КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2014 р. Справа№ 911/4261/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар:
Шевченко Я.А.

за участю представників:

позивача: Хатишев О.В.;

відповідача: Лящовський В.Р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Розважівське

агро-промислове
підприємство"

на рішення Господарського
суду Київської області

від 18.12.2013р.

у справі №911/4261/13 (суддя
Конюх О.В.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Розважівське

агро-промислове
підприємство"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Агропосівзем"

про визнання недійсним
пункту договору та викладення

пункту договору в
іншій редакції

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Розважівське
агро-промислове підприємство" (далі -
позивач) звернулося до Господарського
суду Київської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агропосівзем" (далі -
відповідач), в якому просив суд визнати
частково недійсним п.5.2 договору
купівлі-продажу на умовах відстрочення
платежу №01-АПЗ від 17.04.2012р., укладеного
між позивачем та відповідачем, в
частині зобов'язання по сплаті
процентів за користування чужими
грошовими коштами в розмірі 24% річних
та викласти названий пункт договору в
запропонованій позивачем редакції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорюваним пунктом договору, окрім
стягнення відсотків за користування
чужими коштами, сторони передбачили ще
й стягнення пені в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України. На думку позивача, п.5.2
договору №01-АПЗ від 17.04.2012р. суперечить
чинному законодавству, зокрема, ст. 61
Конституції України, в якій
передбачено, що ніхто не може бути
двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

В процесі судового розгляду позивач
подав заяву про зменшення розміру
позовних вимог (том справи - 1, аркуш
справи - 49), в якій просив суд визнати
частково недійсним п.5.2 договору
купівлі-продажу на умовах відстрочення
платежу №01-АПЗ від 17.04.2012р., укладеного
між позивачем та відповідачем, в
частині зобов'язання по сплаті
процентів за користування чужими
коштами в розмірі 24% річних від суми
боргу за кожен день прострочення
платежу.

Відповідач проти позову заперечував,
наголошуючи на тому, що доводи позовної
заяви суперечать положенням ст. ст. 625,
692 Цивільного кодексу України. На думку
відповідача, проценти за користування
чужими коштами, про які йде мова в п.5.2
договору купівлі-продажу на умовах
відстрочення платежу №01-АПЗ від
17.04.2012р., не є пенею, а законодавством не
встановлено граничний розмір таких
процентів. Включивши до умов договору
відповідальність у вигляді
нарахування пені та процентів за
користування чужими коштами, сторони
не порушили законодавство.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 18.12.2013р. у справі
№911/4261/13 у позові було відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 18.12.2013р. у справі
№911/4261/13 та прийняти нове, яким позовні
вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Загалом доводи апеляційної
скарги ідентичні тим, які наводились
позивачем під час розгляду справи
місцевим господарським судом.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.01.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 24.02.2014р.

В судовому засіданні 24.02.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у них
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду Київської області від 18.12.2013р. у
справі №911/4261/13 скасувати та прийняти
нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні 24.02.2014р.
представник відповідача заперечував
проти доводів апеляційної скарги
позивача, просив суд відмовити в
задоволенні скарги та залишити
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду без змін як таке,
що було прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні 24.02.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

17.04.2012р. між позивачем, як покупцем, та
відповідачем, як продавцем, було
укладено договір купівлі-продажу на
умовах відстрочення платежу №01-АПЗ
(далі - Договір), за умовами якого (п.п.1.1,
1.2, 2.1, 2.3) в терміни та в порядку,
визначеними даним Договором, продавець
зобов'язується передати у власність
покупця засоби захисту рослин (далі -
товар), а покупець зобов'язується
прийняти товар і оплатити за нього
визначену грошову суму - ціну товару,
вказану у Додатках до даного Договору.
Товар постачається покупцю продавцем у
вказане покупцем місце. Датою
здійснення поставки товару (партії
товару) вважається дата підписання
видаткової накладної покупцем (том
справи - 1, аркуші справи - 11-16).

Порядок здійснення розрахунків
погоджено сторонами в розділі 4
Договору, згідно з п.п.4.1, 4.3 якого оплата
ціни товару здійснюється шляхом
безготівкового розрахунку. Умови
оплати товару: 30% - попередня оплата не
пізніше 20.04.2012р., 70% - до 01.11.2012р.

У випадку порушення покупцем умов п.4.3
Договору, продавець має право
нарахувати, а покупець зобов'язаний
сплатити продавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожен день
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Також, окрім цього,
покупець зобов'язаний сплатити
продавцю проценти за користування
чужими грошовими коштами в розмірі 24%
річних від суми боргу за кожен день
прострочення платежу (п.5.2 Договору).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав про те, що умови п.5.2 Договору в
частині застосування до нього, як
покупця, 24% річних за прострочення
оплати, суперечить чинному
законодавству, у зв'язку з чим в цій
частині Договір має бути визнаний
недійсним на підставі ст. ст. 203, 215
Цивільного кодексу України. Зокрема,
позивач наголошував на тому, що за
прострочення виконання грошового
зобов'язання до нього застосовуються
однакові по суті форми
цивільно-правової відповідальності, що
виражаються у відсотковому відношенні
до суми боргу та носять однаковий
компенсаційний характер, тоді як
одночасне застосування таких видів
відповідальності є неправомірним.

Місцевий господарський суд в позові
відмовив повністю, визнавши позовні
вимоги необґрунтованими та
непідтвердженими належними доказами.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції, вважає їх обґрунтованими та
такими, що відповідають фактичним
обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З вищенаведених правових норм
випливає, що вирішуючи спір про
визнання угоди (правочину) недійсною,
господарський суд встановлює
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними та
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угоди вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди, правоздатність сторін за угодою,
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

З позовної заяви та апеляційної скарги
вбачається, що позивач ототожнює такі
види відповідальності як нарахування
пені і нарахування відсотків за
користування чужими коштами, вважаючи
їх однаковими по суті.

З цього приводу колегією суддів було
встановлено, що відповідно до ст. ст. 546,
549 Цивільного кодексу України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто, як вірно зазначив у своєму
рішенні місцевий господарський суд,
штрафом є єдиноразова санкція в
процентах від невиконаної частини
зобов'язання, а пенею - триваюча
санкція, яка обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення. При цьому, основними
кваліфікуючими ознаками пені є порядок
її нарахування (у відсотках за кожен
день прострочення), а також
застосування її саме до забезпечення
грошових зобов'язань, оскільки в
розумінні ст. 551 Цивільного кодексу
України загалом предметом неустойки,
але не пені, як її різновиду, може бути
як грошова сума, так і рухоме і нерухоме
майно.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

В ч.2 ст. 343 Господарського кодексу
України передбачено, що платник
грошових коштів сплачує на користь
одержувача цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Аналогічні обмеження щодо розміру пені
встановлені в ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

В оскаржуваному позивачем п.5.2 Договору
сторони дотримались вищевказаних
вимог щодо нарахування пені.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач та відповідач уклали спірний
договір купівлі-продажу на умовах
відстрочення платежу.

Відповідно до ст. 694 Цивільного кодексу
України договором купівлі-продажу може
бути передбачений продаж товару в
кредит з відстроченням або з
розстроченням платежу. У разі
невиконання продавцем обов'язку щодо
передання товару, проданого в кредит,
застосовуються положення статті 665
цього Кодексу. Якщо покупець
прострочив оплату товару, проданого в
кредит, продавець має право вимагати
повернення неоплаченого товару. Якщо
покупець прострочив оплату товару, на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
оплати. Договором купівлі-продажу може
бути передбачений обов'язок покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи від дня передання
товару продавцем.

Згідно з положеннями ч.ч.2, 3 ст. 692
Цивільного кодексу України покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. У разі
прострочення оплати товару продавець
має право вимагати оплати товару та
сплати процентів за користування
чужими грошовими коштами.

В ст. 536 Цивільного кодексу України
передбачено, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Як вірно зазначив місцевий
господарський суд у своєму рішенні,
нарахування відсотків за користування
чужими коштами не може вважатись
різновидом санкцій, тотожним пені,
оскільки названі відсотки за своєю
правовою природою не є штрафними
санкціями. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати процентів
річних є способом захисту його
майнового права та інтересу, суть якого
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

За таких обставин, в даному конкретному
випадку посилання позивача на ст. 61
Конституції України є безпідставними.

Окрім того, згідно з положеннями ст. ст.
626-628 Цивільного кодексу України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір, позивач та
відповідач на власний розсуд погодили
умови цього договору, зокрема, щодо
відповідальності за невиконання чи
неналежне виконання договірних
зобов'язань, встановивши розмір
процентів за користування чужими
грошовими коштами на рівні 24% річних, що
в свою чергу відповідає вимогам
діючого законодавства.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження протилежного ані
місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції не надано.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що зміст спірного Договору в частині
п.5.2 відповідає вимогам ст. 203
Цивільного кодексу України, у зв'язку з
чим правові підстави для задоволення
позову відсутні.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Належних та допустимих доказів, які б
спростовували висновки місцевого
господарського суду, надано не було.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
не знайшли свого підтвердження під час
розгляду даної справи.

Приймаючи до уваги вищенаведені
обставини справи в їх сукупності,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування рішення Господарського
суду Київської області від 18.12.2013р. у
справі №911/4261/13 та задоволення
апеляційної скарги.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання покладаються на
позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Розважівське агро-промислове
підприємство" залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду Київської області від 18.12.2013р. у
справі №911/4261/13 - без змін.

2. Матеріали справи №911/4261/13 повернути
до Господарського суду Київської
області.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков