ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року Справа № 910/13743/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Кочерової Н.О.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну

скаргу Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування"

на постанову Київського апеляційного
господарського суду від 16 грудня 2013
року

у справі № 910/13743/13

господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Інтерпайп
Україна"

до Публічного акціонерного
товариства "Укргазвидобування"

про стягнення 200507,59 грн.

за участю представників

позивача - Штифурко Ю. М.

відповідача - Скопич Ю.В.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтерпайп Україна"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування" про стягнення 200507
грн. 59 коп., з яких: пеня в сумі 19860,85 грн.,
3% річних у розмірі 163240,17 грн. та
інфляційні у розмірі 17406,57 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11 вересня 2013 року (суддя Босий
В.П.) залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 16 грудня 2013
року (суддя Пономаренко Є.Ю., Дідиченко
М.А., Руденко М.А.) у справі №
910/13743/13 позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача пеню у розмірі 19860 грн. 85 коп., 3%
річних у розмірі 163240 грн. 17 коп.,
інфляційні у розмірі 17371 грн. 75 коп.; в
іншій частині у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеними
рішенням та постановою Публічне
акціонерне товариство
"Укргазвидобування" звернулось до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 11 вересня 2013 року та
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 16 грудня 2013
року скасувати та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

В обґрунтування зазначених вимог
заявник касаційної скарги посилається
на неправильне застосування судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
процесуального права, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між товариством з
обмеженою відповідальністю "Інтерпайп
Україна", як постачальником та
дочірньою компанією
"Укргазвидобування" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України", як покупцем, 22 листопада 2012
року укладено договір № УГВ 6616/11-12 про
закупівлю товарів за власні кошти.

Згідно предмету даного договору
постачальник зобов'язується поставити
покупцеві товари, зазначені у
специфікаціях, що додаються до
договору і є його невід'ємною частиною,
а покупець - прийняти і оплатити такі
товари (п. 1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.2 договору
найменування товару, одиниця виміру,
кількість, ціна за одиницю товару та
загальна вартість договору вказується
у Специфікації.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що
розрахунки проводяться шляхом: оплати
покупцем після пред'явлення
постачальником рахунку на оплату
товару та підписаного сторонами акту
приймання-передачі товару або
видаткової накладної, шляхом
перерахування коштів на рахунок
постачальника, з урахуванням ПДВ, на
умовах, зазначених у Специфікації.

Згідно п. 7.11 договору за порушення
строків оплати покупець сплачує на
користь постачальника пеню в розмірі
0,001% від суми простроченого платежу, за
кожний день прострочення платежу, але
не більше подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до Специфікації № 1, яка є
додатком № 1 до договору загальна
вартість товару, що поставляється по
цій Специфікації, складає 18706110 грн.

Пунктом 2 Специфікації встановлено, що
право власності на товар переходить
від постачальника до покупця з дати
прийняття товару за видатковою
накладною, яка підписана покупцем.

Згідно з пунктом 4 Специфікації оплата
товару здійснюється по факту поставки
протягом 30 календарних днів з дати
постачання.

Відповідно до п. 10.1 Договору він
набирає чинності з дати його
підписання сторонами і діє до 31 січня
2013 року, а в частині взаєморозрахунків -
до повного виконання зобов'язань.

На виконання умов Договору у період з 22
листопада 2012 року по 08 грудня 2012 року
позивачем поставлялася, а відповідачем
приймалася продукція, що
підтверджується накладними,
підписаними сторонами у цей період, та
наданими до матеріалів справи.

Судами встановлено, що відповідач свої
зобов'язання щодо оплати вартості
поставленого товару виконав лише 25
липня 2013 року, перерахувавши на
рахунок позивача зазначені грошові
кошти, що підтверджується випискою з
банківського рахунку.

Враховуючи те, що відповідачем оплата
товару у строки встановлені
Специфікацією № 1 до зазначеного
договору (протягом 30 календарних днів з
дати постачання) здійснена не була та
відповідно відповідач допустив
прострочення виконання грошового
зобов'язання, позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з відповідача
пені в сумі 19860,85 грн., 3% річних у розмірі
163240,17 грн. та інфляційних у розмірі 17406,57
грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 ЦК України
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не звільняє винну
сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Факт поставки товару відповідачу
підтверджується матеріалами справи,
зокрема, видатковими накладними,
податковими накладними та оплатою
товару, переданого за такими
накладними.

Щодо доводів відповідача про те, що
видаткові накладні, на підставі яких
заявлено позовні вимоги у даній справі,
не можуть бути доказами отримання
відповідачем товару, оскільки не
містять печатки останнього, то останні
були предметом розгляду у суді
апеляційної інстанції та судом
встановлено.

Так, спірні накладні відповідачем було
оплачено, що підтверджується виписками
з банківського рахунку.

Таким чином, відповідач своїми
подальшими діями схвалив правочини, що
оформлені спірними видатковими
накладними.

Крім того, відповідачем не доведено
підписання накладних з його боку не
уповноваженою особою.

Враховуючи наведене, заперечення
відповідача щодо неотримання ним
товару за такими накладними
відхиляються колегією суддів за
необґрунтованістю.

Відповідно до частини 2 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Пунктом 4 Специфікації до договору
визначено, що оплата здійснюється
покупцем по факту поставки товару
протягом 30 календарних днів з дати
постачання.

Відповідачем зобов'язання з оплати
вартості поставленого товару вчасно
виконано не було.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу
України встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором (частина друга
статті 193, частина перша статті 216 та
частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено штраф та пеню (частина перша
статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК
України, статтями 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Згідно п. 7.11 договору за порушення
строків оплати покупець сплачує на
користь постачальника пеню в розмірі
0,001% від суми простроченого платежу, за
кожний день прострочення платежу, але
не більше подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір відсотків не
встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми
боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а так само трьох відсотків
річних від простроченої суми,
здійснюється незалежно від тієї
обставини, чи був передбачений
договором відповідний захід
відповідальності.

Позивачем, у зв'язку з простроченням
відповідачем виконання грошового
зобов'язання з оплати вартості
поставленого товару у строки
передбачені Специфікацією до договору,
нараховано пеню в сумі 19 860,85 грн., 3%
річних у розмірі 163 240,17 грн. та
інфляційні у розмірі 17 406,57 грн.

Судом першої інстанції вимоги по
стягненню пені та 3% річних задоволено у
повному обсязі, а вимоги по стягненню
інфляційних частково - у сумі 17 371 грн. 75
коп. В іншій частині інфляційних - в
сумі 34,82 грн. відмовлено через
невірність розрахунку.

З огляду на те, що відповідач
прострочив виконання грошового
зобов'язання перед позивачем за
договором колегія суддів погоджується
з висновками судів першої та
апеляційної інстанцій щодо
задоволення вимог про стягнення з
відповідача на користь позивача пені
в сумі 19860,85 грн., 3% річних у розмірі
163240,17 грн. та інфляційних у розмірі 17406,57
грн.

Доводи відповідача про те, що
розрахунок пені та 3% річних повинен
бути здійснений після спливу тридцяти
днів з дати фактичного отримання
товару відповідачем, тобто з дати
зазначеної у залізничних, а не
видаткових накладних, є
безпідставними, оскільки пунктом 4.1
договору передбачено, що розрахунки
проводяться шляхом: оплати покупцем
після пред'явлення постачальником
рахунку на оплату товару та
підписаного сторонами акту
приймання-передачі товару або
видаткової накладної, шляхом
перерахування коштів на рахунок
постачальника, з урахуванням ПДВ, на
умовах, зазначених у Специфікації.

Пунктом 2 Специфікації встановлено, що
право власності на товар переходить
від постачальника до покупця з дати
прийняття товару за видатковою
накладною, яка підписана покупцем.

Отже, умовами договору не передбачено
оформлення поставки товару
залізничними накладними.

В даному випадку така поставка
оформляється актом приймання-передачі
товару або видатковою накладною, дата
підписання яких і є датою поставки.

Пунктом 4 Специфікації до договору
визначено, що оплата здійснюється
покупцем по факту поставки товару
протягом 30 календарних днів з дати
постачання.

Враховуючи наведене вище, позивачем
вірно визначено період нарахування
пені та 3% річних, починаючи з
наступного дня після спливу тридцяти
денного строку з дати видаткових
накладних.

Також, судом відхиляються доводи щодо
зменшення стягнутої суми пені до 1 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право: зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Дана процесуальна норма підлягає
застосуванню в контексті з нормою
матеріального права - ч. 1 ст. 233
Господарського кодексу України.

Згідно зазначеної норми у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

У даному ж випадку штрафні санкції не є
великими порівняно із збитками
кредитора.

Так, пеня нарахована відповідно до умов
договору з урахуванням граничного
розміру встановленого Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

Колегія суддів вищого господарського
суду дійшла висновку про те, що
оскаржувана постанова суду
апеляційної інстанції та рішення суду
першої інстанції прийняті з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, правові підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Таким чином, доводи заявника
касаційних скарг про порушення і
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права
під час прийняття оскаржуваних
процесуальних документів не знайшли
свого підтвердження, в зв'язку з чим
підстав для зміни чи скасування
законного та обґрунтованого судового
рішення колегія суддів Вищого
господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що постанову суду
апеляційної інстанції слід залишити
без змін, а касаційну скаргу - без
задоволення.

На підставі наведеного вище і
керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111
Господарського процесуального кодексу
України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування" залишити без
задоволення.

2. Постанову Київського
апеляційного господарського суду від 16
грудня 2013 року зі справи № 910/13743/13
залишити без змін.

Головуючий суддя
І. А. Плюшко

Судді
Н. О. Кочерова

С. С. Самусенко