ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р.
Справа № 7/86-1298

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого судді
Марка Р.І.

суддів
Бойко С.М.

Бонк Т.Б.

при секретарі судового засідання
Томкевич Н.М.

за участю представників:

від позивача: Петрова Л.Ю.,

від відповідача-1: Авдеєєнко В.В.,

від відповідача-2: не з'явився,

від третьої особи: не з'явився,

розглянувши матеріали апеляційної
скарги товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско", вих. № 77 від
23.10.2013р. (вх. .№ 05-05/2426/13 від 11.11.2013р.)

на ухвалу господарського суду
Тернопільської області від 15.10.2013р.

за заявою ТзОВ "Аско" про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення
господарського суду Тернопільської
області від 09.04.2012р.

у справі № 7/86-1298

за позовом: ТзОВ "Аско", м. Тернопіль

до відповідача-1: Акціонерного
товариства закритого типу
"Автотехсервіс", м. Тернопіль

до відповідача-2: Виконавчого комітету
Тернопільської міської ради, м.
Тернопіль

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міське бюро
технічної інвентаризації", м. Тернопіль

про визнання права власності,

В С Т А Н О В И
В :

ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 15.10.2013
відмовлено в задоволені заяви
товариства з обмеженою
відповідальністю "АСКО" про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення
господарського суду Тернопільської
області від 09.04.2012 у даній справі, яким
відмовлено в задоволенні позовних
вимог товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско" про визнання за
ним права власності на будівлю
автозаправочної станції під літерою"А"
загальною площею 39.8 кв.м. по
вул.Микулинецька, 40 в м.Тернополі.

Ухвала суду мотивована тим, що
обставини, на які покликається позивач
у заяві про перегляд рішення за
нововиявленими обставинами, не є
нововиявленими, оскільки були відомі
позивачу на час розгляду даного спору
по суті, а тому не можуть бути
підставою для перегляду прийнятого за
його результатами рішення в порядку,
передбаченому ст.112 ГПК України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою,
позивач звернувся до Львівського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, у якій просить
скасувати ухвалу господарського суду
Тернопільської області від 15.10.2013,
прийняти нове рішення, яким скасувати
рішення господарського суду
Тернопільської області від 09.04.2012 та
задоволити позовні вимоги про визнання
права власності на будівлю
автозаправочної станції під літерою"А"
загальною площею 39.8 кв.м. по
вул.Микулинецька, 40 в м.Тернополі за
товариством з обмеженою
відповідальністю "Аско".

Підставою для перегляду рішення суду
за нововиявленими обставинами
скаржник зазначає встановлений
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 15.07.2013 по
справі №6/7/921/39/13 факт укладення
сторонами договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 відмінного за
змістом від того, що досліджувався
судом при прийнятті рішення у даній
справі.

Скаржник вважає, що вказана обставина
має істотне значення для вирішення
даної справи і є нововиявленою,
оскільки спростовує факт укладення між
сторонами договору про спільну
діяльність в редакції, умови якої і
стали підставою для висновку в рішенні
місцевого суду 09.04.2012 про відмову в
задоволенні позовних вимог позивача
про визнання за ним права власності на
спірне майно.

Скаржник обґрунтовує наявність у
вказаного факту, а саме встановлення
судовим рішенням існування договору
про спільну діяльність в трьох
відмінних примірниках, усіх ознак,
передбачених ст.112 ГПК України для
визнання його нововиявленою
обставиною. Зокрема, такий договір
існував на час прийняття оскаржуваного
рішення і на цей час позивачу не було
відомо про факт його укладення
відповідачем у відмінній від позивача
редакції, а істотність вказаної
нововиявленої обставини полягає в
тому, що в редакції, яка дійсно була
укладена сторонами, не передбачено
переходу права власності до
відповідача на майно, що було створене
внаслідок спільної діяльності, на
відміну від договору в редакції
відповідача з п.4.5 та додатку №1 до
нього, що передбачали такий перехід
права власності, який і було покладено
в основу оскаржуваного рішення.

Скаржник також покликається на
ст.ст.430,431 ЦК УРСР, які регулювали
діяльність за договором про спільну
діяльність та фактичні обставини
справи (спільні справи сторонами не
велися, на окремому балансі така
діяльність не була відображена,
доручення на ведення спільних справ не
видавалися, витрати, збитки та прибуток
від спільної діяльності не
розподілявся), що свідчить про
невиконання сторонами зобов'язань за
договором про спільну діяльність від
01.09.1998, а отже і недосягнення спільної
господарської мети, для якої цей
договір укладався.

З цих підстав скаржник вважає
необгрунтованим висновок місцевого
суду про відсутність в спірному
випадку нововиявлених обставин для
перегляду рішення суду від 09.04.2012 у
справі №7/86-1298, а зважаючи на наявність
в матеріалах справи інших документів в
підтвердження права власності на
спірне майно у позивача, вважає
достатніми та обґрунтованими підстави
для скасування вказаного рішення про
відмову та задоволення позовних вимог
в цій справі.

Представники відповідача-2 та третьої
особи в судове засідання не з'явились,
про причини неявки апеляційний
господарський суд не повідомили.
Враховуючи те, що в матеріалах справи
мають місце докази належного
повідомлення учасників судового
процесу про час та місце проведення
судового засідання по розгляду
апеляційної скарги, колегія вважає
можливим здійснити перевірку ухвали
суду першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними
матеріалами справи та без участі
представників відповідача-2 та третьої
особи.

Колегія суддів, розглянувши доводи
апеляційної скарги, дослідивши наявні
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідача-1, вважає, що скарга
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що рішенням
господарського суду Тернопільської
області від 09.04.2012, яке залишено без
змін постановою Львівського
апеляційного господарського суду від
26.07.2012 та постановою Вищого
господарського суду України від 13.12.2012,
відмовлено в задоволенні позовних
вимог товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско" про визнання за
ним права власності на будівлю
автозаправочної станції під літерою"А"
загальною площею 39.8 кв.м. по
вул.Микулинецька, 40 в м.Тернополі.

Судові рішення мотивовано тим, що
позивачем не доведено, а судом не
встановлено фактів законного набуття
позивачем права власності на спірне
майно, оскільки наявними в матеріалах
справи доказами підтверджується
створення спірного майна саме за кошти
АТЗТ "Автотехсервіс" та у
встановленому законом порядку на
земельній ділянці, яка надана йому в
оренду. За змістом судового рішення
такими доказами зазначено: рішення
виконавчого комітету №841 від 18.10.1995 "Про
дозвіл на будівництво організаціям та
підприємствам", п.3 якого дозволено ТОВ
"Аско" будівництво автозаправної
станції на закріпленій території за
адресою вул.Микуленецька,40; дозвіл на
виконання робіт, виданий Інспекцією
державного архітектурно -будівельного
контролю м.Тернополя від 12.11.1997 ТОВ
"Аско"; рішення виконавчого комітету
від 17.08.1998 №947 "Про затвердження акту
технічної комісії", яким затверджено
Акт державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта автозаправочної
станції потужністю 375 заправок на добу
в кількості 3 блок-пунктів ТОВ "Аско"; а
також копію договору про спільну
діяльність від 01.09.1998, укладеного між
ТОВ "Аско" та АТЗТ "Автотехсервіс", за
умовами п.4.5 якого та додатку до нього
побудоване спільне майно
(автозаправочна станція) протягом 30
календарних днів з моменту підписання
акту вводу майна в експлуатацію
переходить на баланс АТЗТ
"Автотехсервіс".

Підставою для перегляду рішення суду
за нововиявленими обставинами
скаржник зазначає встановлений
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 15.07.2013 по
справі №6/7/921/39/13 факт укладення
сторонами договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 відмінного за
змістом від того, що досліджувався
судом при прийнятті рішення у даній
справі. Зокрема, зазначає, що дійсно
укладений між сторонами договір про
спільну діяльність (в наявній редакції
у позивача) не містив п.4.5, тобто не
передбачав переходу права власності до
відповідача на майно, що було створене
внаслідок спільної діяльності, на
відміну від договору в редакції
відповідача з п.4.5 та додатком №1 до
нього, що передбачали такий перехід
права власності, який і було покладено
в основу оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.112 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд може переглянути
прийняте ним судове рішення, яке
набрало законної сили, за
нововиявленими обставинами, що мають
істотне значення для справи і не могли
бути відомі заявникові. Перегляд
судового рішення за нововиявленими
обставинами є окремою процесуальною
формою судового процесу, яка
визначається юридичною природою цих
обставин.

До нововиявлених обставин відносяться
матеріально-правові факти,на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші факти, якімають
значення для правильного вирішення
спору. Необхідними ознаками існування
нововиявлених обставин є одночасна
наявність таких трьох умов: по-перше, їх
існування на час розгляду справи,
по-друге, те, що ці обставини не могли
бути відомі заявникові на час розгляду
справи, по-третє, істотність даних
обставин для розгляду справи (тобто
коли врахування їх судом мало б
наслідком прийняття іншого судового
рішення, ніж те, яке було прийняте).

Нововиявлені обставини за своєю
юридичною суттю є фактичними даними, що
в установленому порядку спростовують
факти, які було покладено в основу
судового рішення. Ці обставини мають
бути належним чином засвідчені, тобто
підтверджені належними і допустимими
доказами (п.п.1,2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики перегляду
рішень, ухвал, постанов за
нововиявленими обставинами" від
26.12.2011р. №17).

Залишаючи без задоволення заяву
товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско" про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення
господарського суду Тернопільської
області від 09.04.2012, суд першої інстанції
послався на те, що договір про спільну
діяльність від 01.09.1998 вже був предметом
дослідження при вирішенні спору по
суті, а тому не є нововивявленою
обставиною, а відтак не може бути
підставою для перегляду рішення в
порядку ст.112 ГПК України. При цьому,
судом зазначено, що на вимогу суду про
подання всіх примірників оригіналу
договору, таких суду не надано, а тому
вирішуючи спір по суті, суд виходив з
того, що між сторонами укладено договір
про спільну діяльність від 01.09.1998 в
єдиній редакції даного договору,
доданій до позовної заяви.

Проте, апеляційний суд не погоджується
з такими висновками місцевого суду,
оскільки з матеріалів позовної заяви з
додатками (а.с.6-26, т.1) не вбачається
подання позивачем ні в додатках до
позовної заяви, ні фактично в
матеріалах справи договору про спільну
діяльність від 01.09.1998. Такий договір
подано позивачем на вимогу суду
ухвалою від 05.08.2010 і з його змісту не
вбачається наявність п.4.5 (а.с.27,28, т.1),
тобто вказаний договір не передбачав
переходу права власності до
відповідача на майно, що було створене
внаслідок спільної діяльності, на
відміну від договору в редакції
відповідача, який і було покладено в
основу оскаржуваного рішення.

З наведеного апеляційний суд приходить
до висновку, що встановлений
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 15.07.2013 по
справі №6/7/921/39/13 факт про укладення між
ТзОВ «Аско» та АТЗТ «Автотехсервіс»
договору про спільну діяльність від
01.09.1998 без наявності у ньому умови щодо
переходу права власності на спірне
майно до відповідача, тобто п.4.5
договору, має істотне значення для
вирішення даної справи і є
нововиявленою обставиною, оскільки
спростовує факт укладення між
сторонами договору про спільну
діяльність в редакції, умови якої і
стали підставою для висновку в рішенні
місцевого суду 09.04.2012 про відмову в
задоволенні позовних вимог позивача
про визнання за ним права власності на
спірне майно.

Досліджуючи наявність у встановленого
судовим рішенням факту усіх ознак,
передбачених ст.112 ГПК України для
визнання його нововиявленою
обставиною, апеляційний суд виходить з
того, що договір про спільну діяльність
існував на час прийняття оскаржуваного
рішення, укладення його відповідачем у
відмінній від позивача редакції на час
прийняття оскаржуваного рішення
позивачу не було відомо, а істотність
вказаної нововиявленої обставини
полягає в тому, що в редакції, яка
дійсно була укладена сторонами, не
передбачено переходу права власності
до відповідача на майно, що було
створене внаслідок спільної
діяльності, на відміну від договору в
редакції відповідача з п.4.5 та додатку
№1 до нього, що передбачали такий
перехід права власності, який і було
покладено в основу оскаржуваного
рішення.

Крім цього, вказаною постановою
апеляційного суду у справі №6/7/921/39/13,
де предметом спору було саме
оскарження договору про спільну
діяльність від 01.09.1998, встановлено
існування договору про спільну
діяльність в трьох відмінних
примірниках, а також спростовано
висновок місцевого суду (у справі
№6/7/921/39/13) про дослідження дійсності
спірного договору судами у даній
справі (про визнання права власності)
та встановленні факту укладення
спірного договору у варіанті №3, тобто
в редакції відповідача.

Покликання місцевого суду на
дослідження та надання оцінки спірному
договору при розгляді справи по суті є
суперечливим та не підтверджується
матеріалами справи та викладеними в
рішеннях суду фактами. За змістом
оскаржуваної ухвали судом спочатку
зазначено про те, що інші примірники
договору (варіанти №2 та №3) про спільну
діяльність суду не надавались і
предметом розгляду не були, а в
наступном абзаці судового рішення
вказано, що матеріали справи містять
усі редакції вказаного договору, а тому
слід вважати, що вони (редакції
договору №1, №2, №3) були предметом
дослідження у даній справі.

З цих підстав апеляційний суд
приходить до висновку, що зазначені
скаржником в обґрунтування заяви про
перегляд судового рішення обставини
щодо відсутності між сторонами
укладеного договору про спільну
діяльність з умовами, які передбачали
перехід права власності на спірне
майно до відповідача, є істотними для
вирішення спору у даній справі та є
нововиявленими обставинами в
розумінні ст. 112 ГПК України, оскільки
не були відомі заявнику на час
ухвалення судового рішення від 09.04.2012, а
висновки суду першої інстанції про
відсутність та недоведеність
нововиявлених обставин помилковими та
необґрунтованими, та такими, що
зроблені з неправильним застосуванням
норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2, 8 ст. 114 ГПК України
рішення і ухвали, що набрали законної
сили і прийняті судом першої інстанції,
переглядаються господарським судом,
який прийняв ці судові рішення.
Перегляд за нововиявленими
обставинами постанов і ухвал
апеляційної і касаційної інстанції,
якими змінено або скасовано судове
рішення суду першої інстанції,
здійснюється судом тієї інстанції,
яким змінено або прийнято нове судове
рішення. У разі скасування судового
рішення за результатами його перегляду
за нововиявленими обставинами справа
розглядається господарським судом за
правилами, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ст.99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Враховуючи встановлені вище
беззаперечні підстави для перегляду
судового рішення за нововиявленими
обставинами, апеляційний суд приходить
до висновку, що рішення господарського
суду Тернопільської області від 09.04.2012
у даній справі підлягає скасуванню за
нововиявленими обставинами, а позовні
вимоги задоволенню з огляду на
наступне.

Предметом позову у даній справі є
визнання права власності на будівлю
автозаправочної станції під літерою"А"
загальною площею 39.8 кв.м. по
вул.Микулинецька, 40 в м.Тернополі за
товариством з обмеженою
відповідальністю "АСКО" на підставі
ст.392 ЦК України.

Згідно з п.п. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про
власність"(який діяв на момент
прийняття спірного рішення
виконавчого комітету, ст.86 ЦК України (в
редакції закону від 18.07.63) право
власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном,
яке охороняється законом;

Володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не буде
встановлено судом, третейським судом
(ст.49 Закону).

Об'єктами права власності
господарського товариства (товариства
з обмеженою відповідальністю), що є
юридичною особою, є грошові та майнові
внески його членів, а також майно,
набуте внаслідок господарської
діяльності, та інше майно, придбане на
підставах, не заборонених законом (ст.26
Закону).

Відповідно до ст.10 Закону України "Про
підприємства в Україні" від 27.03.91
(втратив чинність з 1 січня 2004 року
згідно з Господарським кодексом
України від 16 січня 2003 року N 436-IV), майно
підприємства становлять основні фонди
та оборотні кошти, а також інші
цінності, вартість яких відображається
в самостійному балансі підприємства;

Згідно з пп. 6.1 п.6 Тимчасового
положення, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.02
№ 7/5 (в редакції наказу від 03.06.02 № 45/5,
далі Тимчасове положення), таке
оформлення провадиться з видачею
органами місцевого самоврядування
свідоцтва про право власності за
заявою про оформлення права власності
на нерухоме майно - фізичним особам та
юридичним особам на новозбудовані,
перебудовані або реконструйовані
об'єкти нерухомого майна за наявності
акта про право власності на землю або
рішення про відведення земельної
ділянки для цієї мети та за наявності
акта комісії про прийняття об'єкта і
введення його в експлуатацію; -
власникам спільних будівель, які на
законних підставах зробили перебудову,
прибудову, унаслідок чого змінилися
належні їм частки.

Згідно з пп. 10 п. "б"статті 30 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні"до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать делеговані повноваження
(повноваження органів виконавчої
влади, надані органам місцевого
самоврядування законом, визначення
терміну наведене у ст.1 даного закону)
щодо обліку та реєстрації відповідно
до закону об'єктів нерухомого майна
незалежно від форм власності
(оформлення права власності).

Право власності фізичних та юридичних
осіб на закінчене будівництвом
нерухоме майно, яке прийняте в
експлуатацію у встановленому
законодавством порядку, згідно п.п. 1.3-1.6
Тимчасового положення, підлягають
обов'язковій державній реєстрації, яке
здійснюють підприємства бюро
технічної інвентаризації (БТІ) за
місцезнаходженням об'єктів нерухомого
майна у межах визначених
адміністративно-територіальних
одиниць на підставі
правовстановлюючих документів
зазначених в Додатку № 2 до Тимчасового
положення, до яких згідно п.п. 6,10
Додатку відносяться: свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
видане органом місцевого
самоврядування та рішення судів,
третейських судів про визнання права
власності на об'єкти нерухомого майна
та про встановлення факту права
власності на об'єкти нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, рішення виконавчого
комітету №841 від 18.10.1995 "Про дозвіл на
будівництво організаціям та
підприємствам" ТОВ "Аско" дозволено
будівництво автозаправної станції на
закріпленій території за адресою
вул.Микуленецька,40.

12.11.1997 Інспекцією державного
архітектурно -будівельного контролю
м.Тернополя видано ТОВ «Аско» дозвіл
на виконання робіт згідно проектної
документації ПМП "Інвіста", а 22.07.1998
актом державної технічної комісії
прийнято в експлуатацію закінчений
будівництвом об'єкт автозаправочної
станції потужністю 375 заправок на добу
в кількості 3 блок-пунктів (замовник
будівництва ТОВ "Аско",експлуатуюча
організація АТЗТ "Автотехсервіс").

Рішенням виконавчого комітету від
17.08.1998 №947 "Про затвердження акту
технічної комісії" затверджено Акт
державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта автозаправочної
станції потужністю 375 заправок на добу
в кількості 3 блок-пунктів ТОВ
"Аско"(а.с.16-18, т.1).

З наведеного апеляційний суд вважає
помилковим висновок в рішенні суду, яке
переглядається, про те, що збудована і
прийнята в експлуатацію у 1998 році
автозаправна станція потужністю 375
заправок на добу в кількості 3
блок-пунктів, відноситься до типу
контейнерних АЗС, термін використання
яких згідно постанови Кабінету
Міністрів України від 21.11.99 за №1319
встановлено до 01.01.2000, оскільки нормами
діючого законодавства не
передбачалося введення в експлуатацію
АЗС контейнерного типу, яке не
відноситься до нерухомого майна.

Таким чином, факт введення АЗС в
експлуатацію свідчить про те, що дане
майно містило ознаки нерухомого, а
відповідно АЗС була стаціонарною, а не
контейнерного типу. Вказане також
підтверджується визначеним в
технічних умовах ДАІ (а.с.13, т.1) та акті
прийняття в експлуатацію від 22.07.1998
переліком проведення обов'язкових
робіт, з якого вбачається, що об'єкт був
нерухомим. Крім цього, АЗС внесено в
генеральний план з будівлями в
інвентарній справі ТОВ «АСКО»,
виготовленої 30.11.1999 року.

Судом також встановлено, що з метою
реконструкції (будівництва)
стаціонарної АЗС, 01.09.98 між ТОВ "Аско", в
особі директора Флекей О.П. (Сторона -1),
та АТЗТ "Автотехсервіс"в особі
директора Богайчука Б.І. (Сторона- 2)
укладено договір про спільну
діяльність, відповідно до якого
сторони зобов'язуються шляхом
об'єднання майна і зусиль спільно діяти
у сфері розробки, будівництва, запуску
та експлуатації автозаправної станції
(АЗС) за адресою м.Тернопіль,
вул.Микулинецька,40.

Відповідно до п.2.1 договору про спільну
діяльність позивач зобов'язувався
передати для цілей спільної діяльності
право користування земельною ділянкою
в м.Тернополі по вул..Микулинецькій, 40,
передати попередню проектну
документацію на АЗС, а згідно п.2.2
вказаного договору відповідач
зобов'язувався оформити документи для
прийняття в експлуатацію АЗС, надати
для цілей спільної діяльності
обладнання АЗС, провести будівництво
АЗС, організувати роботу АЗС,
забезпечувати постачання ПММ та ін..,
організовувати найм персоналу для
забезпечення діяльності АЗС.

До зобов'язань із сумісної діяльності,
які виникли до набрання чинності
Цивільним кодексом України від 16.01.2003,
застосовуються положення глави 38 про
сумісну діяльність ЦЕ УРСР від 18.07.1963.

Відповідно до ст.430 ЦК УРСР за договором
про сумісну діяльність сторони
зобов'язуються сумісно діяти для
досягнення спільної господарської
мети, а згідно ст.431 вказаного кодексу
ведення спільних справ учасників
договору про сумісну діяльність
здійснюється за їх загальною згодою.
Якщо учасники договору про сумісну
діяльність за згодою між собою
доручили керівництво їх сумісною
діяльністю одному з учасників
договору, на нього покладається і
ведення спільних справ часників
договору. Особа, якій доручено ведення
спільних справ учасників договору про
сумісну діяльність, діє на підставі
довіреності, підписаної іншими
учасниками договору.

Разом з тим, фактичні обставини та
матеріали справи не містять будь-яких
даних щодо ведення спільних справ
сторонами, як учасниками договору про
спільну діяльність від 01.09.1998, після
укладення ними цього договору.
Сторонами не було здійснено передачу
для цілей спільної діяльності права
користування відповідною земельною
ділянкою у встановленому законом
порядку та проектної документації на
АЗС, і як наслідок, не підписано жодних
актів приймання-передачі, які б
засвідчували вчинення відповідних дій.
В матеріалах справи відсутні докази
відображення на окремому балансі такої
спільної діяльності, відсутні докази
видачі доручень на ведення спільних
справ, докази розподілу витрат, збитків
та прибутку від спільної діяльності, що
свідчить про невиконання сторонами
зобов'язань за договором про спільну
діяльність від 01.09.1998, а отже і
недосягнення спільної господарської
мети, для якої цей договір укладався.

Невиконання цього договору сторонами
також вбачається із письмових
пояснень, наданих Андрійчук Т.Д.,
директором ТОВ «Аско» (а.с. 58, т.4).

Оскільки згідно п.7.1 договору визначено
його термін дії до 01.09.2003 року, а
передбачені п.7.2 договору умови для
його пролонгації відсутні, оскільки
доказів фактичного виконання
сторонами договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 судом не
встановлено, апеляційний суд
приходить до висновку, що договір
втратив свою чинність 01.09.2003 року.

Таким чином, всі документи, в тому числі
дозвільні, отримані відповідачем на
ім.'я АТЗТ «Автотехсервіс» не для
спільної діяльності, а для
реконструкції АЗС при ТОВ «Аско» в АЗС
потужністю 205 заправок на добу, тобто не
на будівницовто нової АЗС, а тому не
мають жодного правового зв'язку з
предметом договору про спільну
діяльність від 01.09.1998.

Рішення виконавчого комітету
Тернопільської міської ради від 13.01.2000
№12 "Про надання дозволу на
реконструкцію автозаправної станції",
яким дозволено АТЗТ "Автотехсервіс"
провести реконструкцію автозаправної
станції в межах закріпленої земельної
ділянки за адресою вул.Микулинецька, 4,
та дозвіл на виконання будівельних
робіт, виданий 12.06.2000 АТЗТ
"Автотехсервіс" інспекцією на
виконання робіт по реконструкції
існуючої АЗС не можуть бути належними
доказами в підтвердження факту
реконструкції спірного майна за кошти
відповідача та підставою для переходу
до нього права власності на це майно, на
що покликається суд в рішенні, що
переглядається, оскільки перевіркою
прокуратури Тернопільської області
(лист №07/1-208 вих.-10 від 27.06.2012 р.)
встановлено незаконність надання
таких дозволів АТЗТ «Автотехсервіс» на
проведення даної реконструкції.
Рішення виконавчого комітету
Тернопільської міської ради від 08.08.2001
№1002, яким затверджено акт державної
технічної комісії про прийняття
закінченого будівництвом обєкту (АЗС) в
експлуатацію АТЗТ «Автотехсервіс»
також не може бути належним доказом в
підтвердження вищевказаного факту за
відсутності в акті державної технічної
комісії про прийняття закінченого
будівництвом обєкту (АЗС) в
експлуатацію підпису постійного
користувача земельної ділянки, на якій
знаходиться спірне майно, яким є ТОВ
«Аско».

З матеріалів справи вбачається, що
земельна ділянка, на якій розташоване
спірна АЗС, перебуває в постійному
користуванні на підставі державного
акту від 08.02.1994 р. №87 у ОП
«Тернопільська СТО і ремонту автомашин
№2», правонаступником якої є ТОВ «Аско»
(а.с.13-14, т.1), що встановлено рішеннями
господарського суду Тернопільської
області від 26.10.2009 у справі №6/88-1627, від
11.04.2013 у справі №6/7/921/39/13.

Таким чином, на реконструкцію існуючої
АЗС міг отримати лише власник
(користувач) земельної ділянки, яким є
ТОВ «Аско», або інша особа, яка
отримала дозвіл такого власника
(користувача), проте, докази надання
такого дозволу ТОВ «Аско» в матеріалах
справи відсутні. Інших реконструкцій
чи нових будівництв цієї та інших АЗС
на території земельної ділянки за
адресою вул. Микулинецька,40 (постійний
користувач тільки ТОВ «Аско») не
відбувалось.

Як вбачається з матеріалів справи,
29.01.2003 року виконавчим комітетом
Тернопільської міської ради прийнято
рішення №88 на підставі заяви директора
ТОВ «Аско» Андрійчука Т.Д. від 19.12.2002
року про оформлення права власності на
реконструйовану АЗС потужністю 250
заправок на добу за ТОВ «Аско» (а.с.34-35,
т.1).

В матеріалах справи наявні примірники
рішень виконавчого комітету
Тернопільської міської ради №88 від
29.01.03 чи 29.08.03, копії яких подані як
позивачем, відповідачем-2, так і
відповідачем-1, які є
взаємопротилежними щодо зазначення
особи, щодо якої оформлено право
власності на будівлю АЗС загальною
площею 39,8 кв.м, що знаходиться за
адресою: м.Тернопіль,
вул.Микулинецька,40, в зв'язку з чим такі
не визнані в судовому рішенні, що
переглядається, належними доказами в
розумінні ст.34 ГПК України.

Разом з тим, перевіркою прокуратури
Тернопільської області та ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 12.07.2012 справа №1915/6922/2012, що
набрала законної сили, по кримінальній
справі №1681318, встановлено факт
підробка рішення виконавчого комітету
Тернопільської міської ради №88 від
29.01.03 «Про оформлення права власності
на приміщення, будівлі і споруди», яким
вирішено оформити право власності на
спірне майно за АТЗТ «Автотехсервіс».

Крім цього, постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 07.02.2014 року по справі №1915/12009/2012
визнано нечинним свідоцтво про право
власності на будівлю АЗС від 31.01.2003,
видане на підставі рішення виконавчого
комітету Тернопільської міської ради
№976 від 13.06.2012 «Про внесення змін в п.2
рішення виконавчого комітету
Тернопільської міської ради від 29.01.2003
№88 «Про оформлення права власності на
приміщення, будівлі і споруди».

За таких обставин, апеляційний суд
приходить до висновку, що єдиним
законним власником будівлі,
збудованої на підставі дозволу на
будівництво, наданого рішенням
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради №941 від 18.10.1995 та прийнятої
в експлуатацію актом державної
комісії, затвердженим рішенням
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради від 17.08.1998 №947, є ТОВ
«Аско», що підтверджується наявними в
матеріалах справи вищезазначеними
доказами.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном (ст.317).

Згідно з ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно із ст.321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, визнання права. Позов про
визнання права власності є
речово-правовим, вимоги котрого
звернені до суду який повинен
підтвердити наявність у позивача права
власності на спірне майно. Об'єктом
цього позову є усунення невизначеності
відносин права власності позивача щодо
індивідуально визначеного майна.
Підставою ж позову, є обставини, що
підтверджують право власності
позивача на майно.

Відповідно ст.392 Цивільного кодексу
України власник майна може предявити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.
Вказана стаття знаходиться у главі 29
Цивільного кодексу України (захист
права власності) та підлягає
застосуванню у випадку, коли існуючий
документ, який підтверджував право
власності, позивачем було втрачено, або
у випадку, коли у позивача, що набув
право власності за встановлених
законодавством підстав, існує спір про
право з іншою особою; спір про право
означає, що ця інша особа має власні
майнові претензії на предмет спору та
висловлює чи виражає їх своїми словами
чи діями.

Таким чином, зважаючи на відсутність у
позивача правовстановлюючого
документа на спірне майно та оспорення
іншою особою (АТЗТ «Автотехсервіс»)
права власності на це майно, що
випливає із наявності різних за своїм
змістом рішень органу місцевого
самоврядування, апеляційний суд
приходить до висновку про наявність в
спірному випадку між позивачем та
відповідачем спору в межах статті 392
Цивільного кодексу України та
відповідно правових підстав для
визнання права власності за позивачем
на підставі вказаної норми закону.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Таким чином,
обов'язок доказування законодавчо
покладено на сторони.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у встановленому
законом порядку, встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

З наведеного апеляційний суд приходить
до висновку про задоволення вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско" про визнання за
ним права власності на будівлю
автозаправочної станції під літерою"А"
загальною площею 39.8 кв.м. по
вул.Микулинецька, 40 в м.Тернополі,
оскільки набуття права власності
позивача на спірне майно
підтверджується відповідними
доказами, проте, оспорюється іншими
особами.

При скасуванні рішення суду
проводиться новий розподіл судових
витрат на підставі ст.49 ГПК України, а
тому з відповідача на користь
позивача належить стягнути 2684 грн.
судового збору за розгляд справи в суді
першої інстанції та 573,5 грн. судового
збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101 105, 112, 113, 113-1, 114
Господарського процесуального кодексу
України Львівський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Аско"задоволити.

2. Ухвалу господарського суду
Тернопільської області від 15.10.2013 у
справі №7/86-1298 скасувати.

3. Заяву товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско" про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення
господарського суду Тернопільської
області від 09.04.2012 у справі №7/86-1298
задоволити.

4. Рішення господарського суду
Тернопільської області від 09.04.2012 у
справі №7/86-1298 скасувати.

5. Прийняти нове рішення.

6. Визнати за товариством з обмеженою
відповідальністю "АСКО" право
власності на будівлю автозаправочної
станції під літерою"А" загальною площею
39.8 кв.м. по вул.Микулинецька,40 в
м.Тернополі.

7.Стягнути з акціонерного товариства
закритого типу "Автотехсервіс" (46003,
м.Тернопіль, вул.За Рудкою,33; ) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско"(46006,
м.Тернопіль, вул.Микулинецька,40; ) 2684 грн. судового збору за
розгляд справи в суді першої інстанції
та 573,5 грн. судового збору за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції.

8.Видачу відповідного наказу доручити
господарському суду Тернопільської
області.

9. Матеріали справи повернути в
місцевий господарський суд.

Головуючий суддя
Марко Р.І.

Суддя
Бойко С.М.

Суддя
Бонк Т.Б.

Повний текст постанови

виготовлено 20.02.2014р.