ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

13.02.2014 р.
Справа№ 914/3721/13

За заявою: Яворівської міської ради,
м.Яворів

про відстрочку (розстрочку) виконання
рішення господарського суду
Львівської області від 21.11.2013р.

у справі № 914/3721/13 за позовом: ТзОВ
"Енергозберігаючі технології 2010",
м.Київ

до відповідача: Яворівської міської
ради, м.Яворів

про стягнення 55003грн. 51коп.

Суддя Кітаєва С.Б.

Представники:

від позивача: Байда В.П.

від відповідача: Шилов С.В.

На розгляд господарського суду
Львівської області Яворівською
міською радою подано заяву про
відстрочку (розстрочку) виконання
рішення суду від 21.11.2013р. у справі
№914/3721/13 за позовом ТзОВ
"Енергозберігаючі технології 2010" до
Яворівської міської ради про стягнення
55003грн. 51коп.

Ухвалою суду від 03.02.2014р. вказану
заяву прийнято та призначено до
розгляду на 13.02.2014р.

В судовому засіданні 13.02.2014р.
представник заявника подав клопотання
від 07.02.2014р. №308 про уточнення вимог
заяви про відстрочку (розстрочку)
виконання рішення суду відповідно до
якої просить в прохальній частині
своєї заяви від 30.01.2014р. № 224 прийняти
рішення про відстрочку виконання
рішення господарського суду
Львівської області від 14.11.2013р. у справі
№914/3721/13 до 30.06.2014р.

В обґрунтування поданої заяви
покликається на складне фінансове
становище а також те, що Яворівська
районна рада Львівської області не
прийняла бюджет району, тому в
теперішній час її фінансування
здійснюється із урахуванням вимог ст. 79
Бюджетного кодексу України та має
право здійснювати витрати місцевого
бюджету лише на цілі, визначені у
рішенні про місцевий бюджет на
попередній бюджетний період та
одночасно передбачені у проекті
рішення про місцевий бюджет на
наступний бюджетний період, схваленому
Радою Міністрів Автономної Республіки
Крим, місцевою державною
адміністрацією чи виконавчим органом
місцевої ради та поданому на розгляд
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим або відповідної місцевої ради. При
цьому щомісячні бюджетні асигнування
місцевого бюджету сумарно не можуть
перевищувати 1/12 обсягу бюджетних
призначень, встановлених рішенням про
місцевий бюджет на попередній
бюджетний період.

В зв»язку з підвищенням мінімальної
заробітної плати, приріст
середньорічного розміру мінімальної
заробітної плати у 2014 році по
відношенню до 2013 року складає 8,2
відсотка, що призвело до ускладнення
виплат по заробітній платі працівникам
апарату Яворівської міської ради,
дошкільних закладів м.Яворова, міських
комунальних підприємств Яворова та
Народного Дому м.Яворова, які
фінансуються з місцевого бюджету.
Оскільки заявлена до стягнення сума за
даним рішенням є досить великою і
сплата її до прийняття бюджету
Яворівської міської ради, може
призвести до зупинки діяльності
боржника та його неплатоспроможність
взагалі. На утриманні Яворівської
міської ради перебуває великий штат
працівників міської ради, працівників
дошкільних навчальних закладів.
Яворівською міською радою також
утримуються приміщення та будівлі
дошкільних навчальних закладів в яких
проводиться навчання та харчування
дітей.

Також покликається на арешт коштів на
його рахунках, що призвело до
паралізації роботи, як Яворівської
міської ради так і міських комунальних
підприємств Яворова, які забезпечують
утримання благоустрою м.Яворова,
заборгованість перед відповідачем та
іншими контрагентами, можливість
утворення заборгованості перед
бюджетом податків та зборів,
заробітної плати.

Представник стягувача подав
заперечення на заяву Яворівської
міської ради від 07.02.2013р. №179, просить
відмовити в задоволенні поданої заяви
покликаючись на те, що відповідачем не
подано жодних доказів того, що у разі
задоволення його заяви він буде
своєчасно виконувати взяті на себе
зобов»язання. На думку позивача,
подана заява спрямована лише для
затягування стягнення заборгованості
за рішенням суду.

Розглянувши подану заяву, заслухавши
пояснення представників сторін, суд
дійшов висновку відмовити у її
задоволенні повністю з огляду на
наступне:

Відповідно до статті 121 ГПК України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Оскільки згадана стаття не обмежує
відповідне право господарського суду
певним строком, воно може бути
реалізоване у будь-який час від
набрання рішенням законної сили до
його фактичного повного виконання.

Відстрочка - це відкладення чи
перенесення виконання рішення на новий
строк, який визначається господарським
судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо (п.7.2.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
17.10.2012р. "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України").

Слід зазначити, що стаття 121 ГПК України
не обмежує право господарського суду
певними обставинами, при наявності
яких господарський суд може
розстрочити, відстрочити виконання
прийнятого ним рішення, проте
визначальним фактором при наданні
розстрочки, відстрочки є підставність
цих випадків та їх об'єктивний вплив на
виконання судового рішення.

Отже, виходячи з приписів
процесуального закону, відстрочка чи
розстрочка виконання судового рішення
може бути встановлена судом лише у
виняткових випадках, тобто за
наявності обставин, які ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим у строк.

Позивачем не підтверджено належними та
допустимими доказами винятковості
обставин, що ускладнюють виконання
рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
заборгованість відповідача виникла з
2012 року та погашена боржником не була.

Суд зазначає, що наведені боржником
підстави для відстрочення виконання
судового рішення, зокрема, тяжке
фінансове становище, не прийняття
бюджету, ускладнення виплат по
заробітній платі, арешт коштів на
рахунках не є тими виключними
обставинами, які давали б підстави для
відстрочки виконання судового рішення,
оскільки важке фінансове становище
відповідача утворилось не в силу
якихось виключних (виняткових)
обставин. Законодавець у будь-якому
випадку пов'язує відстрочку
виконання судового рішення у судовому
порядку з об'єктивними, непереборними,
іншими словами - виключними
обставинами, що ускладнюють вчасне
виконання судового рішення.

Самі по собі фінансові труднощі
підприємства не свідчать про те, що
особа (боржник) не може виконати
рішення суду, оскільки відсутність у
боржника грошових коштів не може
свідчити про неможливість виконання
рішення суду з огляду на існування
інших, крім звернення стягнення на
грошові кошти, передбачених Законом
України «Про виконавче провадження»,
способів виконання рішення суду.

Крім того, заявником не подано жодного
доказу в підтвердження того, що
арештовані всі належні заявнику
рахунки та що відсутні кошти на
рахунках заявника в банківських
установах, отже наявність таких
рахунків у банківських установах не
заперечує сам заявник.

Тому, враховуючи зазначену норму,
надання відстрочки на підставі тяжкого
фінансового стану боржника не може
вважатися підставою для застосування
положень ст.121 ГПК України, адже,
враховуючи положення ч. 1 ст. 625 ЦК
України, боржник у випадку порушення
грошового зобов'язання не може
посилатися на неможливість його
виконання.

Крім того, заявник у своїй заяві не
наводить жодних доказів того, що
виконати рішення суду неможливо, чи з
певних причин складно, а обґрунтовує
свою заяву негативними наслідками
виконання такого рішення для боржника,
які можуть настати в майбутньому, що
суперечить ст. 121 ГПК України.

Також, боржником не надано доказів щодо
очікуваних коштів та про реальні
заходи, які протягом певного часу
дозволять йому виконувати погашення
заборгованості за вказаним судовим
рішенням.

Суд звертає увагу на ту обставину, що
при вирішенні питання про відстрочку
чи розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси обох сторін,
оскільки невиконання рішення суду
порушує також і матеріальні інтереси
позивача, оскільки відстрочка може
призвести підприємство позивача до
межі банкрутства, так як ним уже було
отримано кредитні та позичкові кошти
для купівлі обладнання, розрахунків із
постачальниками, державними та
цільовими фондами, виплати заробітної
плати працівникам та в подальшому
призвело до скорочення до нуля
чисельності штату працівників та
обсягів виробництва так як фінансове
становище стягувача, залежить і від
ступеня виконання боржником рішення у
даній справі.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" із змінами і доповненнями,
внесеними Законом України від
15.03.2011р. № 3135-VI, суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

Відповідно до ст.45 ГПК України
господарські суди здійснюють
правосуддя шляхом прийняття
обов'язкових до виконання на усій
території України рішень, ухвал,
постанов. Рішення і постанови
господарських судів приймаються
іменем України. Невиконання вимог
рішень, ухвал, постанов господарських
судів тягне відповідальність,
встановлену цим Кодексом та іншими
законами України.

Зазначена процесуальна норма
узгоджується з положеннями ч.5 ст.124
Конституції України, згідно з якою
судові рішення є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Статтями 115 та 116 ГПК України також
встановлено, що рішення, ухвали,
постанови господарського суду, що
набрали законної сили, є обов'язковими
на всій території України і
виконуються у порядку, встановленому
Законом України "Про виконавче
провадження".

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України
"Про судоустрій та статус суддів"
судові рішення, що набрали законної
сили, є обов'язковими до виконання
усіма органами державної влади,
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими та службовими особами,
фізичними і юридичними особами та їх
об'єднаннями на всій території України.

При цьому, суд враховує рішення
Конституційного Суду України від 26
червня 2013 року в справі за № 5-рп/2013 за
конституційним зверненням акціонерної
компанії „Харківобленерго" щодо
офіційного тлумачення положень пункту
2 частини другої статті 17, пункту 8
частини першої статті 26, частини першої
статті 50 Закону України „Про виконавче
провадження" за змістом якого
вбачається, що виконання судового
рішення є невід'ємною складовою права
кожного на судовий захист і охоплює,
зокрема, законодавчо визначений
комплекс дій, спрямованих на захист і
відновлення порушених прав, свобод,
законних інтересів фізичних та
юридичних осіб, суспільства, держави
(пункт 2 мотивувальної частини Рішення
від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012);
невиконання судового рішення загрожує
сутності права на справедливий розгляд
судом (пункт 3 мотивувальної частини
Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Окрім того, судом взято до уваги
практику Європейського суду з прав
людини, яким, зокрема, в рішенні у
справі „Шмалько проти України" від 20
липня 2004 року зазначено, що право на
виконання судового рішення є складовою
права на судовий захист, передбаченого
статтею 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, для
цілей якої виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
судового розгляду (пункт 43).

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 17 травня 2005 року у справі
"Чіжов проти України" (заява № 6962/02)
зазначено, що позитивним обов'язком
держави є організація системи
виконання рішень таким чином, щоб
гарантувати виконання без жодних
невиправданих затримок, і так, щоб ця
система була ефективною і законодавчо,
і практично, а нездатність державних
органів ужити необхідних заходів для
виконання рішення позбавляє гарантій,
які закріплені в параграф 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 19.03.1997 року у справі "Горнсбі
проти Греції" суд наголошує, що,
відповідно до усталеного
прецедентного права, пункт 1 статті 6
гарантує кожному право на звернення до
суду або арбітражу з позовом стосовно
будь-яких його цивільних прав та
обов'язків. Таким чином, ця стаття
проголошує "право на суд", одним з
аспектів якого є право на доступ, тобто
право подати позов з приводу
цивільно-правових питань до суду (див.
рішення у справі "Філіс проти Греції"
(Philis v. Greece) (N 1) від 27 серпня 1991 року,
серія А, N 209, с. 20, п. 59). Однак це право
було б ілюзорним, якби правова система
Договірної держави допускала, щоб
остаточне судове рішення, яке має
обов'язкову силу, не виконувалося на
шкоду одній із сторін. Важко собі
навіть уявити, щоб стаття 6 детально
описувала процесуальні гарантії, які
надаються сторонам у спорі, - а саме:
справедливий, публічний і швидкий
розгляд, - і водночас не передбачала
виконання судових рішень. Якщо
вбачати у статті 6 тільки проголошення
доступу до судового органу та права на
судове провадження, то це могло б
породжувати ситуації, що суперечать
принципу верховенства права, який
Договірні держави зобов'язалися
поважати, ратифікуючи Конвенцію ( 995_690 )
(див. mutatis mutandis, рішення у справі
"Голдер проти Сполученого Королівства"
(Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року,
серія А, N 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для
цілей статті 6 виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
"судового розгляду" (пункт 40).

Згідно вимог ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а відповідно
до статті 34 ГПК України суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення заяви ( з врахуванням
поданого уточнення) про відстрочку
виконання рішення господарського суду
Львівської області від 21.11.2013р. у
справі №914/3721/13.

Керуючись ст.17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", ст.ст. 33, 34, 86, 121 ГПК України,
господарський суд, -

У Х В А
Л И В:

В задоволенні заяви Яворівської
міської ради №224 від 30.01.2014р. , із
врахуванням уточнень за № 308 від
07.02.2014р., у відстрочці виконання
рішення господарського суду
Львівської області від 21.11.2013р. у справі
№ 914/3721/13 до 30 червня 2014р. відмовити
повністю.

Суддя
Кітаєва С.Б.