СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року Справа № 901/645/13-г

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді
Сотула В.В.,

суддів
Гоголя Ю.М.,

Черткової І.В.,

за участю представників сторін:

позивача, не з'явився, фізична
особа-підприємець ОСОБА_2

відповідача, не з'явився, фізична
особа-підприємець ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим (суддя
Білоус М.О.) від 08 серпня 2013 року у
справі №901/645/13-г

за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_2)

про визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся із
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про визнання угоди від 02
вересня 2008 року № 1577 недійсною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач ніколи не укладав з
відповідачем жодних господарських
угод, ніколи не мав з відповідачем
господарських взаємовідносин та
нікого не уповноважував на укладання
угоди від його імені (т.с. 1, а.с. 2-3).

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 08
серпня 2013 року у справі № 901/645/13-г у
задоволенні позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання
угоди недійсною відмовлено.

Суд дійшов висновку, що позивачем не
доведений факт, що спірний договір
підписаний іншою особою, а не самим
позивачем.

Вважаючи, що зазначене рішення суду
першої інстанції прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, 27 серпня 2013 року (штамп на
конверті) позивач звернувся до
Севастопольського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
оскаржуваний судовий акт.

Доводи апеляційної скарги мотивовані
тим, що суд першої інстанції
неправильно застосував норми
процесуального права, а саме: статтю 34
Господарського процесуального кодексу
України, а також неправильно
застосував норми матеріального права,
а саме: частину другу статті 207, статтю
203 та статтю 215 Господарського кодексу
України (т.с.2, а.с.4-6).

25 вересня 2013 року до Севастопольського
апеляційного господарського суду
надійшов відзив на апеляційну скаргу
від фізичної-особи підприємця ОСОБА_3
(т.2, а.с. 22-26).

18 лютого 2014 року у судовому засіданні
оголошено перерву до 25 лютого 2014 року,
однак у зазначену дату сторони не
з'явились.

Відповідно до пункту 3.9.2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України „Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від 26
грудня 2011 року № 18 у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

З огляду на викладене, судова колегія
визнала можливим розглянути справу у
відсутності представників сторін,
враховуючи те, що сторонами надані
пояснення по справі у судових
засіданнях 22 жовтня 2013 року та 18 лютого
2014 року, а наявні у справі докази є
достатніми для прийняття рішення у
справі.

Розглянувши справу повторно у порядку
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія встановила наступні обставини.

Предметом спору є договір суборенди
холодильного обладнання від 02 вересня
2008 року між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 "Орендодавець" та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2
"Орендар", за умовами якого
орендодавець передав, а орендар
прийняв у тимчасове користування
холодильне обладнання "Холодильник
"Джаффа" у кількості 4 штук (т.с. 1,
а.с. 10-12).

За твердженням позивача, у січні 2013
року йому стало відомо, що
господарським судом Автономної
Республіки Крим у справі № 5002-12/944-2012
було прийнято рішення про стягнення з
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на
користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 25 000,00 грн., що складає вартість
обладнання та штрафних санкцій за
договором від 02 вересня 2008 року .

Позивач, посилаючись на положення
статті 203 Цивільного кодексу України,
вважає, що договір підлягає визнанню
недійсним, оскільки він не підписував
жодних господарських договорів з
відповідачем, підпис у спірному
договорі виконаний не ним, також він
нікого не уповноважував на підписання
цього договору від свого імені.

Вказані обставин з'явились підставою
для звернення позивача до суду з
позовом про визнання угоди недійсною.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні 18
лютого 2014 року пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення скасуванню,
виходячи з наступного.

Предметом позову у цій справі є вимога
позивача про визнання недійсним
договору суборенди холодильного
обладнання від 02 вересня 2008 року № 1577
між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту, який застосовується
судом у випадку та порядку, визначених
цивільним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, згідно вищевказаної статті,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, для чинності правочину
волевиявлення його учасника має бути
вільним і відповідати його внутрішній
волі.

Відповідно до норми Цивільного кодексу
України воля сторін на вчинення
правочину може бути виражена в усній
або письмовій формі.

Статтею 207 Цивільного кодексу України
визначені вимоги до письмової форми
правочину.

Відповідно до частини другої
вищевказаної статті правочин, вчинений
у письмовій формі, повинен бути
підписаний його сторонами.

Як слід з позовної заяви, позивач
наполягав на тому, що він спірний
договір не підписував, про існування
договору йому стало відомо з рішення
суду, яким з нього стягнута
заборгованість, що виникла зі спірного
договору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У підтвердження факту того, що він не
підписував спірний договір позивач
посилався на висновок судової
почеркознавчої експертизи, яка була
проведена у цій справі.

За висновком судової експертизи
рукописний текст, розташований у
технічному зображенні договору
суборенди холодильного обладнання від
02 вересня 2008 року, та підпис у цьому
договорі, ймовірно, виконаний не
ОСОБА_2, а іншою особою (т. 1, а.с. 123
зворот).

Також експертом була надана відповідь
про те, що підпис, розташований в графі
"ОСОБА_2" в технічному зображенні акту
приймання - передачі торгового
обладнання від 02 вересня 2008 року № 1577,
ймовірно, виконаний не ОСОБА_2, а іншою
особою (т. 1, а.с. 123 зворот).

Проте, відповісти категорично на
поставлені судом питання експерту не
представилося можливим через
відсутність оригіналів документів та
вільних зразків підписів ОСОБА_2, що не
дозволило виявити комплекс ознак,
достатніх для категоричного висновку
(пункт 5 висновку).

Судовою колегією при розгляді
апеляційної скарги були витребувані
вільні зразки почерку ОСОБА_2 та,
оскільки було необхідно здійснити
дослідження нових об'єктів (вільних
зразків підпису), судова колегія
призначила нову експертизу, поставив
на вирішення експерта наступні
питання:

1) Чи виконаний підпис та рукописний
текст, зображення якого міститься в
електрофотографічній копії договору
суборенди холодільного обладнання від
02 вересня 2008 року на 3-ох
аркушах (т.1 а.с. 10-12), фізичною особою
ОСОБА_2?

2) Чи виконаний підпис, зображення якого
міститься в електрофотографічній
копії акту приймання-передачі
торгового обладнання від 02 вересня 2008
року № 1577 (т.1 а.с. 14), фізичною особою
ОСОБА_2? (т.2, а.с. 63).

Севастопольським відділенням
Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз ім. засл.
проф. М. С. Бокаріуса (т.2, а.с. 68,70) та
Кримським науково-дослідним
інститутом судових експертиз (т.2, а.с.
83-84) було вказано про неможливість
проведення почеркознавчих досліджень
рукописних записів та підписів за
копіями документів.

На вимогу суду відповідач відмовився
надати суду спірний договір в
оригіналі, посилаючись на його втрату
(т.1, а.с. 118). Інших доказів, які б
підтверджували укладення або
виконання спірного договору,
відповідач також не надав.

Висновок судової експертизи також не
підтверджує факт підписання договору з
боку суборендаря ОСОБА_2. Отже, надання
відповідачем копії договору не може
бути належним доказом, який
підтверджує укладення спірного
договору між сторонами у справі.

Тобто, відповідач відповідно до статті
33 Господарського процесуального
кодексу України не доказав, що спірний
договір від імені ОСОБА_2 підписаний
саме цією особою.

А тому, судова колегія не може
погодитися з доводами відповідача та
суду щодо укладення спірного договору
позивачем.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
позові про визнання спірного договору
недійсним, не прийняв висновок судової
почеркознавчої експертизи, як належний
доказ, однак відхилення висновку
експерта судом у рішенні не мотивовано.

Також, суд, посилаючись на положення
частини другої статті 35 Господарського
процесуального кодексу України,
зазначив, що рішенням господарського
суду Автономної Республіки Крим від 22
травня 2012 року у справі № 5002-12/944-2012
встановлено факт укладення спірного
договору між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (т.1, а.с. 53-56).

Судова колегія вважає, що судом
неправильно застосована вказана норма
процесуального права.

Згідно частини другої статті 35
Господарського процесуального кодексу
України факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Преюдицію утворюють виключно лише ті
обставини, які безпосередньо
досліджувалися і встановлювалися
судом, що знайшло відображення у
мотивувальній частині судового акту.

Питання підписання договору з боку
суборендаря самим ОСОБА_2 не було
предметом дослідження у справі №
5002-12/944-2012, а тому помилковим є надання
преюдиційного значення оціночним
судженням, зробленими судом при
вирішенні справи про стягнення
заборгованості за спірним договором.

Враховуючи викладене, апеляційна
інстанція вважає, що судом першої
інстанції рішення постановлено при
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які місцевий суд
визнав встановленими, та з порушенням
норм процесуального права, а тому
підлягає скасуванню.

Судова колегія приймає рішення про
задоволення апеляційної скарги та
прийняття нового рішення у справі про
задоволення позову.

Керуючись статтями 99, 101, 103 (пункт
2 частини першої), 104 (пункти 2, 4
частини першої), 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

2.Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 08
серпня 2013 року у справі № 901/645/13-г
скасувати.

3.Прийняти нове рішення.

4.Позов задовольнити.

5.Визнати недійсним договір
суборенди холодильного обладнання від
02 вересня 2008 року № 1577 між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_3.

Головуючий суддя
В.В.Сотула

Судді
Ю.М. Гоголь

І.В. Черткова

Розсилка:

1. Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(АДРЕСА_1)

2. Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
(АДРЕСА_2)

3. Фізична особа - підприємець ОСОБА_3
(АДРЕСА_3)