КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р. Справа№ 925/1536/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Буравльова С.І.

за участю представників:

від позивача - Демиденко О.І.,
довіреність № б/н від 10.09.2012;

від відповідача - Євтушенко В.В.,
довіреність № 2 від 14.01.2014;

розглянувши апеляційну скаргу
державного підприємства "Златодар" на
рішення господарського суду
Черкаської області від 28.10.2013 у справі
№ 925/1536/13 (суддя Спаських Н.М.)
за позовом селянського фермерського
господарства "Настасія" до державного
підприємства "Златодар" про
зобов'язання виконати умови договору

ВСТАНОВИВ:

Селянське фермерське господарство
"Настасія" звернулося до
господарського суду Черкаської
області з позовом до державного
підприємства "Златодар" про
зобов'язання виконати умови договору, а
саме відвантажити поклажодавцю
належну йому кукурудзу, яка перебувала
у відповідача на зберіганні.

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 28.10.2013 у справі
№ 925/1536/13 позов задоволено повністю;
вирішено зобов'язати відповідача
відвантажити позивачу кукурудзу в
кількості 449, 394 т.

При ухваленні рішення по даній справі
суд виходив з того, що відповідач не
виконав своє зобов'язання з повернення
позивачу, переданої на зберігання
кукурудзи.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Черкаської області від 28.10.2013 у справі
№ 925/1536/13 скасувати та прийняти нове,
яким у задоволенні позову відмовити
повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на
неможливість повернення позивачу
зерна, у зв'язку з відсутністю у
останнього складських документів на
нього.

Представник апелянта - відповідача у
справі в судовому засіданні 17.02.2014
підтримав вимоги за апеляційною
скаргою.

Представник позивача в судовому
засіданні 17.02.2014 проти апеляційної
скарги заперечив та просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між державним підприємством "Златодар"
(зерновий склад) та селянським
фермерським господарством "Настасія"
(поклажодавець) 15.10.2012 укладено договір
складського зберігання кукурудзи № 64/4.

Згідно предмету даного договору
поклажодавець зобов'язався передати
зерно кукурудзи з супроводжуючими
документами на Зерновий склад, а
Зерновий склад зобов'язався прийняти
таке зерно для зберігання на
визначених цим Договором умовах і в
установлений строк повернути його
Поклажодавцеві або особі, зазначеній
ним як одержувач, у стані,
передбаченому цим Договором та
законодавством (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору Зерновий
склад зобов'язується виконати послуги
по прийманню, сушці, доробці (вторинній
очистці) від домішки і доведенню
якісних показників до ДСТУ 4525:2006
"Кукурудза. Технічні умови", а також
здійснити послуги по лабораторним
дослідженням, відвантаженню кукурудзи,
документальному оформленню переходу
прав власності на кукурудзу від
Поклажодавця до третіх осіб.

Пунктом 3.1.4 договору передбачено, що
Зерновий склад зобов'язаний видати
складські документи на кукурудзу не
пізніше наступного робочого дня після
його прийняття. Зерновий склад для
підтвердження надання послуг
(виконання робіт) Поклажодавцеві,
зобов'язаний виписати на ім'я
Поклажодавця та надати йому наступні
документи:

складське свідоцтво встановленого
зразка;

копію реєстрів;

картку аналізу зерна.

Згідно п. 7.1 договору термін зберігання
кукурудзи - до 15 травня 2013 року. До
вказаної дати Поклажодавець
зобов'язаний повністю розрахуватись із
Зерновим складом за надані послуги
(виконані роботи). За погодженням із
Зерновим складом термін зберігання
може бути продовжено, про що
складається додаткова угода, що є
невід'ємною частиною даного договору.

Згодом, між сторонами до даного
договору укладено Додаткову угоду від
15.05.2013, якою, зокрема, змінено термін
зберігання кукурудзи до 15 травня 2014
року.

На виконання умов договору позивач
передав на зберігання відповідачу 504,960
т. кукурудзи (фізична маса) в заліковій
масі 483,47 т, що підтверджується
наступними реєстрами накладних на
прийняте зерно:

- № 502 від 13.10.2012 р. кукурудза в заліковій
масі 174,93 т (а.с. 18);

- № 506 від 14.10.2012 р. кукурудза в заліковій
масі 95,50 т (а.с. 34);

- № 624 від 23.10.2012 р. кукурудза в заліковій
масі 13,13 т (а.с. 17);

- № 644 від 24.10.2012 р. кукурудза в заліковій
масі 159,74 т (а.с. 33);

- № 649 від 25.10.2012 р. кукурудза в заліковій
масі 17,49 т (а.с. 16);

-№ 680 від 26.10.2012 р. кукурудза в заліковій
масі 22,68 т (а.с. 32).

Заперечень проти отримання кукурудзи
на зберігання у вказаній кількості
відповідач суду не надав.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтвердив отримання зерна
кукурудзи на зберігання.

При цьому, відповідачем жодних
складських документів позивачу видано
не було.

Зворотнє не доведено належними
засобами доказування.

На підставі договору № 20/7 про
зарахування зустрічних однорідних
вимог, позивач реалізував частину
переданої на зберігання відповідачу
кукурудзи у кількості 33, 893 т. в рахунок
оплати останньому послуг за
здійснення зберігання за договором від
15.10.2012 № 64/4.

Решта кукурудзи у кількості 449, 394 т
залишилась на зберіганні у
відповідача.

Селянське фермерське господарство
"Настасія" листом № 15 від 12.03.2013 року
звернулось до державного підприємства
"Златодар" з вимогою відвантажити
кукурудзу в кількості 449,394 тон зі
зберігання (а.с. 19).

Державне підприємство "Златодар"
листом № 164 від 16.04.2013 року повідомило
позивача про те, що селянське
фермерське господарство "Настасія"
поставлено в графік відвантаження на 1-2
декаду травня 2013 року (а.с. 20).

У зв'язку з неповерненням позивачу
кукурудзи, переданої на зберігання
фермерське господарство "Настасія"
листом № 65 від 21.05.2013 року повторно
звернулось до державного підприємства
"Златодар" з вимогою про її
відвантаження.

Державне підприємство "Златодар"
листом № 322 від 03 вересня 2013 року
повідомило селянське фермерське
господарство "Настасія" про те, що на
даний час не може виконати умови
договору складського зберігання № 63/4
від 15 жовтня 2012 року по відвантаженню
зерна кукурудзи у зв'язку з закінченням
дії Сертифікату відповідності послуг
із зберігання зерна та продуктів його
переробки (а.с. 22).

Враховуючи неповернення відповідачем
позивачу кукурудзи зі зберігання,
останній звернувся до суду з даним
позовом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 936 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу
України зберігач зобов'язаний
повернути поклажодавцеві річ, яка була
передана на зберігання, або відповідну
кількість речей такого самого роду та
такої самої якості.

Відповідно до статті 953 Цивільного
кодексу України зберігач зобов'язаний
на першу вимогу поклажодавця повернути
річ, навіть якщо строк її зберігання не
закінчився.

Положеннями ст. 35 Закону України "Про
зерно та ринок зерна в України"
передбачено, що зерновий склад
зобов'язаний за першою вимогою
володільця складського документа
повернути зерно, навіть якщо
передбачений договором складського
зберігання строк його зберігання ще
не закінчився.

Враховуючи наведене, позивач
правомірно вимагав від відповідача
повернення, переданого на зберігання
зерна кукурудзи, навіть якщо
передбачений договором складського
зберігання строк його зберігання (до
15 травня 2014 року) ще не закінчився.

Відповідач в свою чергу повинен був на
першу вимогу позивача повернути зерно
зі зберігання.

Зобов'язання з повернення переданого
позивачем на зберігання зерна
відповідачем виконано не було.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу
України встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не звільняє винну
сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Факт передачі зерна позивачем на
зберігання відповідачу
підтверджується матеріалами справи та
не спростовується відповідачем.

За наведених обставин, відповідач
неправомірно не повернув позивачу
прийняте від нього на зберігання зерно.

Доводи апелянта про неможливість
повернення позивачу зерна, у зв'язку з
відсутністю у останнього складських
документів на нього, відхиляються
колегією суддів з наступних підстав.

Частиною першою статті 37 Закону
України "Про зерно та ринок зерна в
України" передбачено, що зерновий
склад на підтвердження прийняття зерна
видає один із таких документів:

подвійне складське свідоцтво;

просте складське свідоцтво;

складську квитанцію.

Складський документ на зерно
виписується після передачі зерна на
зберігання не пізніше наступного
робочого дня (ч. 2 ст. 37 Закону України
"Про зерно та ринок зерна в України").

Крім цього, пунктом 3.1.4 договору
передбачено, що Зерновий склад
зобов'язаний видати складські
документи на кукурудзу не пізніше
наступного робочого дня після його
прийняття. Зерновий склад для
підтвердження надання послуг
(виконання робіт) Поклажодавцеві,
зобов'язаний виписати на ім'я
Поклажодавця та надати йому наступні
документи:

складське свідоцтво встановленого
зразка;

копію реєстрів;

картку аналізу зерна.

Відповідач, всупереч наведених вимог
закону та положень договору при
прийнятті від позивача зерна на
зберігання, складських документів
поклажодавцеві не видав.

Разом з тим, матеріалами справи,
зокрема, реєстрами накладних на
прийняте зерно, листами державного
підприємства "Златодар", а також
поясненнями представника відповідача,
наданими апеляційному суду,
підтверджується факт передачі
позивачем зерна на зберігання.

За наведених обставин, у відповідача
існує зобов'язання перед позивачем з
повернення останньому переданого на
зберігання зерна кукурудзи.

Посилання представника відповідача на
відсутність на Зерновому складі зерна,
переданого позивачем на зберігання, не
звільняє відповідача від обов'язку
повернути зерно відповідної якості
позивачу.

Також, при цьому, слід зазначити, що
відповідач не надав належних доказів
відчуження спірного зерна та
відсутності його на разі на складі.

У будь-якому разі, такі доводи не можуть
бути підставою уникнення
відповідальності та ухилення від
договірних зобов'язань.

Питання наявності зерна має
з'ясовуватися при виконані рішення з
подальшою можливістю зміни способу та
порядку його виконання.

Таким чином, відповідач неправомірно
не повернув позивачу передане на
зберігання зерно кукурудзи.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про задоволення
позовних вимог в частині зобов'язання
відповідача повернути позивачу зерно
кукурудзи.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного
підприємства "Златодар" залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду Черкаської області від 28.10.2013 у
справі № 925/1536/13 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - відповідача у
справі.

3. Матеріали справи № 925/1536/13 повернути
до господарського суду Черкаської
області.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановлені Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

С.І. Буравльов