ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2014 р.
Справа № 922/5137/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Черленяк М.І., суддя
Бондаренко В.П. , суддя Ільїн О.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників :

позивача - Тітова І.О.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№351Х/1-12) на рішення господарського суду
Харківської області від 15 січня 2014 року
у справі №922/5137/13

за позовом Інституту проблем
машинобудування ім. А. Н. Підгорного НАН
України, м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.
Харків,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 року Інститут проблем
машинобудування ім. А. Н. Підгорного НАН
України звернувся до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, в якій просив стягнути з
відповідача на користь позивача суму
основної заборгованості у розмірі 2882,94
грн., 216,81 грн. пені та 43,36 грн. 3 % річних.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 15 січня 2014 року
у справі №922/5137/13 (суддя Мамалуй О.О.)
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 на користь Інституту проблем
машинобудування ім. А. Н. Підгорного НАН
України суму основного боргу в розмірі
2882,94 грн., 3% річних в розмірі 43,36 грн. та
1601,82 грн. судового збору. В частині
стягнення пені в розмірі 216,81 грн. - в
позові відмовлено.

Відповідач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
подав до Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення господарського
суду Харківської області від 15 січня 2014
року у справі №922/5137/13 скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що
рішення суду першої інстанції прийнято
при невідповідності висновків,
викладених в ньому, обставинам справи,
а також з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, відповідач зазначає, що
відповідач має бути звільнений від
сплати орендної плати у зв'язку з
неможливістю використання ним
орендованого майна. Також вказує на те,
що пеня не підлягає стягненню, оскільки
сплив термін позовної давності.

Позивач надав відзив на апеляційну
скаргу відповідача, в якому зазначає,
що дана апеляційна скарга є
безпідставною та необґрунтованою.
Посилається на те, що відповідач був
повідомлений про те, що орендоване
приміщення потребує погодження з
органами пожежної безпеки. Позивач
просить апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду Харківської
області від 15 січня 2014 року у справі
№922/5137/13 залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу у
відповідності до вимог статті 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, зважаючи на
наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом при прийнятті оскаржуваного
рішення, 07 березня 2012 року між
Інститутом проблем машинобудування ім.
А. Н. Підгорного НАН України
(орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар)
було укладено договір оренди
нерухомого майна, що знаходиться на
балансі Інституту проблем
машинобудування ім. А. Н. Підгорного НАН
України №268 (а.с.10-15).

Згідно із ч.1 ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору (ч.1 ст.627
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.1. договору
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
нерухоме державне майно: нежитлова
будівля літ. «А-16», приміщення кафе
загальною площею 82,1 кв. м., розміщене за
адресою: АДРЕСА_1, на 1 поверсі будівлі
та відкритий майданчик (вбудована
площадка) загальною площею 130 кв. м., що
перебуває на балансі Інституту проблем
машинобудування НАН України ім. А. Н.
Підгорного, вартість якого визначена
відповідно до звіту про незалежну
оцінку майна від 17.10.11 р. і становить
станом на 10.10.11 р. 239675 грн. та 101900 грн.

Згідно із п. 1.2. майно передається в
оренду з метою використання під
розміщення кафе, що не здійснює продаж
товарів підакцизної групи (82,1 кв. м.) та
кафе, що здійснює продаж товарів
підакцизної групи (130 кв. м.).

Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу
України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права та виконати
обов'язки відповідно до договору.

У пункті 10.1. зазначено, що цей договір
укладено строком до трьох років та діє
з 07 березня 2012 р. по 31 грудня 2014 р.
включно.

Орендар вступає у строкове платне
користування майном у термін, указаний
в договорі, але не раніше дати
підписання сторонами цього договору та
акту приймання-передачі майна (п. 2.1.
договору).

07 березня 2012 року було складено акт
приймання-передачі приміщення,
відповідно до якого представники
орендодавця передали, а представники
орендаря прийняли до експлуатації
приміщення: корпус: нежитлова будівля
літ. «А-16», поверх: 1, кафе, оцінена площа
(загальна) 82,1 кв. м., вартість згідно
експертної оцінки 239675 грн.; відкритий
майданчик (вбудована площадка), оцінена
площа (загальна) 130,0 кв. м., вартість
згідно експертної оцінки 101900 грн. При
цьому установлено, що в цілому майно
знаходиться у задовільному стані,
відповідає санітарним та технічним
нормам і задовольняє потребі орендаря,
тобто відповідача (а.с.16).

Згідно із п. 9.6. чинність цього договору
припиняється достроково за взаємною
згодою сторін.

20 березня 2012 року між Інститутом
проблем машинобудування ім. А. Н.
Підгорного НАН України та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 було
укладено додаткову угоду №1 до
договору оренди нерухомого майна, що
знаходиться на балансі Інституту
проблем машинобудування ім. А. Н.
Підгорного НАН України №268 від 07.03.2012 р.,
відповідно до якої сторони домовились
достроково за взаємною згодою
розірвати договір оренди з 20 березня 2012
р. (а.с.17).

17 травня 2012 року позивач звернувся до
відповідача з претензією №02/2012 г., в
якій зазначав, що у ФОП ОСОБА_3
внаслідок неналежного виконання
договірних зобов'язань виникла
заборгованість, яка станом на 15.05.2012
року складає 2882,94 грн. Позивач просив
відповідача добровільно перерахувати
суму заборгованості на розрахунковий
рахунок орендодавця (а.с.20).

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно із ч.1 ст.762 Цивільного кодексу
України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором.

Крім того, ч.3 ст.18 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" визначено, що орендар
зобов'язаний вносити орендну плату
своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до п. 3.1. орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати за державне
мито та пропорції її розподілу та
становить за базовий місяць розрахунку
січень 2012 р.: кафе - 1927,01 грн., вбудована
площадка - 1536,16 грн. з ПДВ. Крім орендної
плати орендар сплачує орендодавцю інші
платежі по розрахункам орендодавця:
відшкодування комунальних платежів;
відшкодування податку на землю;
витрати на утримання будинку та
прилеглої території; інші витрати.

У відповідності до ч.5 ст.762 Цивільного
кодексу України плата за користування
майном вноситься щомісячно, якщо інше
не встановлено договором

Згідно із ч.3 ст.19 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" строки внесення орендної плати
визначаються у договорі.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що
орендна плата та інші платежі
перераховуються відповідно до вимог
чинного законодавства за весь час
фактичного користування приміщенням
щомісячно не пізніше 30 числа поточного
місяця.

Положеннями ст.193 Господарського
кодексу України встановлено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов`язання належним чином відповідно
до закону, інших актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов`язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

За приписами ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов`язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У пункті 4.1.3. договору зазначено, що
орендар, тобто відповідач,
зобов'язується своєчасно не пізніше 20
числа поточного місяця отримати
рахунки та до 30 числа поточного місяця
в повному обсязі сплачувати орендну
плату та інші платежі за цим договором.

Як стверджує позивач, відповідач не
виконав належним чином свої
зобов'язання за договором, а саме
своєчасно не сплатив орендну плату та
інші платежі по рахункам, в наслідок
чого, виникла заборгованість в сумі
2882,94 грн.

Відповідач, в свою чергу, стверджував,
що сума заборгованості є
необґрунтованою та взагалі вважає, що
має бути звільнений від сплати
орендної плати за період з 07.03.2012 р. до
20.03.2012 р. на підставі ч.6 ст.762 Цивільного
кодексу України, оскільки не міг
використовувати майно через обставини,
за які він не відповідає, а саме
порушення протипожежних норм та
правил, про які відповідач не знав та в
результаті яких приміщення не можуть
бути використані для
виробничо-господарської діяльності
під розміщення кафе, що
підтверджується, на його думку,
експертним висновком оцінки
протипожежного стану об'єкту.

Проте, колегія суддів не погоджується з
вищенаведеними твердженнями
відповідача та вважає їх такими, що не
відповідають фактичним обставинам та
матеріалам справи, а також нормам
чинного законодавства, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.6 ст.762 Цивільного
кодексу України наймач звільняється
від плати за весь час, протягом якого
майно не могло бути використане ним
через обставини, за які він не
відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 15
березня 2012 року інженером ДП
«Харківспецоцінка» КП
«Харківспецсервіс» була проведена
експертиза протипожежного стану кафе з
літньою площадкою ФОП ОСОБА_3,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1

За результатами експертизи складено
експертний висновок оцінки
протипожежного стану об'єкту №270 від
19.03.2012 р., в якому зазначено, які саме
порушення протипожежних норм та правил
було виявлено (а.с.35-37).

Однак, з вищевказаного експертного
висновку не вбачається, що приміщення
за адресою: АДРЕСА_1 не можуть бути
використані для
виробничо-господарської діяльності
під розміщення кафе внаслідок
порушення протипожежних норм та
правил.

Про наявні порушення протипожежних
норм та правил відповідач мав знати,
оскільки був орендарем кафе загальною
площею 82,1 кв. м., розміщеного за адресою:
АДРЕСА_1 ще з 15 грудня 2011 року, що
підтверджується договором оренди №264
від 15.12.2011 р. (а.с.42-46).

До того ж, додатком до даного договору є
вимоги до керівника підприємства, що
орендує площі в ІПМаш НАН України з
питань пожежної безпеки, з яких
вбачається, що створення умов пожежної
безпеки суб'єктів підприємницької
діяльності покладається на їх
керівника, тобто, в даному випадку, на
відповідача. Також відповідач був
повідомлений про те, що орендоване
приміщення потребує погодження з
органами пожежної безпеки (а.с.48).

Таким чином, відповідач був обізнаний
про особливості орендованого
приміщення по АДРЕСА_1 тому не може бути
звільнений від сплати орендної плати
за період з 07.03.2012 р. до 20.03.2012 р.

При цьому, належних доказів на
підтвердження того, що відповідач
фактично не користувався нежитловими
приміщеннями переданими йому
позивачем за договором оренди №268 від
07.03.2012 р. у період з 07 березня 2012 року по
20 березня 2012 року, ФОП ОСОБА_3 надано не
було.

Крім того, колегія суддів не
погоджується з твердженням
відповідача щодо невірного розрахунку
суми заборгованості, оскільки вона
розрахована вірно та складається з 1567,14
грн. оренди з урахуванням індексу
інфляції та 1271,06 грн. вартості послуг з
ПДВ (504,25 грн. послуг опалення, 43,91 грн.
вартості електроенергії, 336,64 грн.
витрат на утримання, 174,42 грн. витрат на
опублікування та 20% ПДВ), а також 44,74 грн.
плати за користування землею, що
підтверджується рахунками-фактурами
№52/1, №101, №102 від 20.03.2012 року та
розрахунком суми боргу від 24.02.2014 р.
(а.с.18-19, 81).

З огляду на вищезазначені обставини
справи та норми чинного законодавства,
колегія суддів дійшла висновку, що
відповідач, не сплачуючи орендну плату,
порушив умови договору оренди №268 від
07.03.2012 р., тому позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості з орендної
плати в сумі 2882,94 грн. є обґрунтованими
та підлягають задоволенню.

Також позивачем було заявлено вимогу
про стягнення з відповідача пені у сумі
216,81 грн., стосовно якої колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання,
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Сторони у п.3.6. вищезазначеного
договору передбачили, що орендна плата
та інші платежі, перераховані
несвоєчасно або не в повному обсязі,
підлягає індексації і стягується на
користь балансоутримувача, тобто
позивача, відповідно до вимог чинного
законодавства з урахуванням пені в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
на дату нарахування пені від суми
заборгованості, за кожний день
прострочення, включаючи день оплати.

Згідно із ч.1 ст.230 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин зобов'язаний у разі
невиконання або неналежного виконання
ним господарського зобов'язання
сплатити пеню.

Місцевий господарський суд при
прийнятті рішення дійшов висновку, що
сума пені не підлягає стягненню на
підставі п. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з
вищевикладеним висновком місцевого
господарського суду та вважає його
таким, що не відповідає фактичним
обставинам та матеріалам справи, а
також нормам чинного законодавства.
Такий висновок суду апеляційної
інстанції ґрунтується на наступному.

З матеріалів справи вбачається, що борг
виник внаслідок не виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором оренди №268 від 07.03.2012 р. у
період з 07 березня 2012 року по 20 березня
2012 року.

Умовами договору, а саме п. 3.3. та п. 4.1.3.
передбачено, що орендар зобов'язаний
сплачувати орендну плату та інші
платежі не пізніше 30 числа поточного
місяця. Отже, відповідач до 30 березня 2012
року мав сплатити орендну плату та інші
платежі за договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Матеріали справи свідчать, що
позивачем пеня нараховувалась за
період з 01 квітня 2012 року по 30 вересня
2012 року.

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

У відповідності до ч.2 ст.258 Цивільного
кодексу України позовна давність в
один рік застосовується, зокрема, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Перебіг позовної давності розпочався з
01 квітня 2012 року, а закінчився 01 квітня
2013 року. Позивач звернувся до суду з
вимогою про стягнення пені 17 грудня 2013
року, що підтверджується штампом
вхідної кореспонденції канцелярії
господарського суду Харківської
області, хоча термін позовної давності
щодо стягнення з відповідача 216,81 грн.
пені сплив ще у квітні 2012 року.

Наслідки спливу позовної давності
визначені в статті 267 Цивільного
кодексу України, якою передбачено, що
особа, яка виконала зобов'язання після
спливу позовної давності, не має права
вимагати повернення виконаного, навіть
якщо вона у момент виконання не знала
про сплив позовної давності. Заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

У пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року №10 «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів» зазначено, що частиною третьою
статті 267 ЦК України передбачена
можливість застосування позовної
давності, у тому числі й спеціальної,
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення рішення судом.
Законом не встановлено вимог щодо
форми заяви сторони про сплив позовної
давності. Відтак її може бути викладено
у відзиві на позов або у вигляді
окремого клопотання, письмового чи
усного.

Матеріали справи містять відзив на
позовну заяву від 08.01.2014 року, в якому
відповідач вказує, що позовні вимоги
про стягнення пені за несвоєчасне
внесення орендної плати за період з 07
по 20 березня 2012 року не підлягають
задоволенню в зв'язку із спливом
позовної давності (а.с.30).

Колегія суддів, враховуючи вказані
обставини справи та положення чинного
законодавства, вважає, що позивачем, в
зв'язку з простроченням виконання
відповідачем грошового зобов'язання,
необґрунтовано нараховано пеню в сумі
216,81 грн., оскільки строк позовної
давності щодо цієї вимоги вже сплив.

В зв'язку з чим, позовна вимога про
стягнення з відповідача пені у сумі 216,81
грн. не підлягає задоволенню, однак не
на підставі п. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України, як
зазначав суд першої інстанції.

Пунктом 12 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
травня 2011 року №7 «Про деякі питання
практики застосування розділу XII
Господарського процесуального кодексу
України» передбачено, що не підлягає
скасуванню судове рішення, якщо
апеляційною інстанцією буде з'ясовано,
що його резолютивна частина є
правильною, хоча б відповідні висновки
місцевого господарського суду й не
були належним чином обґрунтовані у
мотивувальній частині рішення.

Таким чином, рішення місцевого
господарського суду в даній справі в
частині відмови у стягненні пені
підлягає залишенню без змін.

Крім того, позивач заявив вимогу про
стягнення з відповідача 3% річних у сумі
43,36 грн. за період з 01 квітня 2012 року по 30
вересня 2012 року.

Положеннями ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Колегія суддів звертає увагу, що сплата
трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
не має характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним утримуваними коштами,
належними до сплати кредиторові.

Отже, вимога позивача про стягнення з
відповідача 3% річних у сумі 43,36 грн. є
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Колегія суддів, враховуючи невиконання
відповідачем умов договору оренди №268
від 07.03.2012 року, дійшла висновку про
часткове задоволення позову, в зв'язку
з чим, з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню сума
основного боргу в розмірі 2882,94 грн., 3%
річних в розмірі 43,36 грн. та 1601,82 грн.
судового збору.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду Харківської
області від 15 січня 2014 року у справі
№922/5137/13 є обґрунтованим, тому підстав
для його скасування та задоволення
апеляційної скарги відповідача
колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 15 січня 2014 року
у справі №922/5137/13 залишити без змін.

Повна постанова складена 28 лютого 2014
року.

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.