ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16 тел. 235-24-26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2014 р.
Справа № 911/159/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Лутак Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу:

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пісківський завод
скловиробів»до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Склосервіс»про
визнання недійсним договору за
участю представників:

від позивача:не з'явились від
відповідача:Опанасюк В.А.

суть спору:

Позивач звернувся до господарського
суду Київської області з вимогами про
визнання недійсним договору про
надання послуг № 04/171, укладеного 22.04.2013
р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Пісківський завод
скловиробів» та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Склосервіс».

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на те, що
оспорюваний договір є недійсним,
оскільки відповідач не має відповідної
ліцензії на провадження будівельної
діяльності.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 22.01.2014 р. порушено
провадження у даній справі та
призначено її розгляд у судовому
засіданні на 06.02.2014 р.

06.02.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача надійшов відзив на
позовну заяву б/н від 31.01.2014 р. (вх. № 2107/14
від 06.02.2014 р.), у якому останній
заперечує проти задоволення позову.

У судовому засіданні 06.02.2014 р.
представник відповідача надав суду
документи по справі.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 06.02.2014 р. розгляд справи
відкладено на 17.02.2014 р. у зв'язку з
нез'явленням у судове засідання
представника позивача та невиконанням
ним вимог суду.

17.02.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача надійшли письмові
пояснення по справі б/н від 10.02.2014 р. (вх.
№ 2809/14 від 17.02.2014 р.).

Присутній у судовому засіданні
представник відповідача заперечив
проти задоволення позовних вимог з
підстав викладених у відзиві і
письмових поясненнях та просив суд
відмовити у задоволенні позову.

Позивач, належним чином повідомлений
про час, дату і місце розгляду справи
ухвалами суду від 22.01.2014 р. та від 06.02.2014
р., що підтверджується наявними у
матеріалах справи рекомендованими
повідомленнями про вручення поштового
відправлення, у судове засідання не
з'явився, витребуваних судом
документів не надав, причин неявки суду
не повідомив.

Враховуючи, що неявка позивача в судове
засідання не перешкоджає розгляду
спору по суті та зважаючи на обмежені
ст. 69 Господарського процесуального
кодексу України строки вирішення
спору, суд вважає за можливе здійснити
розгляд справи відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України за відсутності представника
позивача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 17.02.2014 р.,
відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, присутнього в судовому
засіданні, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

22.04.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Пісківський завод
скловиробів» (замовник - позивач) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Склосервіс»
(виконавець - відповідач) укладено
контракт № 04/171 про надання послуг, за
умовами якого відповідач зобов'язався
надати позивачу послуги по монтажу,
підключенню та холодній обкатці трьох
комплектів склоформуючого обладнання
«гарячої ділянки» у складі (один
комплект): фідерний механізм, ІС машина
12 секцій Эмхарт, подовження конвеєра,
установка системи гарячого зміцнення,
кутовий переставник, поперечний
конвеєр, завантажувач скловиробів в
піч відпалу, кабельні лотки, кабельна
продукція, шафи системи управління і
синхронізації приводів ІСМ.

Даний контракт вступає в силу з моменту
його підписання обома сторонами і
вважається дійсним до 31.12.2013 р. (п. 9.1
контракту).

Позивач стверджує, що контракт № 04/171
про надання послуг від 22.04.2013 р. є за
своєю правовою природою договором
будівельного підряду, а відповідно до
ст. 9 Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» будівельна діяльність - це
діяльність, яка підлягає ліцензуванню,
тому у зв'язку з тим, що відповідач не
має відповідної ліцензії на
провадження будівельної діяльності,
контракт № 04/171 про надання послуг від
22.04.2013 р. є недійсним.

Відповідач заперечуючи проти
задоволення позовних вимог
посилається на наступне: за контрактом
№ 04/171 про надання послуг від 22.04.2013 р.
відповідач взяв на себе зобов'язання по
монтажу та наладці обладнання
позивача, що не передбачало жодних
зобов'язань щодо будівництва або
виконання інших будівельних робіт;
зобов'язання по монтажу та наладці
обладнання не входять до переліку
видів господарської діяльності, що
передбачені ст. 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»;
відповідачем було повністю виконано
умови оспорюваного договору, що
підтверджується актом
приймання-передачі робіт від 16.08.2013 р.,
який позивач підписав та прийняв
роботи без будь-яких заперечень, в свою
чергу, позивачем було лише частково
оплачено надані відповідачем послуги
на суму 420 000, 00 грн., що підтверджується
банківськими виписками.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч. 1 ст. 227
Цивільного кодексу України правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний недійсним.

Частиною 3 ст. 91 Цивільного кодексу
України передбачено, що юридична особа
може здійснювати окремі види
діяльності, перелік яких
встановлюється законом, після
одержання нею спеціального дозволу
(ліцензії).

Згідно з абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» від 29.05.2013 р.
№ 11 вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Види господарської діяльності, що
підлягають ліцензуванню визначені
Законом України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності».

Поряд із цим, ст. 1 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності» (у
редакції, чинній станом на момент
вчинення оспорюваного правочину)
визначено, що ліцензія - це документ
державного зразка, який засвідчує
право ліцензіата на провадження
зазначеного в ньому виду господарської
діяльності протягом визначеного
строку у разі його встановлення
Кабінетом Міністрів України за умови
виконання ліцензійних умов; ліцензійні
умови - це установлений з урахуванням
вимог законів вичерпний перелік
організаційних, кваліфікаційних та
інших спеціальних вимог, обов'язкових
для виконання при провадженні видів
господарської діяльності, що
підлягають ліцензуванню.

Пункт 11 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності» (у
редакції, чинній станом на момент
вчинення оспорюваного правочину)
визначає, що будівельна діяльність, як
вид господарської діяльності, підлягає
ліцензуванню відповідно до
спеціальних законів.

Питання ліцензування в сфері
будівельної діяльності врегульовано
Законом України «Про архітектурну
діяльність» та Законом України «Про
основи містобудування».

Згідно з ст. 17 Закону України «Про
архітектурну діяльність» господарська
діяльність, пов'язана із створенням
об'єкта архітектури, підлягає
ліцензуванню відповідно до
законодавства. Порядок ліцензування
господарської діяльності, пов'язаної
із створенням об'єктів архітектури,
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Статтею 9 Закону України «Про основи
містобудування», передбачено, що, серед
іншого, до компетенції Кабінету
Міністрів України віднесено
визначення порядку ліцензування
певних видів господарської діяльності
у будівництві.

Відповідно до ст.ст. 4, 9 Закону України
«Про архітектурну діяльність», абз. 2 п.
1 Порядку виконання будівельних робіт,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 13.04.2011 р. № 466
«Деякі питання виконання підготовчих і
будівельних робіт», будівництво
(будівельні роботи) - роботи з нового
будівництва, реконструкції,
реставрації, капітального ремонту.

Порядок ліцензування певних видів
господарської діяльності у
будівництві затверджено постановою
Кабінету Міністрів України від 05.12.2007 р.
№ 1396, згідно п. 1 якого передбачено, що
наведений Порядок розроблений
відповідно до Законів України «Про
архітектурну діяльність», «Про основи
містобудування», «Про регулювання
містобудівної діяльності» та
встановлює загальні вимоги до
ліцензування господарської
діяльності, пов'язаної з будівництвом
об'єкта архітектури, який за складністю
архітектурно-будівельного рішення та
(або) інженерного обладнання належить
до IV та V категорії складності.

Порядок віднесення об'єктів
будівництва до IV та V категорії
складності затверджено Постановою
Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 р.
№ 557.

Наказом Міністерства регіонального
розвитку та будівництва України від
27.01.2009 р. № 47 були затверджені
Ліцензійні умови провадження
господарської діяльності у
будівництві, пов'язаної із створенням
об'єктів архітектури (були викладені в
новій редакції згідно наказу
Міністерства регіонального розвитку
та будівництва України від 06.10.2010 р. №
392).

Пунктом 1.2 Ліцензійних умов
визначається, що господарська
діяльність у будівництві, пов'язана із
створенням об'єктів архітектури,
підлягає ліцензуванню у порядку,
визначеному законодавством, за такими
видами: вишукувальні роботи для
будівництва; розроблення
містобудівної документації;
проектування об'єктів архітектури;
будівельні та монтажні роботи; монтаж
інженерних мереж; будівництво
транспортних споруд; інжинірингова
діяльність у сфері будівництва.

У Додатку до Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
у будівництві, пов'язаної із створенням
об'єктів архітектури, наведено перелік
робіт, які підлягають ліцензуванню.

Таким чином, з вищезазначеного
вбачається, що отримання ліцензії
необхідне на провадження
господарської діяльності у
будівництві, пов'язаної із створенням
об'єктів архітектури, що входить до
переліку робіт, які підлягають
ліцензуванню та які пов'язані з
будівництвом об'єкта архітектури, який
за складністю
архітектурно-будівельного рішення та
(або) інженерного обладнання належить
до IV та V категорії складності.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач відповідно до контракту №
04/171 про надання послуг від 22.04.2013 р.
зобов'язався надати позивачу послуги
по монтажу, підключенню та холодній
обкатці трьох комплектів
склоформуючого обладнання «гарячої
ділянки», які не включені до переліку
робіт, що підлягають ліцензуванню та не
пов'язані з будівництвом об'єкта
архітектури, який за складністю
архітектурно-будівельного рішення та
(або) інженерного обладнання належить
до IV та V категорії складності.

Отже, діяльність відповідача з надання
послуг по монтажу, підключенню та
холодній обкатці трьох комплектів
склоформуючого обладнання не
відноситься до видів господарської
діяльності, які підлягають
ліцензуванню у встановленому законом
порядку.

Інших підстав для визнання недійсним
контракту № 04/171 про надання послуг від
22.04.2013 р. позивачем не наведено, судом не
встановлено.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що вимоги позивача про
визнання недійсним договору про
надання послуг № 04/171, укладеного 22.04.2013
р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Пісківський завод
скловиробів» та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Склосервіс», є необґрунтованими та
такими, що задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається судом на
позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Дане рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги відповідно до ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України та може бути оскаржене в
порядку, передбаченому чинним
законодавством України.

Повне рішення складено: 20.02.2014 р.

Суддя
Т.В. Лутак