КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 р. Справа№ 910/12994/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Чорної Л.В.

Новікова М.М.

при секретарі Євдокимові В.О.

за участю представників

від прокуратури: Шевченко О.В.,
посвід. № 002629 від 05.09.2012р.

від позивача-1: не з'явились

від позивача-2: не з'явились

від позивача-3: Глущенко М.М.,
дов. № 11 від 31.12.2013р.

від відповідача: Савченко С.І.,
дов. б/н від 08.08.2013р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця Ковальової Світлани

Едуардівни

на рішення Господарського
суду м. Києва

від 30.10.2013 р.

у справі № 910/12994/13
(суддя Босий В.П.)

за позовом Першого
заступника прокурора Деснянського

районуміста
Києва в інтересах держави в особі

Київської
міської ради, Департаменту
транспортної

інфраструктури
виконавчого органу Київської

міської ради
(Київської міської державної

адміністрації)
та Комунального підприємства

"Київтранспарксервіс"

до Фізичної
особи-підприємця Ковальової Світлани

Едуардівни

про розірвання
договору, звільнення земельної ділянки

та стягнення
збитків у розмірі 238 042,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора
Деснянського району міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Комунального
підприємства "Київтранспарксервіс"
(надалі - "Підприємство") звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Фізичної особи-підприємця
Ковальової Світлани Едуардівни (надалі
- "Підприємець") про розірвання
договору, звільнення земельної ділянки
та стягнення збитків у розмірі 238 042,50
грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. у справі № 910/12994/13 позов
першого заступника прокурора
Деснянського району міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Департаменту
транспортної інфраструктури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Комунального
підприємства "Київтранспарксервіс"
задоволено частково. Розірвано договір
про надання права на експлуатацію
фіксованих місць паркування
№ДНП-2012-12/113 від 21.12.2012 р., укладений між
Комунальним підприємством
"Київтранспарксервіс" та Фізичною
особою-підприємцем Ковальовою
Світланою Едуардівною. Зобов'язано
фізичну особу-підприємця Ковальову
Світлану Едуардівну звільнити
земельну ділянку за адресою: м. Київ,
Деснянський р-н, вул. Закревського, 42
(навпроти буд. №91), яка
використовується як майданчик для
паркування транспортних засобів, та
повернути земельну ділянку за адресою:
м. Київ, Деснянський р-н, вул.
Закревського, 42 (навпроти буд. №91), яка
використовується як майданчик для
паркування транспортних засобів,
Комунальному підприємству
"Київтранспарксервіс". Стягнуто з
Фізичної особи-підприємця Ковальової
Світлани Едуардівни на користь
Комунального підприємства
"Київтранспарксервіс" грошові кошти у
розмірі 104 734 (сто чотири тисячі сімсот
тридцять чотири) грн. 50 коп. Стягнуто з
Фізичної особи-підприємця Ковальової
Світлани Едуардівни в дохід Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
4 388 (чотири тисячі триста вісімдесят
вісім) грн. 69 коп. В іншій частині в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
фізична особа-підприємець Ковальова
Світлана Едуардівна звернулась до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. у справі № 910/12994/13 та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до прийняття
невірного рішення.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
09.12.2013 р. сформовано для розгляду
апеляційної скарги склад колегії
суддів для здійснення апеляційного
провадження колегії у складі:
головуючий суддя Мартюк А.І., судді:
Зубець Л.П., Новіков М.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09.12.2013 р. у
справі № 910/12994/13 у складі колегії
суддів: головуючий суддя Мартюк А.І.,
судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ВТБ Банк"
прийнято до провадження та призначено
на 20.01.2014р..

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014 р. у
справі № 910/12994/13 було відкладено
розгляд справи на 03.02.2014р.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
03.02.2014 р. у справі № 910/12994/13 було змінено
склад колегії суддів та передано
справу для здійснення апеляційного
провадження колегії у складі:
головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді:
Новіков М.М., Чорна Л.В..

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.02.2014 р. у
справі № 910/12994/13 у складі колегії
суддів: головуючий суддя Михальська
Ю.Б., судді: Новіков М.М., Чорна Л.В.
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця Ковальової Світлани
Едуардівни прийнято до провадження та
призначено на 13.02.2014р.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
13.02.2014 р. у справі № 910/12994/13 було змінено
склад колегії суддів та передано
справу для здійснення апеляційного
провадження колегії у складі:
головуючий суддя Мартюк А.І., судді:
Новіков М.М., Чорна Л.В..

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.02.2014 р. у
справі № 910/12994/13 у складі колегії
суддів: головуючий суддя Мартюк А.І.,
судді: Новіков М.М., Чорна Л.В.
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця Ковальової Світлани
Едуардівни прийнято до провадження.

Представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги та просив
суд апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва від 30.10.2013р. у справі №
910/12994/13 без змін.

Представник прокуратури проти доводів
апеляційної скарги заперечував, просив
рішення Господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. у справі № 910/12994/13 залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Представники позивачів в засідання не
з'явились. Враховуючи те, що в
матеріалах справи мають місце докази
належного повідомлення всіх учасників
судового процесу про час та місце
проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів вважає можливим здійснити
перевірку рішення першої інстанції у
даній справі в апеляційному порядку за
наявними матеріалами справи та без
участі представників позивачів.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
прокуратури та відповідача, дослідивши
докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Судом встановлено, що 30.12.2011 р. між
підприємством (сторона-1) та
підприємцем (сторона-2) було укладено
договір про надання права на
експлуатацію фіксованих місць
паркування №ДНН-2011-12/191 (надалі -
"Договір 1"), а 21.12.2012 р. Підприємством
(сторона-1) та Підприємцем (сторона-2)
було укладено договір про надання
права на експлуатацію фіксованих місць
паркування №ДНП-2012-12/113 (надалі -
"Договір 2").

Відповідно до п. 1.1 Договорів сторона-1
надає за плату право на організацію та
експлуатацію 70 місць для платного
паркування транспортних засобів, а
також 8 спеціальних місць для
безкоштовного паркування транспортних
засобів, які перевозять інвалідів, що
розташовані на паркувальному
майданчику за адресою: м. Київ,
Деснянський р-н, вул. Закревського, 42
(навпроти буд. №91), в межах ІІІ
територіальної зони паркування м.
Києва, а також здійснення розрахунків з
юридичними та фізичними особами за
паркування їхнього автотранспорту.

Пунктом 1.3 Договорів визначено, що
сторона-2 набуває право на організацію
об'єкту з моменту набрання чинності
даним договором.

Згідно з п. 5.1 Договору 1 він вважається
укладеним і набирає чинності з 01.01.2012 р.
і діє до 31.12.2012 р.

Згідно з п. 6.1 Договору 2 він вважається
укладеним та набирає чинності 01.01.2013 р.
і діє до 31.12.2013 р.

Відповідно до п. 6.4 Договору 2 сторона-1
має право достроково розірвати цей
договір в односторонньому порядку у
будь-якому з наступних випадків: у разі
несплати стороною-2 послуг сторони-1 в
розмірі щомісячного платежу протягом
одного місяця з дня закінчення строку
відповідного платежу; у разі грубого
або систематичного порушення умов
договору; у разі використання об'єкту
не за цільовим призначенням або
всупереч умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Так, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочин є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 ст.175 Господарського кодексу
України майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Відповідно ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Матеріалами справи підтверджується
надання позивачем-3 відповідачеві
права на організацію та експлуатацію
місць для платного паркування
транспортних засобів, що розташовані
на паркувальному майданчику за
адресою: м. Київ, Деснянський р-н, вул.
Закревського, 42 (навпроти буд. №91), в
межах ІІІ територіальної зони
паркування м. Києва.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення договору,
коли внаслідок завданої цим шкоди
друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. 6.4 Договору 2 сторона-1
має право достроково розірвати цей
договір в односторонньому порядку у
будь-якому з наступних випадків: у разі
несплати стороною-2 послуг сторони-1 в
розмірі щомісячного платежу протягом
одного місяця з дня закінчення строку
відповідного платежу; у разі грубого
або систематичного порушення умов
договору; у разі використання об'єкту
не за цільовим призначенням або
всупереч умов договору.

Обгрунтовуючи свої вимоги прокурор
зазначає, що підприємцем грубо та
систематично порушувалися
зобов'язання за Договором 2, що
виявилися у облаштуванні місць для
паркування у кількості більшій, ніж
передбачено п. 1.2 Договору 2.

Пунктом 1.2 Договору 2 визначено, що під
об'єктом в цьому договорі визначено 70
місць для платного паркування
транспортних засобів, а також 8
спеціальних місць для безкоштовного
паркування транспортних засобів, які
перевозять інвалідів, за адресою: м.
Київ, Деснянський р-н, вул.
Закревського, 42 (навпроти буд. №91), що
розташовані в межах територіальної
зони паркування м. Києва.

Таким чином, умовами Договору 2 було
передбачене право підприємця на
облаштування 78 місць для паркування
(70+8).

Разом з цим, із довідки Державної
фінансової інспекції в місті Києві
вбачається, що станом на дату
проведення перевірки повноти
надходження платежів за паркування та
дотримання бюджетного законодавства
при використанні коштів на виконання
робіт та закупку товарів
підприємством, відповідачем за
адресою: м. Київ, вул. Закревського, 42
фактично використовувалось 163 місць
для паркування транспортних засобів.

Отже, матеріалами справи
підтверджується факт використання
об'єкту всупереч умовам Договору 2,
оскільки підприємством фактично
використовувалась більша кількість
місць для паркування, ніж це визначено
умовами такого договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Стосовно обов'язку позивача надіслати
повідомлення відповідачу про
розірвання договору суд відзначає
наступне.

Відповідно до п. 6.5 Договору про
дострокове розірвання договору
сторона-1 надсилає стороні-2
повідомлення не менше ніж за 30
календарних днів до дати розірвання
договору. Повідомлення про розірвання
договору вважається таким, що
направлене належним чином, якщо
направлене стороною-1 стороні-2 за
адресою, зазначеною в цьому договорі.
Договір вважається розірваним після
спливу 30 календарних днів з дати
надсилання стороною-1 повідомлення про
розірвання.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09.07.2002 р. №15-рп/2002 (справа про
досудове врегулювання спорів)
визначено, що положення частини другої
статті 124 Конституції України стосовно
поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Отже, недотримання позивачем вимог
частини другої статті 188
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку надсилання
іншій стороні пропозицій про
розірвання договору в разі виникнення
такої необхідності не позбавляє
позивача права звернутися за захистом
порушеного права шляхом вчинення
прямого позову до відповідача про
розірвання договору

Аналогічні висновки містяться у
постанові Верховного Суду України від
17.06.2008 р. у справі №8/32пд та у
інформаційному листі Вищого
господарського суду України "Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права" № 01-06/1624/2011 від 21.11.2011 р.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції та вважає позовні вимоги про
розірвання Договору 2, укладеного між
Підприємством та Підприємцем є
обґрунтованим та підлягають
задоволенню.

Щодо вимог прокурора зобов'язати
Підприємця звільнити земельну ділянку
за адресою: м. Київ, Деснянський р-н, вул.
Закревського, 42 (навпроти буд. №91), яка
використовується як майданчик для
паркування транспортних засобів, та
повернути таку земельну ділянку
Підприємству, суд зазначає наступне.

Пунктом 6.7 Договору 2 встановлено, що
після припинення або розірвання
договору (окрім випадку оформлення
права власності/ права користування
земельною ділянкою у встановленому
чинним законодавством порядку)
сторона-2 втрачає право на експлуатацію
об'єкту. Сторона-2 зобов'язана не
пізніше дати припинення/розірвання
даного договору звільнити ділянку, на
якій розташований об'єкт.

З урахуванням встановлення судом
наявності підстав для розірвання
Договору-2, вимога прокурора про
зобов'язання відповідача звільнити
земельну ділянку за адресою: м. Київ,
Деснянський р-н, вул. Закревського, 42
(навпроти буд. №91), та повернути її
Підприємству є правомірною та
обґрунтованою.

Також прокурором заявлено вимогу про
стягнення з відповідача збитків у
розмірі 238 042,50 грн.

Статтею 224 Господарського кодексу
України визначено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
збитків, потрібна наявність повного
складу цивільного правопорушення,
як-то: протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи; шкідливий
результат такої поведінки (збитки);
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками; вина
правопорушника. Слід довести, що
протиправна дія чи бездіяльність
заподіювача є причиною, а збитки, які
виникли у потерпілої особи, - наслідком
такої протиправної поведінки. Тобто,
протиправна дія є причиною, а
шкода-наслідком протиправної дії.
Відсутність будь-якої з зазначених
ознак виключає настання
цивільно-правової відповідальності
відповідача у вигляді покладення на
нього обов'язку з відшкодування
збитків.

Разом з тим, законодавець встановлює,
що при визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.
Тобто, доказуючи наявність упущеної
вигоди, кредитор має довести факти
вжиття певних заходів щодо одержання
таких доходів. Якщо неодержання
кредитором очікуваних доходів є
наслідком недбалої поведінки самого
кредитора, така упущена вигода не
підлягатиме відшкодуванню. Тобто
підставою для відшкодування упущеної
вигоди є протиправні дії, які мали
наслідком не отримання позивачем
доходу, на який він розраховував.

Як вбачається з матеріалів справи,
облаштування підприємцем більшої
кількості місць для паркування
транспортних засобів на паркувальному
майданчику, що знаходиться за адресою:
м. Київ, Деснянський р-н, вул.
Закревського, 42 (навпроти буд. №91)
свідчить про його протиправну
поведінку.

Стосовно розміру завданих збитків
(упущеної вигоди) суд відзначає
наступне.

Прокурор обгрунтовує свої вимоги тим,
що внаслідок експлуатації
відповідачем більшої кількості місць
для паркування, ніж передбачено
Договором 2, у період з 01.01.2012 р. по 03.04.2013
р. Підприємству було завдано збитків у
розмірі 238 042,50 грн., які були
розраховані за формулою: 6,00 грн.*366
днів*85 місць для паркування + 6,50 грн.*93
дні*85 місць для паркування.

Судом першої інстанції, для
правильного вирішення спору у даній
справі та з метою встановлення
реальної кількості місць для
паркування транспортних засобів, які
експлуатує Фізична особа-підприємець
Ковальова Світлана Едуардівна на
паркувальному майданчику за адресою: м.
Київ, вул. Закревського, 42 (навпроти буд
№91) в межах територіальної зони
паркування м. Києва, та точної суми
коштів, недоотриманих Підприємством
внаслідок облаштування відповідачем
більшої кількості місць на спірному
паркувальному майданчику було
призначено судову експертизу,
проведення якої доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз.

Відповідно до Висновку, територіальною
громадою міста Києва в особі
Підприємства від Підприємця
недоотримано (упущена вигода) грошових
коштів у розмірі 104 734,50 грн. за період з
01.01.2013 р. по 03.04.2013 р. Крім того, вказаним
висновком встановлено, що на момент
обстеження на паркувальному
майданчику, розташованому в
Деснянському районі м. Києва по вул.
Закревського, 42 (навпроти будинку 91) в
межах ІІІ територіальної зони для
паркування Підприємцем фактично
облаштовано 249 машино-місць для
паркування транспортних засобів.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 614 Цивільного
кодексу України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції та вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволення та
стягнення з Підприємця на користь
Підприємства збитків у розмірі 104 734,50
грн., в частині стягнення з Підприємця
збитків у розмірі 133 308,00 грн. слід
відмовити, оскільки прокурором не
доведено належними та допустимими
доказами завдання збитків
Підприємству на вказану суму.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені скаржниками в
апеляційних скаргах, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
ухвалу Господарського суду м. Києва від
30.10.2013р. у справі № 910/12994/13 прийнято з
повним та всебічним дослідженням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця Ковальової Світлани
Едуардівни залишити без задоволення, а
рішення Господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. у справі № 910/12994/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/12994/13 повернути
до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів у встановленому законом
порядку.

Головуючий суддя
А.І. Мартюк

Судді
Л.В. Чорна

М.М. Новіков