ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.02.2014 Справа № 920/139/14

Господарський суд Сумської області, у
складі судді Левченко П.І., при
секретарі судового засідання
Чепульській Ю.В., розглянув матеріали
справи № 920/139/14

за позовом - Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача - Комунального
підприємства «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради, м. Ромни,

про стягнення 131547 грн. 69 коп.

За участю представників сторін:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - представник
Городецька Л.А., довіреність б/н від
31.01.2014 року.

В судовому засіданні, розпочатому
10.02.2014 року о 10 год. 00 хв. відповідно до
приписів статті 77 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошувалась перерва до 11 год. 00 хв.
24.02.2014 року.

Суть спору: відповідно до поданого
позову, позивач просить стягнути з
відповідача на свою користь
заборгованість за договором
купівлі-продажу природного газу №
14/2350/11 від 30.09.2011р., укладеного між
сторонами у справі, на загальну суму
131547 грн. 69 коп., в тому числі 91048 грн. 70
коп. основного боргу за поставлений
природний газ, 11787 коп. 20 коп. пені та 24440
грн. 03 коп. - 7 % штрафу, 1051 грн. 23 коп.
інфляційних втрат та 3220 грн. 53 коп. - 3 %
річних, а також відшкодувати за рахунок
відповідача понесені позивачем судові
витрати.

Відповідач надав заперечення на
позовну заяву № 41 від 06.02.2014 року, в
якому просить суд відмовити позивачеві
в задоволенні позовних вимог у частині
стягнення основної заборгованості за
отриманий природний газ в сумі 91048 грн.
70 коп., у зв'язку з її погашенням у
повному обсязі до моменту пред'явлення
позову; зменшити розмір пені і штрафу
на 50 % та відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 5893 грн. 60 коп.
пені та 12220 грн. 02 коп. штрафу; відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог
у частині стягнення інфляційних
збитків, оскільки у їх розрахунку
позивач не врахував періоди дефляції.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно договору на купівлю-продаж
природного газу № 14/2350/11 від 30.09.2011 року
(підпункт 1.1 пункту 1 договору), позивач
зобов'язався передати у власність
відповідача у IV кварталі 2011 року та у 2012
році імпортований природний газ для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а
відповідач в свою чергу зобов'язався
приймати та оплачувати газ на умовах
даного договору.

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2
зазначеного договору, позивач передає
відповідачеві з 01 жовтня 2011 року до 31
грудня 2012 року газ в обсязі до 2110,0 тис.
куб. м.

Згідно з пп. 3.3. п. 3 договору,
приймання-передача газу, переданого
позивачем відповідачеві у
відповідному місяці продажу,
оформлюється актом приймання-передачі
газу.

Підпунктом 6.1. пункту 6 даного договору,
оплата за газ здійснюється
відповідачем виключно грошовими
коштами шляхом 100% поточної оплати
протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

В подальшому, відповідно до укладених
між сторонами додаткових угод №1 від
11.10.2011 року та № 2 від 01.08.2012 року, до
договору купівлі-продажу природного
газу № 14/2350/11 від 30.09.2011 року, сторонами
погоджено змінені ціни та обсягу
переданого природного газу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання положень вищевказаного
договору на купівлю-продаж природного
газу № 14/2350/11 від 30.09.2011 року, позивач з
жовтня по грудень 2012 року передав, а
відповідач отримав природний газ для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, об'ємом 401,208
тис. куб. м. на загальну суму 525261 грн. 51
коп., що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу від
30.11.2012 року, від 30.11.2012 року та від 31.12.2012
року. Проте, як зазначає позивач,
відповідач порушив терміни
розрахунків за отриманий природний
газ, передбачені умовами укладеного
між сторонами договору, в зв'язку з чим,
у відповідача виникла заборгованість
перед позивачем за спожитий природний
газ з жовтня по грудень 2012 року в
розмірі 91048 грн. 70 коп.

Згідно із статтею 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання-відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України
з урахуванням особливостей,
передбачених зазначеним кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України
визначає, що зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідач проти позову заперечує та
зазначає, що обсяг заборгованості
перед позивачем у розмірі 91048 грн. 70 коп.
погашено відповідачем 22.11.2013 року,
тобто до звернення позивача до суду з
відповідним позовом, що
підтверджується спільним протокольним
рішенням про організацію
взаєморозрахунків за природний газ та
теплопостачання за рахунок коштів
загального фонду державного бюджету №
1924 від 14.11.2013 року, платіжним дорученням
№ 3 від 22.11.2013 року та випискою УДКСУ від
25.11.2013 року.

На підтвердження факту підписання
спільного протокольного рішення про
організацію взаєморозрахунків за
природний газ та теплопостачання за
рахунок коштів загального фонду
державного бюджету № 1924 від 14.11.2013 року,
між Головним управлінням
казначейської служби у Сумської
області, Департаментом фінансів
Сумської обласної державної
адміністрації, Комунальним
підприємством «Ромнитеплосервіс»
Роменської міської ради (відповідачем)
та Національною акціонерною компанією
«Нафтогаз України» (позивачем),
відповідачем надано відповідну його
копію, яку долучено судом до матеріалів
справи (а.с. 74-75).

22.11.2013 року відповідачем на виконання
вказаного рішення перераховано на
рахунок позивача грошові кошти в
розмірі 91048 грн. 70 коп. в рахунок
погашення заборгованості за
поставлений природний газ за 2012 рік, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 3 від 22.11.2013 року та випискою банку від
25.11.2013 року (а.с. 76-77).

Щодо неналежного виконання договірних
зобов'язань перед позивачем відповідач
(зазначені обставини ним не
заперечуються) обґрунтовує
відсутністю можливості затвердження
органами місцевого самоврядування
економічно обгрунтованих тарифів на
послуги у сфері теплопостачання, що
надаються населенню та перебування
підприємства у вкрай скрутному
фінансовому становищі протягом
тривалого періоду.

Також відповідач заперечує проти
нарахування позивачем пені в розмірі
11787 грн. 20 коп., 7 % штрафу в розмірі 24440
грн. 03 коп. та інфляційних в розмірі1051
грн. 23 коп. за спірний період, оскільки
розмір зазначених штрафних санкцій
значно перевищує розмір збитків
позивача, а розрахунок інфляційних
збитків визначено позивачем без
урахування періодів дефляції.

Згідно з частиною другою статті 193
Господарського кодексу України, кожна
сторона повинна вжити сіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

22.11.2013 року відповідач сплатив
позивачеві суму основного боргу в
розмірі 91048 грн. 70 коп. (до звернення
позивача з позовом до суду, так як даний
позов направлено позивачем до
Господарського суду Сумської області
22.01.2014 року), але з порушення термінів
розрахунку за поставлений природний
газ, встановлених підпунктом 6.1 пункту 6
договору на купівлю-продаж природного
газу № 14/2350/11 від 30.09.2011 року, укладеного
між сторонами у справі.

З огляду на вищенаведене, позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
основного боргу в розмірі 91048 грн. 70 коп.
задоволенню не підлягають у зв'язку з
їх безпідставністю.

За несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань за договором на
купівлю-продаж природного газу № 14/2350/11
від 30.09.2011 року, позивач просить
стягнути з відповідача 3% річних в
розмірі 3220 грн. 53 коп. та інфляційні
збитки в розмірі 11787 грн. 20 коп. за
період з 15.12.2012 року по 04.11.2013 року.

Відповідач проти стягнення суми
інфляційних збитків заперечує,
оскільки вважає, що суму інфляційних
збитків визначено позивачем без
урахування періодів дефляції.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимоги кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлено договором, або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Якщо кредитор звертається за
стягненням суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто, мала місце не
інфляція, а дефляція), а отже сума боргу
в цьому періоді зменшується.

З огляду на викладене сума інфляційних
втрат повинна розраховуватися за весь
період прострочення, тобто з
урахуванням як інфляційних так і
дефляційних процесів, що мали місце в
період такого прострочення.

Позивачем не враховано факти існування
дефляції починаючи з листопада 2012 року,
натомість позивач вказує лише на
інфляційні процеси.

Враховуючи викладене, позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача збитків
від інфляції підлягають частковому
задоволенню у розмірі 697 грн. 07 коп., а в
іншій частині (у розмірі 354 грн. 16 коп.)
задоволенню не підлягають.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних,
наданий позивачем, вважає його
обґрунтованим, а позовні вимоги в цій
частині такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі з
наступних підстав.

Підпунктом 6.1 пункту 6 договору № 14/2350/11
від 30.09.2011 року сторони обумовили, що
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

Виходячи зі змісту пункту 6 зазначеного
договору, оплата придбаного природного
газу має здійснюватись відповідачем
шляхом перерахування на рахунок
позивача грошових коштів. Іншого
порядку проведення розрахунку
договором не встановлено.

Надані відповідачем протокольні
рішення (а.с. 65-66, 69-70) та пункту 2.7
Порядку проведення розрахунків за
природний газ, теплопостачання і
електроенергію, затвердженого наказом
Міністерства палива та енергетики
України №55/57/43 від 03.02.2009 року,
передбачають, що розпорядники коштів
за рахунок отриманих субвенцій
здійснюють розрахунки за природний газ
шляхом перерахування коштів на рахунки
постачальників відкриті в органах
Державної казначейської служби.

Таким чином, дати складання
протокольних рішень не можуть
вважатись датами оплати придбаного за
договором № 14/2350/11 від 30.09.2011 року
природного газу, оскільки після їх
складання, з боку відповідача як
отримувача субвенцій, передбачається
вчинення певних дій для подальшого
перерахування отриманих з бюджету
коштів підприємствам - постачальникам
природного газу.

Враховуючи викладене, суд погоджується
з позицією позивача стосовно суми
нарахування 3% річних за визначені у
розрахунку періоди, та вважає, що
позовні вимоги в частині стягнення 3%
річних у сумі 3220 грн. 53 коп., є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одним з
наслідків порушення зобов'язання,
передбачених статтею 611 цього ж Кодексу
є сплата неустойки. За змістом статті 612
ЦК України, боржник вважається таким,
що прострочив, якщо він не виконав
зобов'язання у строк, встановлений
договором.

Зокрема, підпунктом 7.2 пункту 7 договору
на купівлю-продаж природного газу №
14/2350/11 від 30.09.2011 року встановлено
відповідальність за невиконання
відповідачем умов пп. 6.1 п. 6 даного
договору щодо порядку оплати
природного газу. Відповідно до
вищевказаного пункту договору, у разі
невиконання відповідачем пп. 6.1 п. 6
договору, він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити на користь
позивача у справі крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу,
за кожний день прострочення платежу, а
за прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7 %
від суми простроченого платежу. Пеня
сплачується протягом 3 (трьох)
банківських днів з моменту отримання
відповідачем вимоги позивача щодо
сплати заборгованості. У разі несплати
пені у вказаний строк відповідач
вважається таким, що має
заборгованість за цим договором.

З відповідною вимогою № 26/2-103-13 від
30.10.2013 року, позивач звертався до
відповідача про сплату штрафних
санкцій у розмірі 36227 грн. 24 коп., але
відповідач не сплатив позивачеві
вказану суму штрафних санкцій.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України, визначено, якщо в зобов'язанні
встановлено строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Відповідно до наданого позивачем
розрахунку, сума пені, яку належить
сплатити відповідачу на користь
позивача складає 11787 грн. 20 коп. та сума 7
% штрафу, відповідно складає 24440 грн. 03
коп., які нараховані позивачем за
період з 15.11.2012 року по 27.12.2012 року, з
15.12.2012 року по 19.02.2013 року та з 15.01.2013 року
по 14.07.2013 року.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином, згідно
приписів статті 599 Цивільного кодексу
України.

За своєю правовою природою фінансові
та економічні санкції є додатковими
зобов'язаннями, які забезпечують
належне виконання основного і є
похідними від нього.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України, зокрема,
щодо сплати неустойки. Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Аналогічні приписи містяться у статті
230 Господарського кодексу України, якою
визначено, що штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, не виконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частина шоста статті 232 названого
Кодексу встановлює, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених Господарським кодексом
України, іншими законами та договором
(частина друга статті 193, частина перша
статті 216 та частина перша статті 218 ГК
України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесено
штраф та пеню (частина перша статті 230
ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 цього ж
Кодексу, встановлюється законом, а в
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в передбаченому
договором розмірі. При цьому розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або в певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
Цивільного кодексу України, частиною
шостою статті 231 Господарського
кодексу України, статтями 1, 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та частиною шостою статті
232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
названого Кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231
Господарського кодексу України.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Вищевказаної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
постанові від 09.04.2012 року у справі №
20/246-08 про стягнення суми пені та штрафу.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною другою статті 343
Господарського кодексу України
визначено, що пеня за прострочку
платежу встановлюється за згодою
сторін господарських договорів, але її
розмір не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Статтею 547 Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняться у письмовій формі.

У поданому до суду запереченні на позов
відповідач просить суд зменшити розмір
пені та штрафу на 50 % (а.с. 49-54).

В обгрунтування такого клопотання про
зменшення розміру пені та штрафу
відповідач посилається на наступне:

- несвоєчасне погашення заборгованості
перед позивачем сталося не з вини
відповідача, оскільки єдиним джерелом
сплати за спожитий газ є кошти, які
сплачують за теплову енергію
населення, бюджетні установи та
госпрозрахункові організації.
Головним споживачем теплової енергії,
що виробляється відповідачем є
населення, тарифи для якого
затверджуються органами державної
влади та місцевого самоврядування, і
які не відповідають фактичній
собівартості теплової енергії;

- збитки відповідача за 2012 рік склали
1066,2 тис. грн. та за 9 місяців 2013 року - 701,3
тис. грн., що підтверджується звітами
про фінансові результати підприємства
та довідкою відповідача № 39 від 06.02.2014
року (а.с. 101-104).

Згідно частини першої статті 233
Господарського кодексу України, суд
має право зменшити розмір санкцій, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора. При цьому повинно бути взято
до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Згідно частини третьої статті 551
Цивільного кодексу України, розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Приписи статті 83 Господарського
процесуального кодексу України
надають господарському суду право,
приймаючи рішення, зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Під час розгляду питання щодо
можливості зменшення розміру
неустойки та прийняття рішення про
відсутність правових підстав, які б
давали право суду її зменшити, судами
враховувалися дійсні обставини справи,
інтереси сторін, які заслуговують на
увагу, ступінь виконання зобов'язань,
причини неналежного виконання
відповідачем своїх зобов'язань,
тривалість прострочення відповідачем
виконання договірних зобов'язань, а
також відсутність доказів важкого
фінансового становища відповідача.

Нарахування та стягнення з відповідача
3% річних у сумі 3220 грн. 53 коп. у значній
мірі компенсує позивачу негативні
наслідки пов'язані з порушенням
відповідачем умов договору на
купівлю-продаж природного газу № 14/2350/11
від 30.09.2011 року, укладеного між
сторонами у справі. Стягнення ж з
відповідача пені та штрафу у повному
обсязі, на думку суду, не є
співрозмірним з можливими негативними
наслідками від порушення відповідачем
зобов'язання.

З огляду на викладене та враховуючи
встановлений судом факт прострочення
виконання відповідачем взятих на себе
договірних зобов'язань з оплати
поставленого природного газу та
фактичне виконання ним договірних
зобов'язань до подачі позивачем даного
позову, а також принципи
добросовісності, розумності та
справедливості, закріплені в статті 3
Цивільного кодексу України, керуючись
вищенаведеними правовими нормами, суд
вважає за можливе зменшити розмір
заявлених позивачем до стягнення пені
та штрафу на 50%, стягнути з відповідача
на користь позивача пеню у розмірі 5893
грн. 60 коп. та штраф у розмірі 12220 грн. 02
коп., а в іншій частині позовних вимог
щодо стягнення пені та штрафу в тих же
розмірах відмовити.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Стаття 33 цього ж Кодексу визначає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

При зазначених обставинах, вимоги
позивача визнаються судом
правомірними, обґрунтованими і такими,
що підлягають частковому задоволенню,
шляхом стягнення з відповідача на
користь позивача пені в розмірі 5893 грн.
60 коп., штрафу в розмірі 12220 грн. 02 коп., 3 %
річних в розмірі 3220 грн. 53 коп. та
інфляційних втрат в розмірі 697 грн. 07
коп., а інша частина позовних вимог
задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог статей 44, 49
названого Кодексу, судовий збір
покладається на відповідача
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства
«Ромнитеплосервіс» Роменської міської
ради (42000, Сумська область, м. Ромни, вул.
Дімітрова, буд. 14, код 30880163) на користь
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.
Хмельницького, буд. 6, код 20077720) пеню у
розмірі 5893 грн. 60 коп., штраф у розмірі
12220 грн. 02 коп., 3% річних у розмірі 3220
грн. 53 коп., інфляційні збитки у розмірі
697 грн. 07 коп. та витрати по сплаті
судового збору у розмірі 802 грн. 90 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 27.02.2014 року.

Суддя П.І. Левченко