КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р. Справа№ 910/14840/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від прокурора Коваленко Л.Б.

від позивача - 1 не з`явився

від позивача - 2 не з`явився

від позивача - 3 Глущенко М.М.

від відповідача - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «АБС-Гарант сервіс»
на рішення Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 року (суддя Морозов
С.М.)

за позовом Виконувача обов'язків
прокурора міста Києва в інтересах
держави в особі

Київської міської
ради

Департаменту транспортної
інфраструктури виконавчого органу
Київської міської ради

Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АБС-Гарант сервіс»

про розірвання договору,
зобов'язання вчинити дії та стягнення
коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Виконувач обов'язків Прокурора м. Києва
звернувся до Господарського суду міста
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА), Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс» з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АБС-Гарант сервіс»
про розірвання договору про надання
права на експлуатацію фіксованих місць
паркування, про зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АБС-Гарант сервіс»
звільнити земельну ділянку, про
стягнення збитків в розмірі 11 485,50 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 року позовні вимоги
були задоволені повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій вказує, що
рішення постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому просить суд скасувати рішення
Господарського суду м. Києва від 17.12.2013
року та постановити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 31.01.2014 року
колегією суддів прийнято до
провадження апеляційну скаргу і
призначено до розгляду на 18.02.2014 року.

Представники прокурора та позивача - 3
в судове засідання з`явилися та надали
усні пояснення стосовно предмету
спору.

Представники позивача - 1,2 та
відповідача в судове засідання на
вказану дату не з`явилися, про день та
час розгляду апеляційної скарги були
повідомлені належним чином, причини
неявки суду не відомі.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
прокурора та позивача - 3, дослідивши
наявні матеріали справи, встановив
наступне:

21.12.2012 року між позивачем - 3 та
відповідачем, керуючись рішенням
Київської міської ради від 25.12.2008 року
№ 1051/1051 «Про правила благоустрою міста
Києва», був укладений договір про
надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування №ДНП
2012-12/26.

Відповідно до умов п. 1.1. договору
позивач-3 надає за плату відповідачу
право на організацію та експлуатацію 100
(ста) місць для платного паркування
транспортних засобів, а також 11
(одинадцять) спеціальних місць для
безкоштовного паркування транспортних
засобів, які перевозять інвалідів, що
розташовані на паркувальному
майданчику за адресою: м. Київ,
Дарницький район, вул. Драгоманова, 23б,
в межах ІІІ територіальної зони
паркування м. Києва, а також здійснення
розрахунків з юридичними та фізичними
особами за паркування їхнього
автотранспорту.

Відповідач набуває право на
організацію та експлуатацію об'єкту з
моменту набрання чинності даним
договором (п. 1.3. договору).

Договір вважається укладеним і набирає
чинності 01.01.2013 року і діє до 31.12.2013 року
(п. 6.1. договору).

Оперативним уповноваженим ВДСБЕЗ
Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві
складено рапорт про те, що під час
виконання доручення з Управління ДСБЕЗ
ГУ МВС України в м. Києві щодо
проведення перевірки додержання вимог
чинного законодавства у діяльності
Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс» відповідно до
переліку паркувальних майданчиків які
експлуатуються контрагентами на
підставі укладених договорів про
надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування № 217/8501 від
01.11.2012 року, було здійснено виїзд за
адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, 23-б. В
ході відпрацювання встановлено, що за
вищевказаною адресою розташована
автомобільна стоянка ТОВ «АБС-Гарант
сервіс», на якій, згідно договору № ДНП
2012-12/26 передбачено для експлуатації 111
авто місць, а фактично налічується
близько 130 авто місць, про що є
відповідне фото підтвердження та
пояснення охоронника.

Вказане також підтверджується
довідкою Держфінінспекції в м. Києві №
26-11-17-17/5374 від 17.04.2013 року.

Судом першої інстанції для
встановлення фактичної кількості
місць для паркування транспортних
засобів облаштованих відповідачем за
адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, 23-б, в
справі №910/14840/13 було призначено судову
комплексу будівельно-технічну та
економічну експертизи.

Відповідно до висновку експертів №
10062/13-42/10063/13-41/10064/10065/13-45 від 14.11.2013 року
встановлено, що на момент обстеження на
паркувальному майданчику,
розташованому в Дарницькому районі по
вул. Драгоманова, 23-б вмежах ІІІ
територіальної зони паркування м.
Києва, фактично облаштовано 149
машино-місць для паркування
транспортних засобів, що не відповідає
умовам договору № ДНП 2012-12/26 укладеного
21.12.2012 року ТОВ «АБС-Гарант сервіс» та
КП «Київтранспарксервіс», де
передбачено облаштування 111
машино-місць.

Позивач - 3 за період з 01.01.2013 року по
03.04.2013 року від відповідача
недоотримано грошових коштів у сумі 22971
грн., за умови облаштування ТОВ
«АБС-Гарант сервіс» більшої кількості
місць для паркування транспортних
засобів на паркувальному майданчику по
вул. Драгоманова, 23б у м. Києві, ніж це
визначено умовами договору.

Однак, як зазначено позивачем та не
спростовано відповідачем, останній
продовжує сплачувати позивачу-3
вартість послуг із розрахунку
експлуатації 111 місць для платного
паркування.

У зв'язку із вищенаведеними
обставинами, а також враховуючи те, що
відповідачем було порушено умови
договору, виконувач обов'язків
прокурора міста Києва звернувся до
Господарського суду міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА), Комунального підприємства
«Київтранспарксервіс» та просив суд
зобов'язати відповідача звільнити
земельну ділянку за вищезазначеною
адресою та повернути її позивачу-3.

Статями 15, 16 ЦК України перебачено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Така особа
має право на звернення до суду за
захистом своїх порушених прав та
інтересів.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Матеріалами справи підтверджується
надання позивачем-3 відповідачеві
права на організацію та експлуатацію
місць для платного паркування
транспортних засобів, що розташовані
на паркувальному майданчику за
адресою: м. Київ, Дарницький р-н, вул.
Драгоманова, 23б, в межах ІІІ
територіальної зони паркування м.
Києва.

Так, в силу ч. 7 ст. 179 ГК України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими ЦК України, з
урахуванням особливостей,
передбачених ГК України, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При цьому при укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору.

Частиною 1 статті 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. 6.4 договору позивач-3
має право достроково розірвати цей
договір в односторонньому порядку у
будь-якому з наступних випадків: у разі
несплати відповідачем послуг
позивача-3 в розмірі щомісячного
платежу протягом одного місяця з дня
закінчення строку відповідного
платежу; у разі грубого або
систематичного порушення умов
договору; у разі використання об'єкту
не за цільовим призначенням або
всупереч умов договору.

Як було встановлено судом першої
інстанції та вбачаться з пояснень
представників позивачів, відповідачем
грубо та систематично порушувалися
зобов'язання за договором, що виявилися
у облаштуванні місць для паркування у
кількості більшій, ніж передбачено п.
1.2. договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до п. 6.5 договору про
дострокове розірвання договору
позивач-3 надсилає відповідачу
повідомлення не менше ніж за 30
календарних днів до дати розірвання
договору. Повідомлення про розірвання
договору вважається таким, що
направлене належним чином, якщо
направлене позивачем-3 відповідачу за
адресою, зазначеною в цьому договорі.

Договір вважається розірваним після
спливу 30 календарних днів з дати
надсилання позивачем-3 повідомлення
про розірвання.

В той же час, рішенням Конституційного
Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002
(справа про досудове врегулювання
спорів) визначено, що положення частини
другої статті 124 Конституції України
стосовно поширення юрисдикції судів на
всі правовідносини, що виникають у
державі, необхідно розуміти так, що
право особи (громадянина України,
іноземця, особи без громадянства,
юридичної особи) на звернення до суду
за вирішенням спору не може бути
обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Отже, недотримання позивачем вимог
частини другої статті 188
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку надсилання
іншій стороні пропозицій про
розірвання договору в разі виникнення
такої необхідності не позбавляє
позивача права звернутися за захистом
порушеного права шляхом вчинення
прямого позову до відповідача про
розірвання договору

Аналогічні висновки містяться у
постанові Верховного Суду України від
17.06.2008 року у справі № 8/32пд та у
інформаційному листі Вищого
господарського суду України «Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права» № 01-06/1624/2011 від 21.11.2011 року.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції проте, що позовні вимоги
прокурора у справі про розірвання
договору, укладеного між позивачем-3 та
відповідачем, є правомірними,
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Крім того, прокурор у справі просив
зобов'язати відповідача звільнити
земельну ділянку за адресою: м. Київ,
Дарницький р-н, вул. Драгоманова, 23б, яка
використовується як майданчик для
паркування транспортних засобів, та
повернути таку земельну ділянку
позивачу-3.

Пунктом 6.7 договору встановлено, що
після припинення або розірвання
договору (окрім випадку оформлення
права власності/ права користування
земельною ділянкою у встановленому
чинним законодавством порядку)
відповідач втрачає право на
експлуатацію об'єкту.

Відповідач зобов'язаний не пізніше
дати припинення/розірвання даного
договору звільнити ділянку, на якій
розташований об'єкт.

Зважаючи те, що судом була задоволена
вимога про розірвання договору та
враховуючи відповідний пункт договору,
вимога прокурора у справі про
зобов'язання відповідача звільнити
земельну ділянку за адресою: м. Київ,
Дарницький р-н, вул. Драгоманова, 23б, та
повернути її позивачу-3 також є
правомірною та обґрунтованою.

Також прокурором заявлено вимогу про
стягнення з відповідача збитків у
розмірі 11485,50 грн.

Статтею 224 Господарського кодексу
України визначено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

За приписами ч. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 225
Господарського кодексу України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення, крім
іншого включається неодержаний
прибуток (втрачена вигода), на який
сторона, яка зазнала збитків, мала
право розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною.

Разом з тим, законодавець встановлює,
що при визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.
Тобто, доказуючи наявність упущеної
вигоди, кредитор має довести факти
вжиття певних заходів щодо одержання
таких доходів. Якщо неодержання
кредитором очікуваних доходів є
наслідком недбалої поведінки самого
кредитора, така упущена вигода не
підлягатиме відшкодуванню. Тобто
підставою для відшкодування упущеної
вигоди є протиправні дії, які мали
наслідком не отримання позивачем
доходу, на який він розраховував.

Господарським судом міста Києва вірно
було відзначено, що облаштування
відповідачем більшої кількості місць
для паркування транспортних засобів на
паркувальному майданчику, що
знаходиться за адресою: м. Київ,
Дарницький р-н, вул. Драгоманова, 23б не
може виключати вину відповідача у
порушенні зобов'язань за договором, а
також свідчить про його протиправну
поведінку.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Прокурором в позовній заяві було
вказано, що внаслідок експлуатації
відповідачем більшої кількості місць
для паркування, ніж передбачено
договором, у період з 01.01.2013 року по
03.04.2013 року позивачу-3 було завдано
збитків у розмірі 11485,50 грн., які були
розраховані за формулою: 6,50 грн. х 93 дні
х 19 місць для паркування.

В той же час, як було зазначено вище,
висновком експертів, за результатами
проведення комплексної судової
будівельно-технічної та економічної
експертизи № 10062/13-42/10063/13-41/10064/10065/13-45
від 14.11.2013 року, встановлено, що
позивачем-3 від відповідача за період з
01.01.2013 року по 03.04.2013 року недоотримано
грошових коштів у сумі 22971,00 грн.

Таким чином, є доведеним факт
недоотримання територіальною громадою
міста Києва в особі позивача-3 грошових
коштів від відповідача.

Причинно-наслідковий зв'язок між
протиправною поведінкою відповідача
та збитками полягає у тому, що у випадку
належного виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором та
облаштування визначеної п. 1.2 такого
договору кількості місць,
територіальна громада міста Києва в
особі позивача-3 не зазнала би збитків.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 614 Цивільного
кодексу України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не доведено вжиття всіх
залежних від нього заходів щодо
належного виконання зобов'язання за
договором, як підстави для визнання
порушника невинуватим, а отже вимога
про стягнення збитків підлягає
задоволенню.

Перевіривши доводи апеляційної скарги
та надані позивачами та відповідачем
докази, враховуючи вище викладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що судом першої інстанції повно,
всебічно і об'єктивно з`ясовано
обставини справи, винесено рішення у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права, з повним
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, правомірно задоволенні
позовні вимоги Виконувача обов'язків
прокурора міста Києва, а тому
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АБС-Гарант сервіс» не підлягає
задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АБС-Гарант сервіс» залишається без
задоволення, судові витрати,
відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АБС-Гарант сервіс» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м. Києва від 17.12.2013 року у справі №
910/14840/13- без змін.

Матеріали справи № 910/14840/13 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов