ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2014 р.
Справа № 914/287/14

За позовом: Приватного підприємства
«Будівельна фірма «Квартал-плюс», м.
Львів-Винники

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» в особі Львівської
філії ПАТ «Брокбізнесбанк», м. Львів

про визнання кредитного договору
недійсним

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Презлята С.З.,
представник (довіреність №141/03 від
15.04.2013 р.)

Приватне підприємство «Будівельна
фірма «Квартал-плюс», м. Львів-Винники
звернулося до господарського суду
Львівської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» в особі Львівської
філії ПАТ «Брокбізнесбанк», м. Львів
про визнання кредитного договору
недійсним.

Розглянувши матеріали справи, суд
визнав представлені матеріали
достатніми для прийняття позовної
заяви до розгляду і ухвалою від 31.01.2014р.
призначив розгляд справи на 10.02.2014 р.
Ухвалою суду від 10.02.2014 р. розгляд
справи відкладався на 17.02.2014 р.

В обґрунтування позовних вимог
представник позивача посилався на те,
що між позивачем та відповідачем 16.11.2005
р. був укладений кредитний договір №254.
Відповідно до умов даного кредитного
договору, відповідач надав позивачу
кредит в сумі 520 000 грн. 00 коп. Однак,
вказаний договір директором ПП
«Будівельна фірма «Квартал-плюс»
Демидюком В.Б. не підписувався. Крім
того, грошових коштів за кредитним
договором позивач від відповідача не
отримував та жодних погашень не
здійснював Таким чином, кредитний
договір №254 від 16.11.2005 р. необхідно
визнати недійсним.

В судових засіданнях представник
відповідача проти позову заперечив,
просив відмовити в задоволенні
позовних вимог. В своїх запереченнях
зазначив, що спірний договір
підписаний уповноваженою особою, що
підтверджується скріпленням підпису
директора позивача печаткою ПП
«Будівельна фірма «Квартал-плюс».
Також зазначив, що позивачу було надано
обумовлену суму коштів, що
підтверджується випискою з
банківського рахунку позивача. Таким
чином, доводи позивача є
безпідставними, а тому в задоволенні
позову слід відмовити.

17.02.2012 р. через канцелярію суду
представником позивача подано
клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи щодо
встановлення справжності підпису
Демидюка В.Б. на кредитному договорі
№254 від 16.11.2005 р. та про виклик Демидюка
В.Б. в судове засідання для надання
пояснень.

Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 р. №4 «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи»
судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування.

Обставинами справи №914/287/14
спростовується необхідність
призначення почеркознавчої експертизи
та надання пояснень Демидюком В.Б., а
тому суд відмовляє в задоволенні
вищевказаних клопотань.

Представнику роз'яснено права та
обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК
України, заяв про відвід суду не
поступало.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд встановив наступне.

16 листопада 2005 р. між Акціонерним
банком «Брокбізнесбанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство
«Брокбізнесбанк» (банк) та Приватним
підприємством «Будівельна фірма
«Квартал-плюс» (позичальник) було
укладено кредитний договір №254.

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору
банк (відповідач) відкриває
позичальнику (позивачу) кредитну лінію
з максимальним лімітом заборгованості
520 000 грн. 00 коп. на термін з 16.11.2005 р. до
15.11.2008 р. на поповнення обігових коштів.

Як вбачається з тексту кредитного
договору №254 від 16.11.2005 р., він
підписаний від імені ПП «Будівельна
фірма «Квартал-плюс» директором
Демидюком В.Б. та скріплений печаткою
ПП «Будівельна фірма «Квартал-плюс».

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
може бути, в тому числі, визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинене
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Частиною 2 ст. 203 ЦК встановлено, що
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Пунктами 1, 3, 5 ст. 65 ГК України
встановлено, що управління
підприємством здійснюється відповідно
до його установчих документів на
основі поєднання прав власника щодо
господарського використання свого
майна і участі в управлінні трудового
колективу. Для керівництва
господарською діяльністю підприємства
власник (власники) або уповноважений
ним орган призначає (обирає) керівника
підприємства. Керівник підприємства
без доручення діє від імені
підприємства, представляє його
інтереси в органах державної влади і
органах місцевого самоврядування,
інших організаціях, у відносинах з
юридичними особами та громадянами,
формує адміністрацію підприємства і
вирішує питання діяльності
підприємства в межах та порядку,
визначених установчими документами.

На виконання умов спірного договору
відповідачем було надано позивачу
кредит, що підтверджується наявною в
матеріалах справи випискою з
банківського рахунку. Отримані
позивачем кошти відповідачем
повернуто частково. Таким чином,
отримання позивачем кредит на
поповнення обігових коштів та часткове
повернення кредитних коштів по
кредитному договору №254 від 16.11.2005 р.
свідчить про схвалення дій
представника, який уклав спірний
договір від імені позивача, що в силу
приписів ст. 241 ЦК України не дає
підстав для визнання цього договору
недійсним із заявлених позивачем
підстав.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, який не мав
належних повноважень, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним
(стаття 241 ЦК України). Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено;
тому господарський суд повинен у
розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено,
що правочин, який вчиняє юридична
особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Відповідно до п. 3.4.1. Інструкції,
затвердженої наказом Міністерства
внутрішніх справ України від 11.01.1999 р.
№17, яка була чинною на момент укладення
спірного договору, відповідальність і
контроль за дотриманням порядку
зберігання печаток і штампів, а також
законністю користування ними
покладається на керівників
підприємств, установ і організацій,
господарських об'єднань, суб'єктів
господарської діяльності.

Позивачем не подано доказів того, що
ним було втрачено печатку
підприємства, а також доказів
повідомлення правоохоронних органів
про втрату (незаконне заволодіння)
печатки чи вчинення службового
підлогу.

Таким чином, відтиск печатки позивача
на спірному договорі свідчить, що
договір підписаний уповноваженою
особою, керівником позивача -
директором Демидюком В.Б.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
необґрунтовані та безпідставні, а тому
в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, то
судові витрати по розгляду справи
необхідно покласти на позивача
відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
11, 16, 203, 204, 215, 241, 509, 626 ЦК України, ст.ст. 65,
207 ГК України та ст.ст. 1, 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75,
80, 82, 83, 84, 85, 115 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

В судовому засіданні 17.02.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення складено 24.02.2014
р.

Суддя
Мазовіта А.Б.