ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року Справа № 5009/4393/12 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Козир Т.П.,
Губенко Н.М., Іванової Л.Б.
(доповідач),розглянувши матеріали
касаційної скарги Приватного
підприємства "Бізон-Тех 2006"на ухвалу та
постанову Господарського суду
Запорізької області від 28.10.2013
Донецького апеляційного
господарського суду від 19.11.2013за
скаргою Приватного підприємства
"Бізон-Тех 2006"на дії Відділу державної
виконавчої служби Вільнянського
районного управління юстиції в
Запорізькій областіу справі№ 5009/4393/12
Господарського суду Запорізької
області за позовомПриватного
підприємства "Бізон-Тех
2006"доДержавного підприємства
"Сільськогосподарське підприємство
Дружелюбівського виправного центру
Управління державної пенітенціарної
служби України в Запорізькій області
(№1)"простягнення 164358,04 грн. за участю
представників сторін:

позивача: не з'явилися

відповідача: не з'явилися

відділу ДВС Вільнянського РУЮ в
Запорізькій області: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Бізон-Тех 2006"
звернулося до Господарського суду
Запорізької області із скаргою на дії
Відділу державної виконавчої служби
Вільнянського районного управління
юстиції в Запорізькій області, в якій
просить визнати незаконними дії
Відділу державної виконавчої служби
Вільнянського районного управління
юстиції в Запорізькій області по
поверненню стягувачу наказу
Господарського суду Запорізької
області від 01.02.2013 у справі № 5009/4393/12 у
виконавчому провадженні № 37566585 та
визнати недійсною постанову від 25.06.2013
ВДВС Вільнянського РУЮ Запорізької
області про повернення стягувачу
наказу Господарського суду
Запорізької області від 01.02.2013.

Ухвалою Господарського суду
Запорізької області від 28.10.2013 у справі
№ 5009/4393/12 (суддя Горохов
І.С.) у задоволенні скарги Приватного
підприємства "Бізон-Тех 2006" на дії
Відділу державної виконавчої служби
Вільнянського районного управління
юстиції в Запорізькій області
відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 19.11.2013 (колегія
суддів у складі: головуючого судді
Москальової І.В., суддів Будко Н.В.,
М'ясищев А.М.) ухвалу Господарського
суду Запорізької області від 28.10.2013 у
справі №5009/4393/12 залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої
інстанції та постановою суду
апеляційної інстанції, Приватне
підприємство "Бізон-Тех 2006" звернулося
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалу Господарського суду
Запорізької області від 28.10.2013 і
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 19.11.2013 у справі
№ 5009/4393/12, прийняти постанову, якою
задовольнити скаргу ПП "Бізон-Тех 2006".

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник
посилається на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права.

Сторони згідно з приписами статті 111-4
Господарського процесуального кодексу
України були належним чином
повідомлені про день, час і місце
розгляду касаційної скарги, однак не
скористалися передбаченим законом
правом на участь у перегляді справи в
суді касаційної інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових актів, вважає
касаційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено господарськими судами
попередніх інстанцій та
підтверджується матеріалами справи,
рішенням Господарського суду
Запорізької області від 16.01.2013 у справі
№ 5009/4393/12 задоволено позовну заяву
Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006"
до Державного підприємства
"Сільськогосподарське підприємство
Дружелюбівського виправного центру
Управління державної пенітенціарної
служби України в Запорізькій області
(№1)" про стягнення 164350,04 грн.; стягнуто з
Державного підприємства
"Сільськогосподарське підприємство
Дружелюбівського виправного центру
Управління державної пенітенціарної
служби України в Запорізькій області
(№1)" на користь ПП "Бізон-Тех 2006" 98167,50
грн. основного боргу, 29450,25 грн. штрафу,
36740,29 грн. процентів за користування
чужими грошовими коштами та 3287,16 грн.
судового збору.

01.02.2013 на виконання вказаного рішення
Господарським судом Запорізької
області видано наказ.

Виконавче провадження з виконання
наказу Господарського суду
Запорізької області №5009/4393/12 від 01.02.2013
відкрито постановою державного
виконавця від 15.04.2013.

22.04.2013 постановою державного виконавця
вказане виконавче провадження було
приєднано до зведеного виконавчого
провадження.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що під час здійснення
виконавчого провадження постановами
державного виконавця від 18.04.2013, 13.05.2013,
21.05.2013 було накладено арешт на кошти
боржника.

Державним виконавцем для списання
грошових коштів з рахунків боржника
направлялись платіжні вимоги до ПАТ
"Райффайзенбанк Аваль", ПАТ "УСБ", ПАТ
"Укрсоцбанк", ліквідатору банку
"Україна", ПАТ КБ "Правекс-Банк", ПАТ ПІБ,
ПАТ КБ "Приватбанк", Запорізька філія
ВАТ "ВТБ банк", які в подальшому
залишені без виконання у зв'язку з
відсутністю грошових коштів на
рахунках боржника.

Відповідно до акту від 17.05.2013 за
результатами здійснення перевірки
каси боржника встановлено, що грошові
кошти в касі боржника відсутні.

25.06.2013 постановою ВДВС Вільнянського
РУЮ Запорізької області наказ
Господарського суду Запорізької
області № 5009/4393/12 від 01.02.2013 повернено
стягувачеві на підставі п. 9 ч.1 ст.47
Закону України "Про виконавче
провадження".

Обґрунтовуючи підстави звернення до
суду із скаргою на дії державного
виконавця та постанову від 25.06.2013 щодо
повернення наказу Господарського суду
Запорізької області від 01.02.2013 у справі
№ 5009/4393/12, позивач посилається на те, що
державним виконавцем не вчинено всіх
передбачених законом заходів з
примусового виконання наказу,
передчасно винесено постанову про
повернення виконавчого документу до
закінчення 6-тимісячного строку
виконання рішення, чим позбавлено
стягувача права на виконання наказу
відповідно до Закону України "Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень".

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
Законом.

Як передбачено статтею 32 Закону
України "Про виконавче провадження"
заходами примусового виконання рішень
є:

1) звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб;

2) звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача
стягувачу певних предметів, зазначених
у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про
виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів.

Готівкові кошти, виявлені у боржника,
вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що
знаходяться на рахунках, вкладах та на
зберіганні у банках чи інших
фінансових установах, накладається
арешт. Арешт поширюється також на кошти
на рахунках, які будуть відкриті після
винесення постанови про накладення
арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно в першу чергу звернути
стягнення. Черговість стягнення на
кошти та інше майно боржника остаточно
визначається державним виконавцем.

Отже, суди попередніх інстанцій,
з'ясувавши, що державним виконавцем
були виявлені рахунки боржника; на
кошти боржника, що знаходились на
вказаних рахунках, державним
виконавцем було накладено арешт та
направлені вимоги до банківських
установ про списання коштів, які були
повернуті без виконання у зв'язку із
відсутністю у боржника грошових
коштів, державним виконавцем було
перевірено касу боржника, дійшли
вірного висновку про те, що державним
виконавцем Відділу державної
виконавчої служби Вільнянського
районного управління юстиції в
Запорізькій області були вжиті
передбачені законом заходи щодо
стягнення коштів з боржника.

Особливості звернення стягнення на
кошти та майно боржника - юридичної
особи врегульовано ст.ст. 65, 66 Закону
України "Про виконавче провадження",
якими передбачено, зокрема, що у разі
відсутності у боржника - юридичної
особи коштів у обсязі, достатньому для
покриття заборгованості, стягнення
звертається на інше майно, належне
такому боржникові або закріплене за
ним, у тому числі на майно, що
обліковується на окремому балансі
філії, представництва та іншого
відокремленого підрозділу боржника -
юридичної особи (крім майна, вилученого
з обороту або обмежуваного в обороті)
незалежно від того, хто фактично
використовує це майно.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону
України "Про виконавче провадження"
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

Статтею 26 Закону України "Про Державну
кримінально-виконавчу службу України"
майно Державної
кримінально-виконавчої служби України
перебуває в державній власності та
використовується виключно для
забезпечення виконання її завдань.
Звернення стягнення на майно органів і
установ виконання покарань, їх
підприємств, слідчих ізоляторів,
навчальних закладів, закладів охорони
здоров'я не допускається.

Пунктом 3.15. Інструкції з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України від 02.04.2012 № 512/5,
визначено, що підставою для повернення
виконавчого документа згідно з пунктом
9 частини першої статті 47 Закону є
встановлення безпосередньо у Законі
заборони звертати стягнення на окреме
майно чи кошти боржника.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 30
Закону України "Про виконавче
провадження" державний виконавець
провадить виконавчі дії з виконання
рішення до завершення виконавчого
провадження у встановленому цим
Законом порядку, а саме:

закінчення виконавчого провадження -
згідно із статтею 49 цього Закону;

повернення виконавчого документа
стягувачу - згідно із статтею 47 цього
Закону;

повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадовій особі),
який його видав, - згідно із статтею 48
цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, а з виконання
рішення немайнового характеру - у
двомісячний строк. Строк здійснення
зведеного виконавчого провадження
обчислюється з моменту приєднання до
такого провадження останнього
виконавчого документа.

З наведеного вбачається, що державний
виконавець протягом вказаного строку
повинен вчинити дії, передбачені
Законом для виконання рішення, проте,
за наявності, зокрема, підстав
передбачених ст. 47 Закону України "Про
виконавче провадження", повертає
виконавчий документ стягувачу і до
закінчення шестимісячного строку.

З огляду на наведене, суди попередніх
інстанцій, врахувавши встановлену
законом заборону на звернення
стягнення на майно підприємств
пенітенціарної служби, дійшли
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів
касаційної інстанції, про
правомірність дій державного
виконавця щодо повернення виконавчого
документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1
ст. 47 Закону.

Відповідно до ч. 3 ст.4 Закону України
"Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень" (в редакції, чинній на
дату прийняття оскаржуваної постанови)
протягом десяти днів з дня
встановлення державним виконавцем
факту наявності підстав для повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до пунктів 2 - 4 частини
першої статті 47 Закону України "Про
виконавче провадження", крім випадків,
коли стягувач перешкоджає провадженню
виконавчих дій, але не пізніше строку,
встановленого частиною другою цієї
статті, керівник відповідного органу
державної виконавчої служби подає до
Державної казначейської служби
України документи та відомості,
необхідні для перерахування стягувачу
коштів, згідно з переліком,
затвердженим Кабінетом Міністрів
України, про що повідомляє в
установленому порядку стягувача.

Таким чином, судами було підставно
відхилено твердження скаржника про
порушення вимог Закону України "Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень", оскільки станом на
дату прийняття оскаржуваної постанови
редакція частини 3 статті 4 Закону
України "Про гарантії держави щодо
виконання судових рішень" не містила
посилання на пункт 9 частини 1 статті 47
Закону України "Про виконавче
провадження".

Матеріали справи свідчать про те, що
господарськими судами першої та
апеляційної інстанції в порядку статті
43 Господарського процесуального
кодексу України всебічно, повно і
об'єктивно досліджено матеріали справи
в їх сукупності і вірно застосовано
норми процесуального та матеріального
права.

Відповідно до п. 1 статті 1119
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право залишити рішення
першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції без змін, а
скаргу без задоволення.

Твердження скаржника про порушення і
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанції норм
законодавства при прийнятті
оскаржуваних судових актів не знайшли
свого підтвердження, у зв'язку з чим
підстав для їх зміни чи скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11113
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного
підприємства "Бізон-Тех 2006" залишити
без задоволення.

Ухвалу Господарського суду
Запорізької області від 28.10.2013 та
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 19.11.2013 у справі
№ 5009/4393/12 залишити без змін.

Головуючий суддя:
Т. Козир

судді:
Н. Губенко

Л. Іванова