ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.02.2014 Справа № 920/2129/13

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДОВАТОР", м. Суми

до відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю

"МАРКЕТІНГ-ЦЕНТР LTD", м.
Суми

про визнання права власності

СУДДЯ ДЖЕПА Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача: Алфімов В.В.
(довіреність б/н від 08.01.2014 р.)

від відповідача: не з'явився

При секретарі судового засідання
Лєпковій О.О.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд визнати право
власності ТОВ "Доватор" на убиральню
літ. "В", гараж літ. "Е", площею 110,3кв.м.,
огорожу літ. № 1-2 за адресою: Сумська
область, м. Суми, вул. Доватора, б. 1а.

Представник позивача в судове
засідання надав клопотання про
приєднання до справи письмових
доказів. Окрім цього, заявив усне
клопотання про відкладення розгляду
справи. Дані клопотання судом
задоволені.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, проте надіслав
відзив на позовну заяву, в якому
зазначив, що не заперечує проти позову
і просить розглядати справу за
відсутності представника.

Згідно ст. 75 ГПК України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, оцінивши надані докази,
господарський суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням спільного засідання зборів
учасників ТОВ «Маркетінг-Центр LTD», ТОВ
«ДОВАТОР», викладеним в протоколі
спільного засідання зборів учасників
ТОВ «Маркетінг-Центр LTD», ТОВ «ДОВАТОР»
від 20 квітня 2011 року, затверджено
розподільчий баланс та сальдові
відомості ТОВ «Маркетінг-Центр LTD», за
якими частина активів на загальну суму
1169805,24 грн. виділяється для створення
ТОВ «ДОВАТОР». В зв'язку з виділом за
розподільчим балансом для створення
ТОВ «ДОВАТОР» нерухомого майна, право
власності на яке підлягає державній
реєстрації, встановлено факт передачі
права власності всього майна моментом
державної реєстрації товариства,
зокрема інв. № 89 - нежиле приміщення, що
знаходиться за адресою м. Суми, вул.
Доватора, 1а, належного ТОВ
«Маркетінг-Центр LTD» на підставі
Договору купівлі-продажу нежилого
приміщення від 02.09.2003 року № 6402р.,
площею 405,1 кв.м., зареєстрованого в КП
Сумське МБТІ за номером 2402512 від 03.03.2008
року. Створено ТОВ «ДОВАТОР» шляхом
виділу з ТОВ «Маркетінг-Центр LTD».
Створено статутний капітал ТОВ
«ДОВАТОР» в сумі 1169805,24 грн. за рахунок
майна, що виділене із ТОВ
«Маркетінг-Центр LTD». Затверджено
статут ТОВ «ДОВАТОР». Призначено
органи управління ТОВ «ДОВАТОР»,
доручено здійснити державну
реєстрацію ТОВ «ДОВАТОР». На час до
здійснення державної реєстрації ТОВ
«ДОВАТОР» та державної реєстрації
права власності на нерухоме майно,
виділеного для створення ТОВ «ДОВАТОР»
надано ТОВ «Маркетінг-Центр LTD» право
на використання його у власній
господарській діяльності та
забезпечення його відповідального
зберігання.

Позивач зазначає, що за Актом
приймання-передачі нерухомого майна
від 15 серпня 2011 року, на виконання
рішення спільного засідання зборів
учасників ТОВ «Маркетінг-Центр LTD», ТОВ
«ДОВАТОР» від 20 квітня 2011 року про
реорганізацію ТОВ «Маркетінг-Центр LTD»
та створення шляхом виділу ТОВ
«ДОВАТОР», передано від ТОВ
«Маркетінг-Центр LTD» до ТОВ «ДОВАТОР»
нерухоме майно: нежитлова
будівля-магазин з господарськими
спорудами, що знаходиться за адресою м.
Суми, вул. Доватора, 1а, площею 577,5 кв.м.
складом: - магазин площею 404,3 кв.м.; -
гараж площею 110,3 кв.м.; - вбиральня
площею 5,9 кв.м.; - навіс площею 35,0 кв.м.; -
огорожа; - ворота, (правовстановлюючий
документ - Договір купівлі-продажу
нежилого приміщення від 02.09.2003р.),
зареєстроване КП Сумське МБТІ як
нежиле приміщення, реєстраційний
№2402512, згідно витягу про реєстрацію
№1451933, який відповідно до витягу від
03.03.2008 р. за № 17961199 має площу 405,6 кв.м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що 23 жовтня 2012 року
Виконавчим комітетом Сумської міської
ради ТОВ «ДОВАТОР» було видано
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, зареєстроване в КП
«Сумське МБТІ» за № 2402512 від 20.11.2012 року,
що підтверджується витягом про
державну реєстрацію прав № 36325617 від
20.11.2012 року, відповідно до якого ТОВ
«ДОВАТОР» є власником нежитлової
будівлі, будівлі магазину (під літерами
А-ІІ, А 1-І), загальною площею приміщень
404,30 кв.м., навісу (під літерою Ж), навісу
(під літерою 3) за адресою: Сумська обл.,
м. Суми, вул. Доватора, будинок 1а.

Згідно Виданого Комунальним
підприємством «Сумське міське бюро
технічної інвентаризації» Технічного
паспорту на нежитлове приміщення,
вулиця Доватора, будинок № 1-А, належне
ТОВ «ДОВАТОР» на праві власності
нерухоме майно за адресою: Сумська
область, м. Суми, вул. Доватора, 1а,
складається з основної будівлі літ.
«А-ІІ», убиральні літ. «В», гаражу літ.
«Е», навісу літ. «Ж», навісу літ. «З»,
огорожі літ. № 1-2.

Статтею ст. 186 Цивільного кодексу
України передбачено, що річ, призначена
для обслуговування іншої (головної
речі) і пов'язана з нею спільним
призначенням, є її приналежністю.
Приналежність слідує за головною
річчю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно пункту 1.2. Методичних
рекомендацій стосовно визначення
нерухомого майна, що знаходиться на
земельних ділянках, право власності на
які підлягає державній реєстрації,
затверджених Наказом Міністерства
юстиції України № 660/5 від 14.04.2009 року,
при здійсненні державної реєстрації
прав власності на нерухоме майно слід
ураховувати частину першу статті 186
Кодексу (435-15), згідно з якою річ,
призначена для обслуговування іншої
(головної) речі і пов'язана з нею
спільним призначенням, є її
приналежністю.

Так, приналежність не має самостійного
значення та за призначенням без
головної речі використовуватись не
може, а тому, є залежною від головної
речі і має допоміжний статус. За
загальним правилом приналежність
наслідує долю головної речі.
Визначення речі приналежністю
визначається її природними
властивостями, а також: характером
відносин, що виникають з приводу
господарського призначення речі.

І приналежність, і головна річ є
фізично самостійними речами, але
головна річ має самостійне значення, а
приналежність - допоміжне і служить
найбільш повному і найкращому
використанню головної речі. Головна та
приналежна речі утворюють одне ціле,
яке передбачає їх використання за
єдиним призначенням, а тому вони
розглядаються як одна річ.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Таким чином, на думку позивача,
одночасно з набуттям права власності,
згідно Свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 23 жовтня 2012 року
на головну річ, ТОВ «ДОВАТОР» було
набуто право власності на споруди,
призначені для обслуговування
головної речі, які пов'язані з нею
спільним призначенням і є її
приналежністю: убиральню літ. «В»,
гараж літ. «Е», навіс літ. «Ж», навіс літ.
З», огорожу літ. № 1-2 за адресою: Сумська
обл., м. Суми, вул. Доватора, будинок 1а.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Позивач зазначає, що відсутність у
Свідоцтві про право власності на
нерухоме майно від 23 жовтня 2012 року
споруд, призначених для обслуговування
головної речі, які пов'язані з нею
спільним призначенням і є її
приналежністю: убиральні літ. «В»,
гаражу літ. «Е», площею 110,3 кв.м., огорожі
літ. № 1-2 за адресою: Сумська обл., м.
Суми, вул. Доватора, будинок 1а надає
право Відповідачу можливість вчинення
щодо них будь-яких дій, не заборонених
чинним законодавством.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Дослідивши наявні в справі докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову, виходячи
з наступного.

Регулювання відносин, що виникають у
зв'язку із набуттям, здійсненням права
власності на майно та його захистом
здійснюється Господарським кодексом
України, Цивільним кодексом України,
іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу
України особа має право звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності:

- якщо це право оспорюється або не
визнається іншими особами (за умови, що
позивач не перебуває з цими особами у
зобов'язальних відносинах, повинні
захищатися за допомогою відповідних
норм інституту зобов'язального права);

- у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392
Цивільного кодексу України є
відсутність іншого, окрім судового,
шляху для відновлення порушеного
права. Наприклад, позов про визнання
права власності у разі втрати
документа, що засвідчує право
власності особи на річ, подається за
відсутності можливості одержати у
відповідних органах дублікат
правовстановлюючого документа.

Позивачем у позові про визнання права
власності є особа, яка вже є власником,
тобто є докази належності йому
спірного майна.

Відповідачем у позові про визнання
права власності є будь-яка особа, яка
сумнівається у належності майна
позивача, або не визнає за ним права
здійснювати правомочності власника,
або така особа, що має до майна власний
інтерес. Позивачем доказів оспорювання
відповідачем його прав власності на
спірне майно суду не надано.

Якщо особа, яка вважає себе власником
майна, не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо такого права
сумнівів або претензій третіх осіб, або
існує інша невизначеність у праві
власності, викликана поведінкою таких
осіб, то згідно з цим приписом права
заінтересованої особи підлягають
захисту шляхом подання позову про
визнання права власності на належне їй
майно.

За відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачем права
власності позивача на певне майно
відсутні й підстави для визнання права
власності на це майно, оскільки право
позивача не порушене. Тому, зокрема,
відмова органу державної реєстрації
прав в оформленні права власності на
об'єкт нерухомого майна та у видачі
суб'єкту господарювання відповідного
свідоцтва у зв'язку з ненаданням ним
усіх документів, необхідних для
оформлення такого права, або відмова
(ухилення) компетентного органу від
прийняття самовільно збудованого
об'єкту в експлуатацію не є
оспорюванням (невизнанням) права
власності на об'єкт нерухомого майна та
підставою для визнання цього права
судом.

Оскільки інше не передбачено законом,
позов про визнання права підлягає
задоволенню в разі подання позивачем
доказів виникнення у нього
відповідного права на підставах,
визначених у главі 24 Цивільного
кодексу України. Позов про визнання
права, поданий особою, права якої
стосовно певного майна ніколи не були
зареєстровані, може бути задоволений в
тих випадках, коли права на спірне
майно виникли до запровадження їх
державної реєстрації і в подальшому не
реєструвалися або коли вони виникли з
підстав, передбачених частинами
четвертою і п'ятою статті 11 Цивільного
кодексу України.

В той же час позивачем не надано суду
жодного правовстановлювального
документу на підтвердження належності
спірного майна попередньому власнику -
відповідачу, які є належними та
допустимими доказами в розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, згідно з якою обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Крім того, позивачем всупереч вимог ст.
33 Господарського процесуального
кодексу України документально не
доведено, що спірне майно було
збудоване одночасно з основним
(головним) майном, введено в
установленому порядку в експлуатацію
та є його приналежністю.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання; кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Системний аналіз наведених норм
свідчить про те, що судовому захисту
підлягає лише порушене право, однак
позивачем у справі не доведено
порушення відповідачем будь-яких його
прав.

Суд звертає увагу на те, що відповідно
до роз'яснень наданих у постанові
пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р., у разі коли
право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості.

Отже, враховуючи вищенаведене, вимога
позивача до відповідача про визнання
права власності на убиральню літ. "В",
гараж літ. "Е", площею 110,3кв.м., огорожу
літ. № 1-2 за адресою: Сумська область, м.
Суми, вул. Доватора, б. 1а., є такою, що не
ґрунтується на нормах законодавства
України, а тому суд не вбачає підстав
для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір при відмові у задоволенні
позову покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 186, 328, 392 Цивільного
кодексу України, ст. ст. 1, 33, 34, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 17.02.2014 року.

СУДДЯ
Ю. А. ДЖЕПА