ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2014 р. Справа № 926/1262/13.

За позовом Сторожинецької міської ради

до Виробничого кооперативу «Пересувна
механізована колона №151»

про визнання недійсними державних
актів на землю та скасування
реєстрації

Cуддя М.І.Ніколаєв

представники:

від позивача - не з'явився .

від відповідача - Палій О.С., дов. від
17.12.2013 року, Толубяк В.С., голова
правління.

СУТЬ СПОРУ: Сторожинецька міська рада
Чернівецької області звернулася з
позовом до відкритого акціонерного
товариства «Пересувна механізована
колона №151» в якій просить визнати
недійсними державні акти на право
постійного користування землею І-ЧВ
№000106 від 14 грудня 1994 року та І-ЧВ №000088
від 14 грудня 1994 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що згідно з п. 6
розділу X Перехідних положень
Земельного кодексу України відповідач
зобов'язаний переоформити у
встановленому порядку право оренди на
наявні у користуванні земельні
ділянки.

Ухвалою від 06.12.2013 року порушено
провадження у справі, судове засідання
призначено на 18.12.2013 року за участю
представників сторін.

У відзиві на позов відповідач проти
позову заперечує, посилаючись на те, що
п. 6 розділу X Перехідних положень
Земельного кодексу України, яким
позивач обґрунтовує свої вимоги,
Рішенням Конституційного Суду України
№5-рп/2005 визнано неконституційним. Крім
того, державний акт на право постійного
користування землею І-ЧВ №000088 від 14
грудня 1994 року виданий не позивачем, а
Сторожинецькою районною радою
народних депутатів, яка і повинна
розпоряджатись даною земельною
ділянкою.

Ухвалою суду від 18.12.2013 року залучено
виробничий кооператив «Пересувна
механізована колона №151» до участі у
справі в якості правонаступника ВАТ
«Пересувна механізована колона №151» та
відкладено розгляд справи на 13.01.2014
року.

Ухвалою суду від 13.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 11.02.2014 року.

У судовому засіданні 11.02.2014 року
оголошено перерву до 18.02.2014 року.

17.02.2014 року від позивача надійшла заява
про відмову від позову в частині
визнання недійсним державного акта на
право постійного користування землею
І-ЧВ №000106 від 14 грудня 1994 року, що
зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право постійного
користування за №82.

Враховуючи, що подана заява відповідає
вимогам статті 78 ГПК України, вона
прийнята судом, а відтак вирішується
спір про визнання недійсним державного
акта на право постійного користування
землею І-ЧВ №000088 від 14 грудня 1994 року,
зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право постійного
користування за №81.

Крім того, до початку судового
засідання 18.02.2014 року від позивача
надійшло клопотання про розгляд справи
без участі його представника.

У судовому засіданні 18.02.2014 року
оголошено перерву до 24.02.2014 року.

Розглянувши подані документи,
з'ясувавши фактичні обставини справи,
суд -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Виконавчого комітету
Сторожинецької міської ради від 09.12.1994
року №254 Сторожинецькій ПМК №151 надано
згоду на відведення в постійне
користування під будівництво ставу для
риборозведення земельної ділянки
площею 4,8 га за рахунок земель запасу.

На підставі вищевказаного рішення
Сторожинецькій ПМК №151 видано
Державний акт на право постійного
користування землею І-ЧВ №000088 від 14
грудня 1994 року, що зареєстрований у
Книзі записів державних актів на право
постійного користування за №81.

Відповідно до наказу регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Чернівецькій області від
20.02.1995 року №34-АТ державне підприємство
«Сторожинецька пересувна механізована
колона №151» перетворено у відкрите
акціонерне товариство «Пересувна
механізована колона №151».

Як вбачається з Довідки з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на
13.12.2013 року Пересувна механізована
колона №151 як юридична особа припинена.

У свою чергу, згідно статуту
виробничого кооперативу «Пересувна
механізована колона №151», державну
реєстрацію якого проведено 27.02.2010 року,
останній створений в результаті
перетворення (реорганізації)
відкритого акціонерного товариства
«Пересувна механізована колона №151» та
є правонаступником всіх зобов'язань,
кредиторів та боржників, майна,
майнових і немайнових прав та
обов'язків останнього.

Згідно водогосподарського паспорту і
правил експлуатації Державного
агентства водних ресурсів України на
території ставу площею 4,80 га, що
перебуває у постійному користування
відповідача знаходяться 2
гідротехнічні споруди.

Доказів того, що на території спірної
земельної ділянки знаходиться майно (у
т.ч. нерухоме) інших суб'єктів
господарювання суду не надано.

Крім того, суду також не надано
належних доказів місцезнаходження
спірної землі, адже в матеріалах справи
відсутні відповідні дані з Державного
земельного кадастру, а довільної форми
лист Відділу Держземагенства у
Сторожинецькому районі, адресований
Голові Сторожинецької міської ради, не
є належним доказом місцезнаходження
спірної земельної ділянки.

Листом від 25.05.2013 року №673 позивач
звернувся до відповідача з пропозицією
переоформити документи на спірну землю
в порядку п. 6 розділу X Перехідних
положень Земельного кодексу України.

Як встановлено судовим слуханням,
підтверджується Довідкою державної
податкової інспекції у
Сторожинецькому районі від 22.11.2013 року
та не заперечується відповідачем
станом на 01.11.2013 року борг останнього по
земельному податку становив 41 396,49 грн.
(у т.ч. 227,37 грн. пені).

Згідно пункту 1.2.2 Постанови Пленуму ВГС
України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин» справи у спорах за участю
державних органів та органів місцевого
самоврядування, що виникають з
правовідносин, у яких державні органи
та органи місцевого самоврядування
реалізують повноваження власника
землі, а також в інших спорах, які
виникають із земельних відносин
приватноправового характеру, за
відповідності складу сторін спору
статті 1 ГПК підвідомчі господарським
судам.

Крім того, у спорах, пов'язаних з правом
власності або постійного користування
земельними ділянками, недійсними
можуть визнаватися як зазначені
рішення, на підставі яких видано
відповідні державні акти, так і самі
акти про право власності чи постійного
користування (пункт 2.3 вищевказаної
постанови Пленуму ВГС України).

При цьому державний акт на право
власності на землю є
правовстановлюючим документом, який
видається на підставі рішення
відповідного органу місцевого
самоврядування, тому вимога про
визнання недійсним державного акту є
похідною та залежить від доведеності
незаконності рішення органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
видано державний акт.

Аналогічну позицію викладено в Ухвалі
Верховного суду України від 08.06.2011 року
№6-20570св09.

У свою чергу, підстави припинення права
постійного користування земельною
ділянкою визначені статтею 141
Земельного кодексу України, перелік
яких є вичерпним.

Зокрема, підставами припинення права
користування земельною ділянкою є: а)
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою; б)
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом; в)
припинення діяльності релігійних
організацій, державних чи комунальних
підприємств, установ та організацій; г)
використання земельної ділянки
способами, які суперечать екологічним
вимогам; ґ) використання земельної
ділянки не за цільовим призначенням; д)
систематична несплата земельного
податку або орендної плати; е) набуття
іншою особою права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, які
розташовані на земельній ділянці; є)
використання земельної ділянки у
спосіб, що суперечить вимогам охорони
культурної спадщини.

Примусове припинення прав на земельну
ділянку здійснюється лише у судовому
порядку (ст. 143 Земельного кодексу
України).

У свою чергу, станом на момент
вирішення спору доказів визнання
недійсним рішення Виконавчого
комітету Сторожинецької міської ради
від 09.12.1994 року №254, на підставі якого
видано спірний державний акт, чи
рішення суду, яким припинено право
постійного користування за однією з
підстав, що передбачена статтею 141
Земельного кодексу України, суду не
надано, у зв'язку з чим відсутні
підстави для визнання спірного
державного акта недійсним.

В частині посилання позивача на п. 6
розділу X Перехідних положень
Земельного кодексу України та
необхідність переоформлення
державного акту внаслідок зміни
організаційно - правової форми суд
зазначає наступне.

Частиною другою статті 92 Земельного
кодексу України визначено, що права
постійного користування земельною
ділянкою із земель державної та
комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та
організації, що належать до державної
та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів
України, їх підприємства (об'єднання),
установи та організації;

в) релігійні організації України,
статути (положення) яких зареєстровано
у встановленому законом порядку,
виключно для будівництва і
обслуговування культових та інших
будівель, необхідних для забезпечення
їх діяльності.

Пунктом 6 Перехідних положень
Земельного кодексу України
встановлено, що громадяни та юридичні
особи, які мають у постійному
користуванні земельні ділянки, але за
цим Кодексом не можуть мати їх на
такому праві, повинні до 1 січня 2008 року
переоформити у встановленому порядку
право власності або право оренди на
них.

Абзацом одинадцятим пункту 5.3 Рішення
Конституційного Суду України від 22.09.2005
N 5-рп/2005 зазначено, що стаття 92
Земельного кодексу України не обмежує
і не скасовує діюче право постійного
користування земельними ділянками,
набуте в установлених законодавством
порядку станом на 1 січня 2002 року до
його переоформлення.

Вищезгаданим Рішенням Конституційного
Суду України від 22.09.2005 N 5-рп/2005
положення пункту 6 визнано
неконституційним та скасовано в
частині зобов'язання переоформити
право постійного користування
земельною ділянкою на право власності
або право оренди.

В цій площині суд зазначає, що в
будь-якому випадку права на землю
повинні бути переоформлені, оскільки
відповідно ч.2 ст. 92 Земельного кодексу
України постійного користування
земельною ділянкою з земель державної
та комунальної власності набувають
лише підприємства, установи та
організації, які належать до державної
або комунальної власності. Всі інші
підприємства можуть набути земельну
ділянку у користування на умовах
оренди.

Також слід зазначити, що відповідно до
статті 126 Земельного кодексу України
виданий державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчує право на
користування земельною ділянкою
конкретно визначеної юридичної особи.

Враховуючи наведене суд вважає, що
юридичним особам, які після їх
перетворення (зміни
організаційно-правової форми) не
підпадають під перелік суб'єктів, що
мають право на оформлення права
постійного користування земельними
ділянками, необхідно звернутися до
відповідного органу місцевого
самоврядування із клопотанням про
переоформлення права постійного
користування земельною ділянкою на
право оренди.

Разом з тим, існуючі державні акти на
право постійного користування
земельною ділянкою, видані до
перетворення (реорганізації) юридичних
осіб, є дійсними до прийняття рішення
відповідною сільською, селищною,
міською радою рішення про передачу
земельної ділянки в оренду та
укладення договору оренди землі.

Аналогічна позиція викладена не тільки
в листі Державного агентства земельних
ресурсів України від 16.05.2012 р. N 7475/17/11-12,
листах Державного комітету України із
земельних ресурсів від 13.01.2011 р. N
476/27/С5353-11, від 09.11.2010 року N 20901/17/7-10 та від
27.11.2009 р. N 20982/17/4-09, але й в Постановах
Вищого господарського суду України від
01.10.2008 року №.13/57, від 19.10.2010 року №
2-28/447.1-2010(2-21/1732-2009).

У свою чергу, у разі ухилення
реорганізованої юридичної особи від
оформлення орендних відносин, орган
місцевого самоврядування не
позбавлений права звернутись з позовом
до суду про визнання договору оренди
землі укладеним.

У відповідності до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, а обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до пункту 2 роз'яснень
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 року № 02-5/35
підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

З урахуванням вищевикладеного та
виходячи з того, що станом на момент
вирішення спору відсутні підстави для
визнання недійсним державного акта на
право постійного користування землею
І-ЧВ №000088 від 14 грудня 1994 року, у
задоволенні позову слід відмовити, а
судові витрати залишити за позивачем.

В частині визнання недійсним
державного акта на право постійного
користування землею І-ЧВ №000106 від 14
грудня 1994 року, що зареєстрований у
Книзі записів державних актів на право
постійного користування за №82
провадження у справі слід припинити у
зв'язку з відмовою позивача від позову
щодо даної вимоги.

Щодо посилань відповідача на те, що
позивачем неправомірно змінено
підставу позову після початку розгляду
спору по суті суд зазначає, що не
вважаються зміною підстав позову
доповнення його новими обставинами при
збереженні в ньому первісних обставин
та зміна посилання на норми
матеріального чи процесуального права
(абз. 7 п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

За таких обставин справи та керуючись
ст. ст. 33, 49, п.1 ч.4 ст. 80, ст. ст. 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В частині визнання недійсним
державного акта на право постійного
користування землею І-ЧВ №000106 від 14
грудня 1994 року, що зареєстрований у
Книзі записів державних актів на право
постійного користування за №82
провадження у справі припинити.

2. В решті позову відмовити.

Повне рішення складено та підписано
28.02.2014 року.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку,
передбаченого для оскарження, а у разі
подання апеляційної скарги або
внесення апеляційного подання,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційною інстанцією.

Суддя М.І. Ніколаєв