РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2014 р.
Справа № 924/1296/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Мельник О.В.

суддя
Розізнана І.В. ,

суддя
Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання
Чекеренді Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства "Хмельницьке
виробниче сільськогосподарсько -
рибоводне підприємство" на рішення
господарського суду Хмельницької
області від 23.12.2013 р. у справі № 924/1296/13

за позовом Старокостянтинівського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави

до відкритого акціонерного товариства
"Хмельницьке виробниче
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство", Немиринецької
сільської ради, Миролюбненської
сільської ради

про визнання недійсними рішень та
державних актів на право постійного
користування земельними ділянками

за участю представників сторін:

прокурора - Данілей В.Д,

відповідача 1 - не з'явився,

відповідачів 2, 3 - Мініх І.М., Богуша І.А.,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах держави звернувся
до господарського суду Хмельницької
області з позовом до Немиринецької
сільської ради Старокостянтинівського
району, Миролюбненської сільської ради
Старокостянтинівського району та
відкритого акціонерного товариства
"Хмельницькрибгосп" про визнання
недійсними рішень Немиринецької
сільської ради народних депутатів від
20.11.1997р. №11, Миролюбненської сільської
ради народних депутатів від 25.12.1997р. №14
та державних актів від 25.12.1997р. серії
І-ХМ №000966 на право постійного
користування земельною ділянкою
площею 320,04 га, виданого на підставі
рішення Миролюбненської сільської
ради народних депутатів від 25.12.1997р. №14,
від 26.11.1997р. серії І-ХМ №000970 на право
постійного користування земельною
ділянкою площею 261,28 га, виданого на
підставі рішення Немиринецької
сільської ради народних депутатів від
20.11.1997р. №11.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 23.12.2013 року
(суддя Виноградова В.В. ) в частині
визнання недійсним державного акта від
26.11.1997 року серії І-ХМ №000970 на право
постійного користування земельною
ділянкою площею 261,28 га, виданого
Немиринецькою сільською радою
народних депутатів на підставі рішення
від 20.11.1997 №11. та визнання недійсним
державного акта від 25.12.1997 року серії
І-ХМ №000966 на право постійного
користування земельною ділянкою
площею 320,04 га, виданого
Миролюбненською сільською радою
народних депутатів на підставі рішення
№14 від 25.12.1997 року позов задоволено. В
задоволенні решти позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд дійшов висновку
про те, що Немиринецька сільська рада
та Миролюбненська сільська рада,
надавши відповідачу 3 в постійне
користування земельні ділянки
визначені в державному акті серії 1-ХМ
№000970 від 26.11.1997р. на право постійного
користування земельною ділянкою та
державному акті серії 1-ХМ №000966 від
25.12.1997р. на право постійного
користування землею, діяла всупереч
вимогам ч.2 ст.19 Конституції України та
з перевищенням наданих їй повноважень,
визначених Земельним кодексом України,
оскільки право на прийняття рішень про
надання земельних ділянок водного
фонду за межами населеного пункту у
постійне користування було віднесено
до компетенції відповідної районної
ради. Суд врахував відсутність
фактичного існування рішення
Немиринецької сільської ради народних
депутатів від 20.11.1997р. №11 та рішення
Миролюбненської сільської ради
народних депутатів від 25.12.1997р. №14, у
зв'язку з чим і відмовив у задоволенні
позову прокурора в частині визнання
таких рішень недійсними. Крім того,
нормативно обґрунтувавши рішення
положеннями ст. 23 Земельного кодексу
України та врахувавши правову позицію,
викладену в п. 2.3. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики
розгляду справ, що виникають із
земельних відносин", врахувавши
відсутність прийнятих Немиринецькою
сільською радою та Миролюбненською
сільською радою в межах своєї
компетенції рішень про надання ВАТ
"Хмельницькрибгосп" в постійне
користування земель, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги в частині
визнання недійсними державних актів є
обґрунтованими, підтвердженими
наявними в матеріалах справи доказами
та такими, що підлягають задоволенню. В
цьому ж контексті суд зазначив, що
Немиринецькою сільською радою
державний акт на право постійного
користування землею був виданий
Старосинявському рибцеху, який був
виробничим підрозділом без права
юридичної особи Хмельницького ДВО
рибокомбінату, що не відповідає
положенням ст.ст. 7, 19 Земельного
кодексу України (в редакції чинній на
момент видачі акта).

Відповідач - 3 ВАТ "Хмельницьке
виробниче сільськогосподарське -
рибоводне підприємство" з прийнятим
рішенням господарського суду не
погодилось та подало апеляційну скаргу
в якій просить його частково скасувати
та прийняти нову постанову, якою в
позові відмовити повністю.

У обґрунтування апеляційної скарги
відповідач-3 вказує, що прокурором у
позовній заяві не було обґрунтовано
обставин порушення інтересів держави,
тому суд першої інстанції повинен був
повернути позовну заяву без розгляду.
Вважає, що суд першої інстанції не
обґрунтував на підставі досліджених
доказів свій висновок про існування
права держави на земельні ділянки щодо
яких прийнято оскаржувані рішення.
Вважає, що прокурором пропущено строк
позовної давності на звернення до суду
з даним позовом, й судом не прийнято до
уваги те, що в провадженні
Хмельницького окружного
адміністративного суду перебувала
справа № 2270/13315/11 за позовом ВАТ
"Хмельницькрибгосп", в якій прокурор
також приймав участь. Крім того,
питання правомірності користування
землею водного фонду перебувало на
розгляді прокуратури ще з 2010 року, про
що свідчить,зокрема, лист прокуратури
від 05.10.2010 року та інші листи, датовані
2012 роком. Вважає також, що прокурором не
надано доказів перевищення
відповідними сільрадами своїх
повноважень під час прийняття спірних
рішень.

Старокостянтнівський міжрайонний
прокурор, Миролюбненська сільська рада
Старокостянтинівського району надали
відзив на апеляційну скаргу в якому
просять рішення суду залишити без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення
посилаючись на те, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, оскільки
винесено в повній відповідності з
нормами матеріального та
процесуального права, при цьому були
належним чином з'ясовані та доведені
всі обставини, що мають значення для
справи.

Прокурор та представники відповідача-1,
відповідача-2 під час розгляду
апеляційної скарги підтримали свої
заперечення, викладені у відзиві на
апеляційну скаргу, підтвердивши те, що
спірні рішення сільськими радами не
приймались взагалі, а записи в
державних актах на такі рішення, як на
підставу їх видачі - не відповідають
дійсності.

Розглянувши апеляційну скаргу та
відзив на неї, вивчивши матеріали
справи, наявні в ній докази, заслухавши
пояснення прокурора та представників
відповідачів, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення місцевим господарським
судом, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
при винесенні оскаржуваного рішення
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
дійшла наступного висновку.

Як слідує із листів управління
Держземагенства у
Старокостянтинівському районі від
31.10.2013р. № 2-1-7/1644, від 04.03.2013 року
№2-1-71/1651, від 15.11.2013 року №2-1-7/1711, 2-1-7/1710,
земельні ділянки, які відповідно до
зазначених державних актів перебували
в постійному користуванні
Хмельницького облрибкомбінату на
території Миролюбненської та
Немиринецької сільських рад є землями
водного фонду (в тому числі, прибережні
захисні смуги, які включають в себе
землі сільськогосподарського
призначення - сіножаті та пасовища), та
розташовані за межами населених
пунктів.

За змістом ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу
України, 1990 року сільські, селищні Ради
народних депутатів надають земельні
ділянки у користування для всіх потреб
із земель сіл, селищ, а також за їх
межами для будівництва шкіл, лікарень,
підприємств торгівлі та інших об'єктів,
пов'язаних з обслуговуванням населення
(сфера послуг), сільськогосподарського
використання, ведення селянського
(фермерського) господарства,
особистого підсобного господарства,
індивідуального житлового, дачного і
гаражного будівництва,
індивідуального і колективного
садівництва, городництва, сінокосіння
і випасання худоби, традиційних
народних промислів.

Частиною 3 ст. 19 Земельного кодексу
України, 1990 року визначено компетенцію
районних рад народних депутатів, у
відповідності до якої останні надають
земельні ділянки за межами населених
пунктів із земель лісового і водного
фонду у випадку, зокрема, передбаченому
ст. 79 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 Земельного
кодексу України, 1990 року землі водного
фонду, що є в користуванні
водогосподарських підприємств і
організацій, можуть надаватися за
рішенням районної Ради народних
депутатів у тимчасове користування для
сінокосіння і риборозведення.

Апеляційним судом встановлено, що
Хмельницькому облрибокомбінату,
правонаступником якого є ВАТ
"Хмельницьке виробниче
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство" Миролюбненською
сільською Радою народних депутатів
Старокостянтинівського району було
видано державний акт серії І-ХМ №000966
від 25.12.1997 року на право постійного
користування землею площею 320,04 га, для
ведення рибного господарства та
виробництва сільськогосподарської
продукції.

Вказаний державний акт містить запис
про те, що підставою його видачі є
рішення Миролюбненської сільської
Ради народних депутатів від 25.12.1997 року
№14.

Крім того, Немиринецькою сільською
радою Старосинявському рибцеху, який
входив до складу Хмельницького
державного виробничого обласного
рибокомбінату (п.3.3. статуту),
правонаступником якого є ВАТ
"Хмельницьке виробниче
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство" було видано державний
акт серії І-ХМ №000970 від 26.11.1997 року на
право постійного користування землею
для виробничих потреб.

Вказаний державний акт містить запис
про те, що підставою його видачі є
рішення Немиринецької сільської ради
народних депутатів від 20.11.1997 року №11.

Немиринецька сільська рада та
Миролюбненська сільська рада листами
від 07.10.2013р., відповідно №123 та № 272,
повідомила прокурора про те, що рішення
про передачу у користування земельної
ділянки водного фонду рибгоспу за 1996-1997
рр. у сільській раді відсутні, оскільки
рішення сільської ради передаються на
зберігання до Старокостянтинівського
районного архіву. При цьому будь - які
підтверджуючі документи щодо передачі
рішень сесії сільської ради, які
прийняті в 1996-1997рр., у сільській раді
відсутні.

З аналогічним змістом були надані
листи Немиринецькою сільською радою
від 18.11.2013р. та Миролюбненською
сільською радою від 19.11.2013р. №308. Крім
того, було зазначено про відсутність в
сільській раді Книги реєстрації актів
на право власності та право
користування на земельні ділянки та
підтверджуючі документи щодо передачі
цієї Книги в інші організації чи
установи.

Відповідно до опису фонду справ
Миролюбненської сільської ради за
1990-1998 роки, до Старокостянтинівського
районного архіву за 1997 рік передано
протоколи та рішення 7-12 сесії ХХІІ
скликання, протоколи та рішення
виконавчого комітету сільської ради
від 30.01.1997р. та 25.12.1997р..

Згідно опису фонду справ постійного
зберігання Немиринецької сільської
ради за 1991-1998рр., до
Старокостянтинівського районного
архіву передано за 1997 рік протоколи та
рішення 6-10 сесії ХХІІ скликання, та
протоколи та рішення виконавчого
комітету сільської ради від 16.01.1997р. та
18.12.1997р.

Зі змісту архівної довідки архівного
сектору Старокостянтинівської
районної державної адміністрації від
04.10.2013р. №38 слідує, що в зазначений
архівний сектор райдержадміністрації
за 1996р. передано рішення четвертої (від
04.06.1996р.) та п'ятої (від 03.12.1996р) сесій
Немиринецької сільської ради, за 1997р. -
передано рішення шостої сесії від
22.08.1997р. Вивченням протоколів та рішень
вищевказаних сесій Немиринецької
сільської ради встановлено, що рішення
про передачу в користування земельних
ділянок водного фонду рибгоспу не
приймались.

Окрім того, в архівний сектор
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації за 1996р.
передано рішення четвертої (від
12.04.1996р.), п'ятої (від 04.06.1996р.) та шостої
(від 27.12.1996р.) сесій Миролюбненської
сільської ради, за 1997р. - рішення сьомої
(від 09.02.1997р.), восьмої (від 26.03.1997р.),
дев'ятої (від 25.04.1997р.), десятої (від
21.08.1997р.), одинадцятої (від 28.11.1997р.) та
дванадцятої (від 05.12.1997р.) сесій. При
цьому, із змісту протоколів та рішень
вищевказаних сесій Миролюбненської
сільської ради встановлено, що рішення
про передачу в користування земельних
ділянок водного фонду Старосинявської
дільниці рибцеху не приймались. Крім
того, рішення сесії Миролюбненської
сільської ради від 25.12.1997р., в тому
числі, №14, в архіві відсутні.

В архівних довідках архівного сектору
Старокостянтинівської районної
державної адміністрації від 15.11.2013р. №43
та №44, виданих Немиринецькій та
Миролюбненській сільським радам,
зазначено, що в документах сесій та
виконавчого комітету відповідно
Немиринецької та Миролюбненської
сільських рад за 1994-1997рр. рішення про
передачу в постійне користування
Хмельницькому облрибокомбінату та
Старосинівському рибцеху земельної
ділянки відсутні.

З протоколу засідання ради від 05.12.1997р.,
слідує, що рішення ради про передачу в
постійне користування Хмельницькому
облрибокомбінату земельної ділянки
площею 320,04 га не приймалось.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність належних та достатніх
доказів у підтвердження прийняття
Миролюбненською та Немиринецькою
сільськими радами спірних рішень про
надання в постійне користування
відповідачу земельних ділянок, а тому
суд приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову у відповідній частині через
відсутність доказів порушення
вказаними сільрадами прав та інтересів
держави, за захистом яких звернувся
прокурор.

Поряд з тим, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про наявність
підстав для задоволення позову в
частині визнання недійсними державних
актів.

Право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право (ч. 1 ст. 22 ЗК України,
1990 року).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 23
Земельного кодексу України, 1990 року,
право власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів.

Отже, державні акти про право власності
або право постійного користування на
земельну ділянку є документами, що
посвідчують відповідне право і
видаються на підставі рішень Кабінету
Міністрів України, обласних, районних,
Київської і Севастопольської міських,
селищних, сільських рад, Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, обласної,
районної, Київської і Севастопольської
міських державних адміністрацій.

Тому, державні акти можуть бути видані
та зареєстровані лише за наслідком
прийняття відповідних рішень органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування, на підставі яких у
суб'єктів землекористування і виникає
відповідне речове право. Отже, за умови
відсутності відповідного рішення
органу виконавчої влади чи місцевого
самоврядування, відсутні підстави для
видачі й державних актів на право
постійного користування землею, а тому
правильним та таким, що ґрунтується на
вимогах закону є висновок
господарського суду першої інстанції
про визнання недійсними вказаних вище
державних актів на право постійного
користування землею, підстави для
видачі та існування яких відсутні.

Крім того, вірним є висновок суду про
те, що державний акт на право
постійного користування землею серії
І-ХМ № 000970 від 26.11.1997р. Немиринецькою
сільською радою виданий
Старосинявському рибцеху, який був
виробничим підрозділом Хмельницького
ДВО рибокомбінату (статут 1994р.) та не
був наділений правосуб'єктністю
юридичної особи, й що не відповідає
положенням ст.ст. 7, 19 Земельного
кодексу України (в редакції чинній на
момент видачі акта).

Щодо доводів апелянта про відсутність
у позовній заяві обґрунтувань підстав
звернення прокурора з метою захисту
інтересів держави, що мало б наслідком
прийняття судом рішення про повернення
позовної заяви без розгляду, колегія
суддів з урахуванням положення ч. 2 ст.
104 ГПК України дійшла висновку, що таке
порушення норм процесуального права не
призвело до прийняття неправильного
рішення по суті, а тому не є підставою
для скасування рішення суду.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції на підставі положень
ст. 121 Конституції України, ст. 20, ст. 36-1
Закону України "Про прокуратуру", ст. 2
Господарського процесуального кодексу
України, рішення Конституційного Суду
України від 08.04.1999 року у справі № 3-рп/99,
п.1. постанови пленуму ВГСУ №7 від 23.03.2012
року, а також п. 5 положення про Державну
інспекцію сільського господарства
України, затвердженого Указом
Президента України від 13 квітня 2011 року
№459/2011 та положення про державну
інспекцію сільського господарства в
Автономній республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі,
затвердженого наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України від 23.12.2011 року №770 (п.6.3.),
належним чином обґрунтував наявність
підстав звернення прокурора з даним
позовом до суду.

Не заслуговують також на увагу доводи
апелянта про необхідність дослідження
обставин набуття права приватної
власності на земельні ділянки водного
фонду, оскільки предметом даного
судового спору не є оспорювання
будь-ким права власності на землю, на
яку було видано спірні державні акти.

Щодо пропуску прокурором строку
позовної давності, суд апеляційної
інстанції приймає до уваги наступне.

Початок перебігу позовної давності
визначається за правилами статті 261 ЦК
України.

У пункті 4.1. постанови пленуму ВГСУ №10
від 29.05.2013 року "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" судом касаційної інстанції
сформовано правову позицію, за якою
якщо у передбачених законом випадках з
позовом до господарського суду
звернувся прокурор, що не є позивачем,
то позовна давність обчислюватиметься
від дня, коли про порушення свого права
або про особу, яка його порушила,
довідався або мав довідатися саме
позивач, а не прокурор. У таких випадках
питання про визнання поважними причин
пропущення позовної давності може
порушуватися перед судом як
прокурором, так і позивачем у справі. У
разі коли згідно із законом позивачем у
справі виступає прокурор (частина
друга статті 29 ГПК), позовна давність
обчислюється від дня, коли про
порушення або про особу, яка його
допустила, довідався або мав
довідатися відповідний прокурор.

Як слідує із змісту позовної заяви, у
даній справі позивачем виступає
прокурор, який звернувся до суду в
інтересах держави.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 267 ЦК
України, відповідач - ВАТ "Хмельницьке
виробниче
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство" звернулось до суду
першої інстанції із письмовою заявою
про застосування строку позовної
давності (а.с.77), вказуючи на те, що
відповідно до ст. 112 Земельного кодексу
України, 1990 року рішення ради могло
бути оскаржене до арбітражного суду у
місячний строк.

Проте, оцінивши сукупність наявних у
матеріалах справи доказів, суд
апеляційної інстанції вважає
доведеним те, що прокурору
Старокостянтинівського району стало
відомо про порушення, що стали
підставою для звернення з даним
позовом, лише після звернення
Державної інспекції сільського
господарства в Хмельницькій області
листом від 02.10.2013 року, що свідчить про
звернення прокурора з даним позовом до
суду в межах строку, передбаченого ст.
257 ЦК України.

При цьому, подані до апеляційної скарги
докази обізнаності прокурора
(постанова Хмельницького окружного
адміністративного суду від 06.06.2012 року
у справі № 2270/13315/11, запити та листи
прокуратури до ВАТ "Хмельницькрибгосп"
від 05.10.2010 року,04.09.2012 року, 23.08.2012 року,
29.08.2012 року, 13.09.2012 року), з урахуванням
положень ч. 1 ст. 101 ГПК України не можуть
бути прийняті судом апеляційної
інстанції до уваги, як доказ пропуску
прокурором строку позовної давності,
оскільки апелянтом не було
обґрунтовано причини неможливості їх
подання суду першої інстанції. Крім
того, з урахуванням дати звернення
прокурора з позовом до суду (09.10.2013
року), лише лист від 05.10.2010 року (а.с. 180)
датований у строк, що перевищує три
роки до дати звернення з позовом. При
цьому, вказаний лист не містить
інформації про обізнаність прокурора з
порушеннями видачі відповідачу -3
спірних державних актів на землю.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.99, 101, п.1 ст.103, ст.105 Господарського
процесуального кодексу України
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Хмельницької області від 23.12.2013 р. у
справі № 924/1296/13 залишити без змін,
апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства "Хмельницьке
виробниче сільськогосподарсько -
рибоводне підприємство" - без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

3. Справу №924/1296/13 повернути до
господарського суду Хмельницької
області.

Головуючий суддя
Мельник О.В.

Суддя
Розізнана І.В.

Суддя
Грязнов В.В.