м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23567/13 26.02.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Голден ПАБ»

до Комунального
підприємства виконавчого органу
Київради (Київської міської
державної адміністрації)
«Київреклама»

Третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Товариство з
обмеженою відповідальністю «Крона»

про визнання
договору недійсним та застосування
наслідків недійсності

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача: Дементьєв І.Т -
представник за довіреністю від 14.01.14

від відповідача: Борисюк О.В. -
представник за довіреністю № 196-7/КР від
08.01.14

від третьої особи не з'явились

В судовому засіданні 26.02.2014 р. в порядку
ст. 85 ГПК України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Голден ПАБ» до
Комунального підприємства виконавчого
органу Київради (Київської міської
державної адміністрації)
«Київреклама» про визнання договору
недійсним та застосування наслідків
недійсності.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.12.2013 порушено провадження у
справі № 910/23567/13 за вказаною позовною
заявою, призначено розгляд справи в
судовому засіданні на 15.01.2014. Також
вказаною ухвалою залучено до участі у
справі в якості третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Товариство
з обмеженою відповідальністю «Крона».

У судове засідання, призначене на
15.01.2013, з'явився представник
відповідача, який надав письмові
заперечення для долучення до
матеріалів справи.

Позивач та третя особа в судове
засідання 15.01.2014 не з'явились, вимоги
ухвали суду не виконали, про причини
неявки суду не повідомили, про дату, час
та місце судового розгляду були
повідомлені належним чином.

У зв'язку з неявкою представників
позивача та третьої особи, неподанням
витребуваних судом доказів, суд
відклав розгляд справи на 05.02.14.

Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
05.02.2014 справу № 910/23567/13 передано на
розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою від 05.02.2014 суддею Трофименко
Т.Ю. прийнято справу № 910/23567/13 до свого
провадження та призначено розгляд
справи на 26.02.2014.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 08.02.2014 у зв'язку з
поверненням судді Пукшин Л.Г. з
відпустки справу № 910/23567/13 передано на
розгляд судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою суду від 08.02.14 суддя Пукшин Л.Г.
прийняла справу № 910/23187/13 до свого
провадження та призначила розгляд
справи на 26.02.14.

У судове засідання, призначене на 26.02.14,
з'явилися представники сторін. Третя
особа у судове засідання не з'явилася
про причини неявки суд не повідомила
про дату, час та місце судового
розгляду була повідомлена належним
чином.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав та просив суд задовольнити
позовні вимоги.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 20 липня 2012 року між ТОВ
«Голден ПАБ» та Комунальним
підприємством виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) «Київреклама» було
укладено договір №587/12 на право
тимчасового користуванням місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-их) засобу
(-ів), що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва.

Відповідно п.1.1. даного договору,
позивачу надається право тимчасового
користування місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва, його районів або повноваження
щодо розпорядження яким (-и) здійснюють
органи місцевого самоврядування м.
Києва.

Згідно з п.1 адресної програми на право
тимчасового користування № 1/1
позивачеві надано право на тимчасове
користування місцем за адресою:
рекламна вивіска на будинку, споруді
заг.пл. 3.8938 кв.м., за адресою:
Шевченківський р-н, вул.
Володимирська,40/2.

Позивач зазначає, що нежитлове
приміщення площа якого становить 649,9
кв.м., яке знаходиться в будинку № 40/2 по
вул.. Володимирській у м. Києві, орендує
на підставі договору оренди від 01.09.2011
року. За доводами позивача, вказане
приміщення в якому позивач здійснює
свою діяльність та місце розміщення
рекламного засобу не перебувають у
комунальній власності територіальної
громади міста Києва, а є приватною
власністю ТОВ «Корона» 3, згідно з
технічним паспортом на групу нежилих
приміщень № 49 по вул.. Володимирській
40/2.

Позивач вважає, що надання місць для
розміщення зовнішньої реклами у
користування розповсюджувачам
зовнішньої реклами є прерогативою саме
власників (або уповноважених ними
органів) таких місць (будинків, споруд
тощо), а власником вищезазначеного
нежитлового приміщення, на фасаді
якого розташований рекламний засіб
являється третя особа.

З урахуванням викладеного позивач
просить визнати спірний договір
недійсним.

Представник відповідача проти позову
заперечував з підстав наведених у
відзиві на позовну заяву, та просив суд
відмовити у позові повністю.

Зокрема, відповідач зазначив, що у
відповідності до ч.1 ст. 16 Закону
України «Про рекламу» розміщення
зовнішньої реклами у населених пунктах
проводиться на підставі дозволів, що
надаються виконавчими органами
сільських, селищних, міських рад, а поза
межами населених пунктів - на підставі
дозволів, що надаються обласними
державними адміністраціями, а на
території Автономної Республіки Крим -
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, в порядку, встановленому цими
органами на підставі типових правил, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з п. 3 Типових правил розміщення
зовнішньої реклами, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 29.12.2003 № 2067, зовнішня реклама
розміщується на підставі дозволів та у
порядку, встановленому виконавчими
органами сільських, селищних, міських
рад відповідно до цих Правил.

У п. 4.11. розділу 4 Порядку розміщення
реклами в м. Києві, затвердженого
рішенням Київської міської ради від
22.09.2011 № 37/6253 встановлено, що протягом
трьох робочих днів з дати прийняття
керівником дозвільного органу рішення
про встановлення пріоритету заявника
на місце розміщення РЗ, яке перебуває у
комунальній власності територіальної
громади міста Києва, розповсюджувач
реклами укладає з КП «Київреклама»
договір на право тимчасового
користування місцем.

Відповідно, укладення договору на
право тимчасового користування місцем
при розміщенні об'єктів зовнішньої
реклами є обов'язковою процедурою,
необхідність якої прямо встановлена,
так як і необхідність отримання
дозволу.

Також, відповідач зазначає, що
належність об'єкту на якому
розміщується зовнішня реклама
відповідача до об'єктів комунальної
власності підтверджується
розпорядженням Київської міської
державної адміністрації від 10.12.2010 № 1112
«Про питання організації управління
районами в місті Києві». Так, у додатку
№10 визначено, що будинок за адресою
вул., Володимирська, 40/2 належить до
комунальної власності та віднесено до
сфери управління Шевченківської
районної у м. Києві державної
адміністрації.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив:

20 липня 2012 року між Комунальним
підприємством виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
«Київреклама» (далі - відповідач) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю ТОВ «Голден ПАБ»
(далі - позивач) укладено договір №587/12
на право тимчасового користування
місцем (-ями) для розміщення рекламного
(-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у
комунальній власності територіальної
громади м. Києва, відповідно до умов
якого на підставі відповідного наказу
дозвільного органу про встановлення
пріоритету на місце (-я) для розміщення
рекламного (-их) засобу (-ів), дозволу
(-ів) на розміщення зовнішньої реклами
на певний строк та у певному місці,
наданого (-их) на підставі
розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
розповсюджувачеві надається право
тимчасового користування місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-их) засобу
(-ів), що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади
міста Києва, його районів або
повноваження щодо розповсюдження яким
(-и) здійснюють органи місцевого
самоврядування м. Києва, затвердженого
рішенням Київської міської ради від 22
вересня 2011 року №37/6253, з наступними
змінами та доповненнями, а
розповсюджувач зобов'язується
користуватися наданим йому правом
тимчасового користування, своєчасно та
згідно з умовами цього договору
перераховувати плату за право
тимчасового користування виключно на
поточний рахунок підприємства,
належним чином, своєчасно та у повному
обсязі виконувати свої обов'язки за цим
договором та не зловживати наданими
розповсюджувачу правами.

Відповідно до п. 8.1. договору, цей
договір вступає в юридичну силу з
моменту його підписання сторонами та
скріплення печатками та діє щодо
кожного місця розміщення РЗ, протягом
строку дії встановленого пріоритету
та/або дозволу. Припинення пріоритету
або дозволу щодо окремого місця для
розміщення рекламного засобу, у разі
наявності у розповсюджувача інших
діючих пріоритетів та/або дозволів, не
тягне за собою припинення цього
договору в цілому.

Згідно з п.1 Адресної програми на право
тимчасового користування № 1/1
позивачеві надано право на тимчасове
користування місцем за адресою:
рекламна вивіска на будинку, споруді
заг.пл. 3.8938 кв.м., за адресою:
Шевченківський р-н, вул.
Володимирська,40/2.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону
України «Про рекламу», розміщення
зовнішньої реклами у населених пунктах
проводиться на підставі дозволів, що
надаються виконавчими органами
сільських, селищних, міських рад, а поза
межами населених пунктів - на підставі
дозволів, що надаються обласними
державними адміністраціями, а на
території Автономної Республіки Крим -
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, в порядку, встановленому цими
органами на підставі типових правил, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до Порядку розміщення
зовнішньої реклами в м. Києві,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 22.09.2011 року №37/6253 (далі
- Порядок), КП «Київреклама» -
комунальне підприємство виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), підпорядковане
Головному управлінню з питань реклами
та уповноважене виконавчим органом
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
виконувати функції з укладення
договорів, нарахування та отримання
плати за право тимчасового
користування місцями (для розміщення
РЗ), які перебувають у комунальній
власності територіальної громади
міста Києва, його районів або
повноваження щодо розпорядження якими
здійснюють органи місцевого
самоврядування м. Києва, здійснювати
контроль за надходженням плати за
договорами, організовувати або
здійснювати власними силами та
засобами демонтаж самовільно
встановлених рекламних засобів,
надавати платні послуги та виконувати
інші повноваження, передбачені цим
Порядком та статутом підприємства.

У п. 3.1.1. Порядку визначено, що КП
«Київреклама» укладає з
розповсюджувачем реклами договір на
право тимчасового користування місцем
(-ями) для розміщення рекламного (-их)
засобу (-ів), що перебувають у
комунальній власності територіальної
громади міста Києва.

Згідно з п 4.11. розділу 4 Порядку
протягом трьох робочих днів з дати
прийняття керівником дозвільного
органу рішення про встановлення
пріоритету заявника на місце
розміщення РЗ, яке перебуває у
комунальній власності територіальної
громади міста Києва, розповсюджувач
реклами укладає з КП «Київреклама»
договір на право тимчасового
користування місцем.

Аналіз зазначених вище норм дає
підставу стверджувати, що укладення
договору на право тимчасового
користування місцем при розміщенні
об'єктів зовнішньої реклами є
обов'язковою процедурою, необхідність
якої прямо встановлена, так як і
необхідність отримання дозволу.

Відповідно до п. 2 Типових правил
розміщення зовнішньої реклами,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 29.12.2003 року №2067
місцем розташування рекламного засобу
є площа зовнішньої поверхні будинку,
споруди, елемента вуличного обладнання
або відведеної території на відкритій
місцевості у межах населеного пункту,
що надаються розповсюджувачу
зовнішньої реклами в тимчасове
користування власником або
уповноваженим ним органом (особою).

За доводами позивача, що
підтверджується матеріалами справи,
нежитлове приміщення загальною площею
649,9 кв.м., яке знаходиться в будинку № 40/2
по вул.. Володимирській у м. Києві
знаходиться у власності третьої особи
та орендується позивачем на підставі
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.09.2011 р., укладеного між
ТОВ «Крона» та ТОВ «Голден ПАБ».

Як стверджує позивач, оскільки
відповідач не являється власником
нежитлового приміщення на фасаді якого
розміщена реклама позивача, відтак у
відповідача відсутні правові підставі
на укладання договору про надання
права тимчасового користування місцем
для розміщення рекламного засобу, а
тому слід визнати договір № 587/12 від
20.07.2012 р. недійсним

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

У відповідності до ч. 4 ст. 179 Цивільного
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.216
Цивільного кодексу України).

Недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ст. 215
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009
року визначено, що при розгляді справ
про визнання правочинів недійсними
суди залежно від предметі і підстав
позову повинні застосовувати норми
матеріального права, якими регулюються
відповідні відносини, та на підставі
цих норм вирішувати справи.

Судом встановлено, що за своєю правовою
природою оспорюваний договір є
договором оренди, а відтак між
сторонами виникли відносини, які
регулюються главою 58 Цивільного
кодексу України та главою 30
Господарського кодексу України.
Оспорюваний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань.

Положеннями ст. 627 Цивільного кодексу
України визначено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх істотних
умов. При укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору (ст.. 180
Господарського кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ст.
638 Цивільного кодексу України).

У ч.1 ст. 284 Господарського кодексу
України визначено, що істотними
умовами договору оренди є: об'єкт
оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Отже, істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Недосягнення між
сторонами згоди щодо істотних умов
договору або відсутність однієї з
істотних умов у тексті договору тягне
за собою визнання такого договору
неукладеним, тобто таким, що не
породжує жодних правових наслідків.
Також необхідно звернути увагу, що
вказаний вище перелік істотних умов не
є вичерпним чи сталим, а може
коригуватися в залежності від
особливостей конкретного договору
оренди.

Предметом спору у даному випадку є
договір оренди місць для розміщення
рекламних засобів. Відповідно,
істотними умовами вказаного договору
є: об'єкт оренди, строк дії договору,
ціна договору, умови повернення майна.

Як свідчать матеріали справи, об'єкт
спірного договору оренди визначено
сторонами у адресній програмі на право
тимчасового користування № 1/1. Строк
дії договору визначено п. 8.1., яким
передбачено, що він вступає в юридичну
силу з моменту його підписання
сторонами та скріплення печатками та
діє щодо кожного місця розміщення РЗ,
протягом строку дії встановленого
пріоритету та/або дозволу; припинення
пріоритету або дозволу щодо окремого
місця для розміщення рекламного
засобу, у разі наявності у
розповсюджувача інших діючих
пріоритетів та/або дозволів, не тягне
за собою припинення цього договору в
цілому. Також сторони домовились, що
ціною договору є плата за право
тимчасового користування, розрахована
згідно вимог Порядку розміщення
реклами в місті Києві, договору, згідно
встановлених розповсюджувачем
пріоритетів та наданих дозволів,
вказаних у відповідних адресних
програмах. Щодо умов повернення майна,
то п. 5.2.11. спірного договору
встановлено, що розповсюджувач бере на
себе зобов'язання самостійно та за
власний рахунок провести демонтаж РЗ
не пізніше наступного робочого дня
після закінчення строку дії дозволу.

Про визнання спірного договору
недійсним позивач посилається на
положення статей 203 та 215 Цивільного
кодексу України.

Судом встановлено, що Договір №587/12 від
20.07.2012 р. на право тимчасового
користування місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва, який за своєю правовою природою
є договором оренди, містить всі
обов'язкові умови, передбачені для
договорів оренди, тому і не може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статей 203 та 215 Цивільного кодексу
України.

Аналогічної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у своїй постанові від 31.01.2008
року у справі №10/394.

Крім іншого, слід зазначити, що у
матеріалах справи наявна копія
розпорядження Київської міської
державної адміністрації від 10.12.2010 № 1112
«Про питання організації управління
районами в місті Києві», яким (додаток
№10) визначено, що будинок за адресою
вул., Володимирська, 40/2 належить до
комунальної власності та віднесено до
сфери управління Шевченківської
районної у м. Києві державної
адміністрації.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не доведено перебування
будинку по вул., Володимирська, 40/2 у м.
Києві у власності позивача чи третьої
особи.

Матеріали справи, підтверджують факт
перебування будинку по вул.,
Володимирська, 40/2 у м. Києві у
комунальній власності, в той час як
третій особі на праві приватної
власності належить лише частина
приміщень, що знаходиться в даному
будинку, відтак у суду відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог щодо визнання договору. на право
тимчасового користування місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-их) засобу
(-ів), що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва недійсним

Оскільки, вимога про визнання недійним
договору №587/12 від 20.07.2012 р. не підлягає
задоволенню, відповідно не може бути
задоволена вимога про застосування
наслідків недійсності правочину щодо
стягнення сплачених позивачем
відповідачу коштів у сумі 3484,15 грн. за
вказаним договором.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається при
відмові в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд м. Києва,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 27.02.2014 року.

Суддя
Пукшин Л.Г.