КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р. Справа№ 910/17940/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Новікова М.М.

при секретарі Євдокимові В.О.

за участю представників

від позивача: Мицько Р.М,, дов.
№ 49/10 від 30.12.2013р.

від відповідача: Супінський Г.В.,
дов. № 2566 від 15.10.2013р.

Горбань О.В., дов.
№ 3415 від 02.12.2013р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Дочірньої
компанії "Газ України" Національної

акціонерної
компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського
суду м. Києва

від 16.10.13 р.

у справі № 910/17940/13 (суддя
Паламар П.І.)

за позовом Дочірньої
компанії "Газ України" Національної

акціонерної
компанії "Нафтогаз України"

до Комунального
підприємства "Південно-Західні

теплові мережі"

про визнання
договору недійсним.,

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» звернулась до
Господарського суду м. Києва з позовом
до Комунального підприємства
«Південно-Західні тепломережі» про
визнання недійсним договору списання
заборгованості від 30.03.2012р. №68/30-12.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначає, що спірний договір про
списання заборгованості суперечить
положенням п.2.5 Закону України від
12.05.2011р. №3319-VI «Про деякі питання
заборгованості за спожитий природний
газ та електричну енергію» (далі - Закон
№ 3319) та пунктам 6, 7 Постанови КМУ №894
«Про затвердження Порядку списання
заборгованості за природний газ та
електричну енергію».

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 16.10.2013р. у справі № 910/17940/13 в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
Дочірня компанія «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» звернулась до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва
від 16.10.2013р. у справі № 910/17940/13 та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до прийняття
невірного рішення.

Розпорядженням в.о. голови Київського
апеляційного господарського суду від
05.12.2013 р. сформовано для розгляду
апеляційної скарги склад колегії
суддів для здійснення апеляційного
провадження колегії у складі:
головуючий суддя Мартюк А.І., судді:
Іоннікова І.А., Новіков М.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.12.2013 р. у
справі № 910/17940/13 у складі колегії
суддів: головуючий суддя Мартюк А.І.,
судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.
апеляційну скаргу Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» прийнято до провадження та
призначено на 13.01.2014р..

13.01.2014р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якій він зазначає, що оскаржуване
рішення прийнято з дотриманням норм
чинного законодавства, тому просить
суд апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва від 16.10.2013р. у справі №
910/17940/13 без змін.

В судовому засіданні було оголошено
перерву до 20.01.2014р., відповідно до ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

17.01.2014р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшли доповнення до апеляційної
скарги.

Представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги та просив
суд апеляційну скаргу задовольнити, а
рішення Господарського суду м. Києва
від 16.10.2013р. у справі № 910/17940/13 скасувати
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти доводів
апеляційної скарги заперечував, просив
рішення Господарського суду Київської
області від 16.10.2013р. у справі № 910/17940/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Судом встановлено, що 23 вересня 2009 року
між Комунальним підприємством
"Південно-Західні тепломережі"
(покупець) та Дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
(постачальник) було укладено договір №
06/09-779ЕУ-34 постачання природного газу
для надання населенню послуг з
опалення та гарячого водопостачання
згідно умов якого постачальник
зобов'язувався передати у власність
покупця природний газ, а покупець
зобов'язувався прийняти від
постачальника та оплатити природний
газ в обсязі, передбаченому зазначеним
договором.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме, рішення Господарського суду
Хмельницької області від 06.07.2011 року та
постанови Рівненського апеляційного
господарського суду від 28.09.2011 року у
справі № 3/5025/738/11 у позивача наявна
заборгованість перед відповідачем за
прострочення оплати за отриманий, в
період з 2009 по 2010 роки, природний газ
згідно з договором № 06/09-779ЕУ-34
постачання природного газу для надання
населенню послуг з опалення та
гарячого водопостачання від 23.09.2009 року
на загальну суму 1 130 888,07 грн.

Вищевказаним договором передбачено, що
він укладається на підставі Закону
України "Про деякі питання
заборгованості за спожитий природний
газ та електричну енергію", постанови
Кабінету Міністрів України від 08.08.2011р.
№ 894 "Про затвердження Порядку списання
заборгованості за природний газ та
електричну енергію" (далі - Закон,
Порядок), його предметом є організація
проведення списання заборгованості
(пеня, штраф та фінансові санкції) за
зобов'язаннями згідно договору на
постачання природного газу № 06/09-779ТЕ-34
від 23 вересня 2009 р.

Відповідно до Закону України "Про деякі
питання заборгованості за спожитий
природний газ та електричну енергію" №
3319, чинного з 4 червня 2011 по 30 червня 2012
років дія цього Закону поширюється на
підприємства незалежно від їхніх форм
власності, що виробляють,
транспортують і постачають теплову та
електричну енергію, надають послуги з
диспетчерського управління об'єднаною
енергетичною системою України,
суб'єктів господарювання, що
здійснюють постачання природного газу
та електричної енергії за регульованим
тарифом, Національну акціонерну
компанію "Нафтогаз України" та її
дочірні підприємства ДК "Газ України",
ДК "Укртрансгаз", ДК
"Укргазвидобування", ДАТ
"Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Згідно ст. 1 цього Закону його дія
поширюється на підприємства незалежно
від їхніх форм власності, що
виробляють, транспортують і постачають
теплову та електричну енергію, надають
послуги з диспетчерського управління
об'єднаною енергетичною системою
України, суб'єктів господарювання, що
здійснюють постачання природного газу
та електричної енергії за регульованим
тарифом, Національну акціонерну
компанію "Нафтогаз України" та її
дочірні підприємства ДК "Газ України",
ДК "Укртрансгаз", ДК
"Укргазвидобування", ДАТ
"Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Відповідно до ст. 2 Закону № 3319 на
умовах, визначених цим Законом,
підлягають списанню, в т.ч.:

- п. 2.1.1. заборгованість за природний газ
(у тому числі реструктуризована)
підприємств, що виробляють,
транспортують та постачають теплову
енергію, у тому числі ліквідованих
підприємств, суб'єктів господарювання,
що здійснюють постачання природного
газу за регульованим тарифом,
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" та її дочірніх
підприємств ДК "Газ України", ДК
"Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування",
ДАТ "Чорноморнафтогаз", що
обліковувалася станом на 1 січня 2010
року і не сплачена станом на дату
набрання чинності цим Законом:

- п. 2.2 заборгованість (у тому числі
встановлена судовими рішеннями) з пені,
штрафних та фінансових санкцій (три
відсотки річних та індекс інфляції),
які нараховані підприємствам,
визначеним у статті 1 цього Закону, на
заборгованість за природний газ,
спожитий ними у період з 1 січня 1997 року
по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом
на дату набрання чинності цим Законом.

Згідно п. 2.5 ст. 2 Закону №3319 списання
заборгованості відповідно до цього
Закону здійснюється в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

На виконання 2.5 ст. 2 Закону №3319
Кабінетом Міністрів України прийнято
постанову від 08.08.2011р. №894 «Про
затвердження Порядку списання
заборгованості за природний газ та
електричну енергію» (надалі «Порядок»).

Згідно п. 7 Порядку заборгованість зі
сплати пені, штрафних та фінансових
санкцій (три відсотки річних та індекс
інфляції), які нараховані учасникам
процедури списання на заборгованість
за природний газ, спожитий ними в
період з 01 січня 1997 р. по 01 січня 2011 p.,
щодо стягнення яких до набрання
чинності Законом № 3319 розпочата
процедура судового врегулювання спору
і відсутнє судове рішення, яке набрало
законної сили, визначається у
відповідних договорах, що укладаються
між учасниками процедури списання
відповідно до Цивільного та
Господарського кодексів України.

Судом встановлено, що рішенням
Господарського суду м. Києва від 12
червня 2012 р. у справі № 5011-69/5369-2012 за
позовом Комунального підприємства
"Південно-Західні теплові мережі" до
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" визнано укладеним
договір про списання заборгованості
між позивачем та відповідачем на
умовах, викладених в проекті № 68/30-12 від
30 березня 2012 р., з моменту винесення
рішення.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 25.09.2012р. у
справі № 5011-69/5369-2012 апеляційну скаргу
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" залишено без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва від 12 червня 2012 р. у справі
№ 5011-69/5369-2012 без змін.

Згідно з умовами укладеного договору
він укладається на підставі Закону
України "Про деякі питання
заборгованості за спожитий природний
газ та електричну енергію", постанови
Кабінету Міністрів України № 894 "Про
затвердження Порядку списання
заборгованості за природний газ та
електричну енергію", його предметом є
списання заборгованості із сплати
пені, штрафних та фінансових санкцій у
загальному розмірі 1130888,07 грн.,
нарахованих позивачем на
заборгованість за природний газ,
спожитий відповідачем у період з 1
січня 1997 до 1 січня 2011 років за
договором № 06/09-779-ТЕ-34 від 23 вересня 2009
р. і не сплачена станом на дату набрання
чинності Закону.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Двостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6.
ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, яке не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади, визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Доказів невідповідності вищевказаного
договору про списання заборгованості
вимогам чинного законодавства ні суду
першої інстанції, а ні суду апеляційної
інстанції позивачем не надано. Інші
доводи позивача щодо недійсності
спірного договору фактично зводяться
до його незгоди з рішенням суду про у
спорі про укладення вищевказаного
договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку, що
позовні вимоги є необґрунтованими та
не підлягають задоволенню, оскільки
доводи скаржника про те, що списання
заборгованості зі штрафних та
фінансових санкцій на підставі
договору від 30.03.2012р. № 68/30-12 (укладеного
за рішенням суду) суперечить
положенням п.2.5 Закону України від
12.05.2011р. №3319-VI «Про деякі питання
заборгованості за спожитий природний
газ та електричну енергію» (далі - Закон
№ 3319) та пунктам 6, 7 Постанови КМУ №894
«Про затвердження Порядку списання
заборгованості за природний газ та
електричну енергію», не узгоджуються з
фактами, встановленими рішенням
Господарського суду м. Києва від
12.06.2012р. у справі № 5011-69/5369-2012 між тими ж
сторонами, і можуть бути лише
підставами для оскарження вказаного
рішення.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені скаржником в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
ухвалу Господарського суду м. Києва від
16.10.2013р. у справі № 910/17940/13 прийнято з
повним та всебічним дослідженням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» залишити без задоволення, а
рішення Господарського суду м. Києва
від 16.10.2013р. у справі № 910/17940/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/17940/13 повернути
до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів у встановленому законом
порядку.

Головуючий суддя
А.І. Мартюк

Судді
Л.П. Зубець

М.М. Новіков