ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р.Справа № 916/1415/13Колегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Мишкіної М.А.,

Будішевської Л.О.

при секретарі - Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників:

Від ТОВ „Сервіс Моторс": Шейх-Сейкін
О.М.

Від ФОП ОСОБА_3: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Сервіс
Моторс"

на рішення господарського суду
Одеської області

від 20.11.2013р.

у справі № 916/1415/13

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю „Сервіс Моторс"

до: фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про визнання недійсним договору позики

та за позовом: фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3

до: Товариства з обмеженою
відповідальністю „Сервіс Моторс"

про стягнення 300 000 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_3 звернувся до
господарського суду Одеської області з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Сервіс Моторс" про
стягнення 300 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим,
що фізична особа - підприємець ОСОБА_3
передав, а ТОВ "Сервіс Моторс" в особі
директора ОСОБА_6 одержало
безпроцентну позику в сумі 300 000 грн.
строком на два роки, що підтверджується
розпискою від 05.07.2010 року, яку не
повернуло у визначений строк.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 26.11.2012 року у справі №
5017/2895/2012, залишеним без змін постановою
Одеського апеляційного господарського
суду від 23.04.2013 року, позовні вимоги
задоволено повністю з мотивів їх
обгрунтованості, стягнуто з ТОВ "Сервіс
Моторс" на користь фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 заборгованість у
сумі 300 000 грн.

Постановою Вищого господарського суду
України від 20.06.2013 року постанову
Одеського апеляційного господарського
суду від 23.04.2013 року та рішення
господарського суду Одеської області
від 26.11.2012 року у справі №
5017/2895/2012 скасовано з підстав порушення
норм матеріального та процесуального
права, які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення спору, а
справу передано на новий розгляд до
господарського суду Одеської області.

У травні 2013 року ТОВ „Сервіс Моторс"
звернулося до господарського суду
Одеської області з позовом до фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору позики, укладеного
між сторонами 05.07.2010 року, з підстав
передбачених ч. 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

В обґрунтування пред'явлених вимог ТОВ
„Сервіс Моторс" посилалося на те, що
договір позики, укладення якого
підтверджується розпискою від 05.07.2010р.,
є недійсним у зв'язку з тим, що не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
оскільки ТОВ „Сервіс Моторс" ніяких
коштів від ФОП ОСОБА_3 не отримувало, та,
відповідно, останній ніяких коштів ТОВ
„Сервіс Моторс" як юридичній особі не
передавав.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 03.06.2013 року за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 916/1415/13.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 24.07.2013 року справи №
916/1415/13 та № 5017/2895/2012 об'єднані в одне
провадження, об'єднаній справі
присвоєно № 916/1415/13.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 20.11.2013 року (суддя -
Цісельський О.В.) у задоволені позову
ТОВ „Сервіс Моторс" відмовлено
повністю з мотивів необґрунтованості
позовних вимог, позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено
повністю з мотивів доведеності
позовних вимог, стягнуто з ТОВ „Сервіс
Моторс" на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 300 000 грн. боргу
та 6 000 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ „Сервіс
Моторс" просить зазначене рішення
скасувати, позов ТОВ „Сервіс Моторс" до
ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору позики від 05.07.2010р.
задовольнити та в позові ФОП ОСОБА_3 до
ТОВ „Сервіс Моторс" про стягнення 300 000
грн. відмовити. Апеляційна скарга з
урахуванням її змісту обґрунтована
неправильним застосуванням судом
першої інстанції ст. ст. 1046, 1087 ЦК
України, п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.6, 4.2 ст. 2
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою правління
Національного Банку України від
15.12.2004р. № 637, оскільки до підприємства
не надходили грошові кошти по договору
позики від ФОП ОСОБА_3, а факт укладення
договору позики та отримання коштів у
власність ТОВ „Сервіс Моторс" не
підтверджено належними доказами
відповідно до вимог ст. 34 ГПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не
надходив.

У судовому засіданні апеляційної
інстанції представником ТОВ „Сервіс
Моторс" було заявлено клопотання про
призначення у справі судової
комплексної почеркознавчої експертизи
у зв'язку з існуванням сумнівів щодо
виконання підписів у листі ТОВ „Сервіс
Моторс" на адресу ФОП ОСОБА_3 від 01.07.2010р.
та у розписці від 05.07.2010р. саме колишнім
директором ОСОБА_6

Вказане клопотання визнано судом
необґрунтованим та відхилено з огляду
на таке. За визначенням ст. ст. 32, 42 ГПК
України висновок судового експерта є
доказом. За вимогами ст. 101 ГПК України
додаткові докази приймаються судом
апеляційної інстанції лише у тому разі,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього. З
наявних у справі матеріалів
вбачається, що ухвалою господарського
суду першої інстанції від 02.08.2013 року
було задоволено аналогічне клопотання
ТОВ „Сервіс Моторс" та призначено у
справі судову комплексну
почеркознавчу експертизу, провадження
у справі зупинено. Проте, у наступному
листом від 27.09.2013р. № 27/2013 ТОВ „Сервіс
Моторс" повідомило господарський суд,
що відмовляється від проведення
експертизи та просить розглянути
справу за наявними в матеріалах справи
доказами, у зв'язку з чим листом від
28.10.2013р. місцевий господарський суд
витребував господарську справу №
916/1415/13 від експертної установи та
ухвалою від 11.11.2013р. поновив
провадження у справі. Отже, ніщо не
заважало заявникові подати такий доказ
суду першої інстанції.

За правилами встановленими ч. 3 ст. 77 ГПК
України в засіданні суду оголошувалася
перерва до 06.02.2014 року.

Обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечення на неї, вислухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено місцевим господарським
судом, 01 липня 2010 року директор ТОВ
„Сервіс Моторс" ОСОБА_6 звернувся до
ФОП ОСОБА_3 з листом, в якому виклав
прохання надати безпроцентну позику в
сумі 300 000 грн. строком на 2 роки.

На виконання досягнутої
домовленості фізична особа -
підприємець ОСОБА_3 передав, а директор
ТОВ „Сервіс Моторс" ОСОБА_6 одержав
безпроцентну позику в сумі 300 000 грн., що
підтверджується розпискою від 05.07.2010
року, підписаною сторонами та
скріпленою печатками сторін.

Безпроцентна позика була надана
для поповнення оборотних коштів ТОВ
„Сервіс Моторс", яке в свою чергу
зобов'язалося повернути отримані
грошові кошти в сумі 300 000,00 грн. в строк
до 05.07.2012р.

Проте, ТОВ „Сервіс Моторс" у
встановлений строк кошти в сумі 300 000
грн. ФОП ОСОБА_3 не повернуло, що і стало
причиною спору у даній справі.

Приймаючи оскаржуване рішення
про задоволення повністю позову
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 та
відмову повністю у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю „Сервіс Моторс",
місцевий господарський суд мотивував
рішення посиланнями на ст. ст. 11, 13, 15, 16,
80, 91, 92, 626, 627, 629, 202, 203, 215, 1046, 1047, 1049, 1050, 525,
526, 610 ЦК України, ст. ст. 20, 181, 207 ГК
України та виходив із того, що судом
встановлено отримання суми грошових
коштів директором ТОВ „Сервіс Моторс"
від фізичної особи - підприємця ОСОБА_3,
про що свідчить підпис колишнього
директора ОСОБА_6 та відбиток печатки
товариства на розписці, а
неоприбуткованість отриманих грошових
коштів колишнім директором ТОВ
„Сервіс Моторс" ОСОБА_6, що діяв від
імені товариства, підпадає під
кримінальну відповідальність, тобто
під ознаки вчинення зловмисних
кримінально карних діянь, проте як
судом установлено, ОСОБА_6
померІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
наявним в матеріалах справи свідоцтвом
серії НОМЕР_2 від 14.12.2010р.

Колегія суддів не може погодитися
з такими висновками місцевого суду,
оскільки вважає їх такими, що зроблені
без аналізу та врахування всіх наявних
в матеріалах справи доказів та вимог
закону, що регулює спірні
правовідносини. А також, місцевим судом
не виконані вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції від
20.06.2013 року по даній справі, які в силу
ст. 111-12 ГПК України є обов'язковими для
суду першої інстанції під час нового
розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів
справи, предметом даного спору є вимога
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до
ТОВ „Сервіс Моторс" про стягнення
заборгованості у розмірі 300 000 грн., що
виникла у зв'язку з невиконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором безпроцентної позики щодо
повернення суми позики у встановлений
строк, а також вимога ТОВ „Сервіс
Моторс" до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
позики, укладеного між сторонами 05.07.2010
року, з підстав передбачених ч. 5 ст. 203,
ст. 215 ЦК України, оскільки він не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав і
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України
правочини між юридичними особами
належить вчиняти у письмовій формі.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються нормативно -
правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено,
що договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З юридичного аналізу наведених
правових норм випливає, що договір
позики належить до реальних договорів
і, отже, вважається укладеним з моменту
передання грошей або речей. Таким
чином, момент укладення договору
позики закон визначає моментом
фактичної передачі грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
При цьому, факт передачі грошей або
інших речей, що визначені родовими
ознаками, які є предметом договору
позики, є підставою визначення факту та
моменту укладення такого договору.
Договір позики у письмовій формі може
бути укладений як шляхом складання
одного документа, так і шляхом обміну
листами, телеграмами, за допомогою
телетайпного, електронного або іншого
технічного засобу зв'язку (ч. 1 ст. 207 ЦК
України). Але при цьому слід мати на
увазі, що розписка не є письмовою
формою договору позики і не замінює її,
а є лише борговим документом, що
підтверджує укладання договору позики
та засвідчує факт отримання грошей або
речей позичальником.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 2, 3
ст. 1087 ЦК України розрахунки між
юридичними особами, а також розрахунки
за участю фізичних осіб, пов'язані із
здійсненням ними підприємницької
діяльності, провадяться в
безготівковій формі. Розрахунки між
цими особами можуть провадитися також
готівкою, якщо інше не встановлено
законом. Граничні суми розрахунків
готівкою для фізичних та юридичних
осіб, а також для фізичних осіб -
підприємців відповідно до цієї статті
встановлюються Національним банком
України.

Відповідно до п.п. 2.2, 2.3, 2.6 п. 2
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від
15.12.2004р. № 637, в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, підприємства
(підприємці) здійснюють облік операцій
з готівкою у відповідних книгах обліку.

Гранична сума готівкового
розрахунку одного підприємства
(підприємця) з іншим підприємством
(підприємцем) протягом одного дня за
одним або кількома платіжними
документами встановлюється
відповідною постановою Правління
Національного банку України. Платежі
понад зазначену граничну суму
проводяться виключно в безготівковій
формі. Кількість підприємств
(підприємців), з якими здійснюються
розрахунки, протягом дня не
обмежується.

Уся готівка, що надходить до кас,
має своєчасно (у день одержання
готівкових коштів) та в повній сумі
оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах
підприємств, які проводять готівкові
розрахунки з оформленням їх касовими
ордерами і веденням касової книги
відповідно до вимог глави 4 цього
Положення, є здійснення обліку готівки
в повній сумі її фактичних надходжень у
касовій книзі на підставі прибуткових
касових ордерів.

У разі проведення готівкових
розрахунків із застосуванням РРО або
використанням РК оприбуткуванням
готівки є здійснення обліку зазначених
готівкових коштів у повній сумі їх
фактичних надходжень у книзі обліку
розрахункових операцій на підставі
фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Згідно з п.п. 3.1, 3.2, 3.3 п. 3
наведеного Положення, касові операції
оформляються касовими ордерами,
видатковими відомостями,
розрахунковими документами,
документами за операціями із
застосуванням платіжних карток, іншими
касовими документами, які згідно із
законодавством України підтверджували
б факт продажу (повернення) товарів,
надання послуг, отримання (повернення)
готівкових коштів.

Касові операції, що проводяться
відповідно до Закону України "Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг", оформляються згідно з вимогами
цього Закону.

Приймання готівки в каси
проводиться за прибутковими касовими
ордерами (додаток 2), підписаними
головним бухгалтером або особою,
уповноваженою керівником
підприємства. Про приймання
підприємствами готівки в касу за
прибутковими касовими ордерами
видається засвідчена відбитком
печатки цього підприємства квитанція
(що є відривною частиною прибуткового
касового ордера) за підписами
головного бухгалтера або працівника
підприємства, який на це уповноважений
керівником.

Підпунктом 4.2 п. 4 вказаного
Положення передбачено, що усі
надходження і видачу готівки в
національній валюті підприємства
відображають у касовій книзі (додаток
5).

Кожне підприємство (юридична
особа), що має касу, веде одну касову
книгу для обліку операцій з готівкою в
національній валюті (без урахування
кас відокремлених підрозділів).

Постановою Правління
Національного банку України від
09.02.2005р. № 32 «Про встановлення
граничної суми готівкового
розрахунку», що була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин,
встановлено граничну суму готівкового
розрахунку одного підприємства
(підприємця) з іншим підприємством
(підприємцем) протягом одного дня за
одним або кількома платіжними
документами відповідно до пункту 2.3
Положення про ведення касових операцій
у національній валюті в Україні,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від
15.12.2004р. N 637 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за N
40/10320, у розмірі 10000 (десять тисяч)
гривень.

Із змісту розписки вбачається, що
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
позика надавалася для поповнення
оборотних коштів ТОВ «Сервіс Моторс».

Згідно зі ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Таким чином, із приписів даної
правової норми випливає, що обставини
на яких ґрунтуються вимоги та
заперечення сторін та інші обставини,
що мають значення для правильного
вирішення господарського спору
встановлюються господарським судом на
підставі фактичних даних, якими є
докази.

За загальними правилами судового
процесу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судової о процесу
(ст. 33 ГПК України).

Згідно з ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
доказі, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно
до законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Частиною 1 ст. 36 ГПК України
передбачено, що письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що
доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості.

Обов'язок доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом тягар доказування
певних обставин покладається на особу,
яка посилається на ці обставини.

В підтвердження своїх позовних
вимог фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_3 надано до суду:

- лист від 01.07.2010 року, підписаний
директором ТОВ «Сервіс Моторс» ОСОБА_6
та засвідчений печаткою підприємства,
з проханням надати безпроцентну позику
в сумі 300 000 грн. строком на 2 роки;

- розписку від 05.07.2010 року,
підписану фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 та директором ТОВ
«Сервіс Моторс» ОСОБА_6 і скріплену
печатками сторін, згідно з якою фізична
особа - підприємець ОСОБА_3 передав, а
директор ТОВ «Сервіс Моторс» ОСОБА_6
отримав безпроцентну позику в сумі 300 000
грн. для поповнення оборотних коштів
підприємства, яку останнє
зобов'язалося повернути в строк до
05.07.2012 року.

Разом з тим, в обґрунтування своїх
заперечень проти позову про те, що
підприємство як позичальник ніяких
коштів від фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 не отримувало, ТОВ «Сервіс
Моторс» подало докази, що містяться в
справі, зокрема, витяг із касової книги
за період з 01.07.2010 року по 31.07.2010 року,
банківську виписку з свого
розрахункового рахунку за той же
період, які підтверджують факт, що
спірні грошові кошти ні готівкою до
каси підприємства, а ні безготівковим
шляхом на розрахунковий рахунок ТОВ
«Сервіс Моторс» не надходили.

Як свідчить правовий аналіз
наявних у справі документів, фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_3 не доведено
належними і допустимими доказами факт
передачі грошових коштів (позики) саме
юридичній особі - ТОВ «Сервіс Моторс».
Колегія суддів вважає, що розписка не
може підтверджувати факт отримання
грошових коштів підприємством
(юридичною особою) від фізичної особи -
підприємця, а той факт, що розписка від
05.07.2010р. підписана особисто ОСОБА_6, який
на той момент був директором ТОВ
«Сервіс Моторс», не підтверджує те, що
він діяв в інтересах товариства, а не в
особистих цілях.

Вказане свідчить про те, що
договір позики від 05.07.2010р. між фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_3 та
юридичною особою - ТОВ «Сервіс Моторс»
є неукладеним.

При цьому, колегія суддів
враховує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер,
що підтверджується наявним у справі
свідоцтвом про смерть від 14.12.2010р. серії
НОМЕР_2.

З огляду на викладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 про стягнення з ТОВ
«Сервіс Моторс» заборгованості за
договором безпроцентної позики у
розмірі 300 000 грн.

Стосовно позовних вимог ТОВ
«Сервіс Моторс» до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору позики, укладеного
між сторонами 05.07.2010 року, колегія
суддів відзначає наступне.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України
визначено, що одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів є визнання
правочину недійсним.

Вирішуючи по суті переданий на
розгляд господарського суду спір про
визнання недійсним договору, суд
повинен з'ясувати, зокрема, підстави
для визнання недійсним договору,
оскільки недійсність правочину може
наступати лише з певним порушенням
закону.

Частинами 2 та 3 ст. 215 ЦК України
унормовано, що недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено.

Позаяк судом апеляційної інстанції
установлено, що договір позики від
05.07.2010р. між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 та юридичною особою
-ТОВ «Сервіс Моторс» є неукладеним, то
правові підстави для задоволення
позову ТОВ «Сервіс Моторс» відсутні.

З урахуванням наведених правових
положень та встановлених обставин
даної справи колегія суддів вважає, що
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду в частині
задоволення позову фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 та стягнення з ТОВ
«Сервіс Моторс» на його користь 300 000
грн. боргу та 6000 грн. судового збору
підлягає скасуванню з підстав
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права,
з прийняттям нового рішення про
відмову у задоволенні позову в цій
частині, а в решті частини має бути
залишено без змін.

Згідно з ст. 44, 49 ГПК України за рахунок
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3
підлягають частковому відшкодуванню
ТОВ «Сервіс Моторс» витрати зі сплати
судового збору за подання апеляційної
скарги в сумі 3000 грн. щодо майнової
вимоги.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України,
колегія суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „Сервіс
Моторс" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської
області від 20.11.2013 року у справі №
916/1415/13 в частині задоволення позову
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 та
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю „Сервіс Моторс" на
користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 300 000 грн. боргу, 6 000 грн. судового
збору скасувати.

В задоволенні позову фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю „Сервіс
Моторс" про стягнення 300 000 грн.
відмовити.

В решті частини рішення господарського
суду Одеської області від 20.11.2013 року у
справі № 916/1415/13 залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код:
НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю „Сервіс
Моторс" (68600, Одеська область, м. Ізмаїл,
вул. Болградське шоссе, буд. 8-А, ) витрати зі сплати
судового збору за подання апеляційної
скарги в сумі 3000грн.

Доручити господарському суду Одеської
області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
у касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя:
Бєляновський В.В.

Судді:
Мишкіна М.А.

Будішевська Л.О.