донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

29.01.2014
справа №5006/15/35пд/2012

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддівТатенко В.М.
Зубченко І.В., Радіонова О.О..

за участю представників сторін:
від
позивача:не з'явивсявід відповідача:не
з'явивсярозглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Закритого акціонерного товариства
«АзовЕлектроСталь», м. Маріуполь
Донецька область на рішення
господарського судуДонецької області
від23.12.2013р. по справі№ 5006/15/35пд/2012
(Головуючий суддя: Захарченко Г.В.,
суддя: Осадча А.М., Сич Ю.В.), за
позовомЗакритого акціонерного
товариства «АзовЕлектроСталь», м.
Маріуполь Донецька область до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «НПП «Технологія», м.
Шостка Сумська область провизнання
договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Закрите акціонерне товариство
«АзовЕлектроСталь» (далі - «Позивач»)
звернулось до Товариства з обмеженою
відповідальністю «НПП «Технологія»
(далі - «Відповідач») про визнання
недійсним договору № 209 АЄСсп від
04.08.2008р..

Рішенням господарського суду
Донецької області від 23.12.2013 року у
справі № 5006/15/35пд/2012 у задоволенні
позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням
Позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення скасувати та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заявник апеляційної скарги вважає, що
при ухваленні рішення судом першої
інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
наполягає на тому, що судом надана
неправильна оцінка доказам зібраним по
справі.

Сторони були апеляційним судом
належним чином повідомлені про день,
час та місце розгляду апеляційної
скарги, у судове засідання не з'явилися,
поважність не явки не повідомили.

Враховуючи ті обставини, що в
апеляційній скарзі заявник
посилається лише на ті документи, які
вже досліджувались судом, приймаючи до
уваги те, що явка представників сторін
у судове засідання не була визнана
обов'язковою, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
без участі представників сторін.

Відповідно до статей 44, 811
Господарського процесуального кодексу
України фіксацію судового процесу
технічними засобами здійснено не було,
складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає апеляційну
скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським
судом та підтверджується матеріалами
справи 04.08.08р. між ЗАТ
"АзовЕлектроСталь", як покупцем та ТОВ
"НПП "Технологія", як постачальником,
був підписаний договір № 209 АЄСсп (далі
- договір).

Предмет якого передбачає, що
постачальник зобов'язується поставити,
а покупець прийняти та оплатити товар в
асортименті, у кількості згідно
специфікації №1 (п.1.1 договору).

Поставка товару здійснюється протягом
5 календарних днів з моменту
надходження грошових коштів на
розрахунковий рахунок постачальника
(п.5.1 договору).

Загальна сума договору становить 494'
400,00грн. (п.6.2 договору).

За п.7.2 договору, оплата товару
здійснюється шляхом 50% передоплати
товару згідно заявки покупця шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок постачальника,
протягом 5 календарних днів з моменту
отримання рахунку на передоплату, 50% по
факту поставки протягом 5 банківських
днів.

В специфікації №1 до договору
сторонами погоджено найменування
товару, кількість, ціна та загальна
вартість товару.

Договір вступає в силу з моменту
укладення його обома сторонами та діє
до 31.12.10р. (п.12.1 договору).

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на те, що спірний
договір з боку покупця - Закритого
акціонерного товариства
«АзовЕлектроСталь» підписаний не
уповноваженою особою, адже підпис на
договорі не відповідає підпису
уповноваженої особи на підписання
цього договору, на підставі виданої
йому довіреності №301-1Д від 02.01.2008р., а
саме комерційному директору Горчакову
В.Ю., що є підставою для визнання
договору недійсним у розумінні ч.2 ст.203
ГК України.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог, так і заперечень.

Стаття 43 ГПК України встановлює, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити ЦК,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК. Зміст правочину не повинен
суперечити положенням також інших,
крім актів цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом згідно
законодавства, що діяло на момент
вчинення правочину.

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено,
що сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору. Аналогічний
припис містить ст. 638 ЦК України.

Згідно з п.8 ст.181 ГК України у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся).

Приписи ч.1 ст. 628 ЦК України
встановлюють, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Статтею 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Відповідно до якої,
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія апеляційного господарського
суду погоджується з висновком
місцевого суду про те, що за своєю
правовою природою договір №15/1314 від
22.10.2009р. - є договорами поставки, тому
спірні відносини, регулюються главою 30
розділом 1 Господарського кодексу
(«ГК») України та главою 54 розділом 1
Цивільного кодексу («ЦК») України (ч.6
ст. 265 ГК України).

Згідно ст. 1 ГПК України до спірного
договору поставки слід застосовувати
відповідні положення Господарського
кодексу України, оскільки між
сторонами склалися господарські
правовідносини і спірний договір - є
господарським договором.

Стаття 179 ГК України передбачає, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Приписи статті 265 ГК України
встановлюють, що за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Приписи п.6 ст. 265 ГК України
встановлюють, що реалізація суб'єктами
господарювання товарів не
господарюючим суб'єктам здійснюється
за правилами про договори
купівлі-продажу. До відносин поставки,
не врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1,2 ст.712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Норми ГК України передбачають, що
договір поставки повинен передбачати:
найменування сторін; предмет договору
(кількість і асортимент поставки);
строки і порядок поставки; права і
обов'язки сторін; якість товарів;
гарантії якості товарів; ціну та
порядок розрахунків; відповідальність
сторін; урегулювання спорів; строки дії
договору ст.ст. 266, 268 ЦК України.

Тобто, умови спірного договору
поставки є звичайними, імперативно
визначеними нормами законодавства, які
погоджені сторонами.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
стороною (сторонами). Правочин, який
вчиняє юридична особа, підписується
особами, уповноваженими на це її
установчими документами, довіреністю,
законом або іншими актами цивільного
законодавства та скріплюється
печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи
спірний договір укладено у формі
єдиного документу, підписаний
сторонами та скріплений печатками
підприємств, що відповідає ч. 1. ст. 181
Господарського кодексу України.

Як вбачається з преамбули договору
його укладено та підписано Товариством
з обмеженою відповідальністю «НПП
«Технологія», м. Шостка в особі
директора Шульги В.Н. діючого на
підставі Статуту, з одного боку, та
Закритим акціонерного товариства
«АзовЕлектроСталь» в особі
комерційного директора Горчакова В.Ю.,
діючого на підставі довіреності №301-1Д
від 02.01.2008р., з іншого боку.

Згідно висновку
судово-почеркознавчої експертизи №
2683/02 - №2684/03 від 16.11.12р., підпис від імені
Горчакова Валерія Юрійовича виконаний
не Горчаковим Валерієм Юрійовичем.
Виходячи з висновку
судово-почеркознавчої експертизи №
1771/02-1772/03 підпис у договорі від імені
від імені Горчакова Валерія Юрійовича
виконаний Гончаруком Олександром
Віталійовичем.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи на
час підписання спірного договору
Гончарук О.В. обіймав посаду
начальника Відділу матеріально
технічного постачання ЗАТ
"АзовЕлектроСталь.

За ч.1 ст. 92 ЦК України юридична особа
набуває цивільних прав та обов'язків і
здійснює їх через свої органи, які
діють відповідно до установчих
документів та закону.

Згідно ст. 237 ЦК України, юридична особа
може набувати прав та обов'язків через
інститут представництва.
Правовідносини представництва
виникають відповідно на підставі
закону, договору або акту органу
юридичної особи.

Згідно ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу
України у відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Позивачем належними доказами не
доведений факт обізнаності
Відповідача в момент укладання
спірного правочину в обмеженні
повноважені особи, що його підписала.

Крім того, матеріалами справи доведено,
що на виконання спірного договору
Позивач прийняв обумовлений спірним
договором товар та здійснив його
часткову оплату шляхом перерахування
коштів постачальнику, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи платіжними дорученнями.

Відповідно до ст.241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Відповідно до п.3.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.13р. №11 наступне схвалення юридичною
особою правочину, вчиненого від її
імені представником, який не мав
належних повноважень, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним.
Настання передбачених цією статтею
наслідків ставиться в залежність від
того, чи було в подальшому схвалено
правочин особою, від імені якої його
вчинено; тому господарський суд
повинен у розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Колегія суду аналізуючи умови спірного
договору встановила, що зміст договору
не суперечить чинному законодавству.

За таких обставин цілком обґрунтованим
є висновок місцевого господарського
суду щодо відсутності правових підстав
для визнання договору недійсним.

Оскільки доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку, що під час
розгляду справи місцевим
господарським суд допущені порушення
норм матеріального або процесуального
права, які передбачені ст.ст. 103, 104 ГПК
України як підстави для скасування
рішення, колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає за
необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати за подання апеляційної скарги
відносяться на Позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Закритого
акціонерного товариства
«АзовЕлектроСталь - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Донецької
області від 23.12.2013р. по справі №
5006/15/35пд/2012 - залишити без змін.

Головуючий суддя: В.М. Татенко Судді:
І.В. Зубченко
О.О.Радіонова
Надруковано примірників: 1 - позивачу; 1 -
відповідачу; 1 - у справу; 1 - ГСДО; 1 -
ДАГС