у разі
порушення Покупцем умов п.4.1 Договору,
Покупець зобов'язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Пунктом 9.3. Договору визначено, що строк
позовної давності за цим Договором та
до вимог про стягнення неустойки
встановлюється тривалістю у 3 (три)
роки; неустойка нараховується за шість
місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом.

У відповідності до ч. 6 ст.232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Крім того, пунктом 2.
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
22.01.2013р. № 01-06/85/2013 "Про доповнення
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2011 N
01-06/249 "Про постанови Верховного Суду
України, прийняті за результатами
перегляду судових рішень
господарських судів", визначено, що
положення договору, в якому сторони
встановили, що строк позовної давності
за вимогами про стягнення неустойки
починає перебіг не з моменту
прострочення платежу, а з дати, що
визначається шляхом зворотного
відрахунку шести місяців від дати
звернення з претензією або позовом,
суперечить вимогам частини шостої
статті 232 Господарського кодексу
України, частини другої статті 260,
статті 261 ЦК України, оскільки порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Таким чином, здійснивши
перерахунок нарахування позивачем
відповідачу пені за період з 21.02.2011р. по
21.05.2012р., колегією суддів встановлено,
що розмір пені є більшим ніж заявлено
позивачем до стягнення, оскільки
останнім не враховано пункту 4.1.
Договору та підпункту 4.1.1. Договору
(доповненого згідно Додатку № 2 до
Договору). Відтак, за відсутності
клопотання позивача, передбаченого п. 2
ст. 83 ГПК України, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог в частині
стягнення 3778,92 грн. пені, в межах
позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду вважає
обґрунтованим висновок місцевого
господарського суду щодо припинення
провадження у справі в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача основного боргу та
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача пені, інфляційних втрат та 3%
річних за неналежне виконання
відповідачем покладених на нього
зобов'язань за Договором № 24/11-0117/01-0/ПДВ
від 30.08.2011 року. Водночас, судова
колегія зазначає, що скаржником у
справі не доведено обставини на які він
покликається, як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду
Львівської області від 28.10.2013р.
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на чинному законодавстві і
підстав для його скасування немає, а
інші зазначені в апеляційній скарзі
доводи скаржника не відповідають
матеріалам справи, документально не
обґрунтовані, не базуються на
законодавстві, що регулює спірні
правовідносини, а тому не визнаються
такими, що можуть бути підставою згідно
ст. 104 ГПК України для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в
апеляційному порядку, відповідно до
вимог ст. 49 ГПК України покласти на
скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, - Львівський апеляційний
господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду
Львівської області від 28.10.2013р. у справі
№ 914/3299/13 залишити без змін, апеляційну
скаргу Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" №31/10-4942 від 04.11.2013р. -
без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення
Господарського суду Львівської
області в апеляційному порядку
покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в
Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений
21.02.2014р.

Головуючий-суддя
Мельник Г.І.

Суддя
Михалюк О.В.

Суддя
Новосад Д.Ф.