Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "11" лютого 2014 р.
Справа № 906/1947/13

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Кравець С.Г.,

при секретарі Гекалюк О.І.,

за участю представників сторін:

від позивача: Дякевич Т.В.,
представника за довіреністю №12 від
12.06.2013р.,

від відповідача: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фідленс-Україна"
(м.Київ)

до Державного підприємства "Дослідне
господарство "Рихальське Національної
академії аграрних наук України"
(с.Рихальське, Ємільчинський район,
Житомирська область)

про стягнення 29654,48 грн.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Фідленс-Україна"
звернулося до господарського суду
Житомирської області з позовною заявою
до Державного підприємства "Дослідне
господарство "Рихальське" Національної
академії аграрних наук України" про
стягнення 29654,48 грн.

Ухвалою господарського суду
Житомирської області від 31.12.2013р.
порушено провадження у справі № 906/1947/13,
справа призначена до розгляду в
засіданні господарського суду 23.01.2014р.

Зважаючи на заявлені сторонами
клопотання про відкладення розгляду
справи, невиконання ними вимог ухвали
суду та неявкою в судове засідання
повноважних представників сторін,
ухвалою від 23.01.2014р. господарський суд
розгляд справи відклав на 11.02.2014р.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі з підстав, викладених у
позовній заяві. Зазначила, що після
порушення провадження у справі
відповідачем було частково погашено
заборгованість у розмірі 6000,00грн., на
підтвердження чого надала копію
платіжного доручення №48 від 28.01.2014р.

Відповідач повноважного представника
в судове засідання не направив,
письмового відзиву на позов не подав,
хоча про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином (а.с.31).

Враховуючи те, що неявка в засідання
суду представника відповідача та
неподання останнім письмового відзиву,
не перешкоджає розгляду справи, суд
дійшов висновку про розгляд справи за
наявними у ній матеріалами, згідно із
ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
25.06.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фідленс-Україна"
(постачальник/позивач) та Державним
підприємством "Дослідне господарство
"Рихальське" Національної академії
аграрних наук України"
(покупець/відповідач) укладено договір
поставки на умовах товарного кредиту
№112-РВ (а.с.7-8), за яким постачальник
продає, а покупець купує на умовах
даного договору товар, в кількості,
асортименті, цінах та умовах поставки
("ІНКОТЕРМС 2010"), що обумовлюється в
додатках або в специфікаціях або у
видаткових накладних, які є невід'ємною
частиною цього договору (п.1.1. договору).

Статтею 712 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до п.1.2. договору, товар
продається на умовах товарного
кредиту, за користування яким покупець
зобов'язується сплатити відсотки в
сумі, визначеній відповідно до умов
договору. Розмір відсотків за
користування товарним кредитом, строк
товарного кредитування визначаються в
договорі або специфікаціях до нього.

Товаром згідно з цим договором є
кормові добавки, білкові
вітамінно-мінеральні добавки,
комбікорми, замінники цільного молока,
ветеринарні препарати, спеціальні
добавки, елементи обладнання, які
постачаються покупцю для використання
в його господарській діяльності (п.1.3.
договору).

Згідно з п.2.1. договору, ціни на товар
наведені у специфікаціях та/або
рахунках-фактурах та включають
вартість доставки товару покупцю.

Загальна вартість (ціна) договору
визначається сумарною ціною всього
товару, поставленого постачальником на
виконання умов цього договору. Валюта
платежу та валюта договору - гривня
(п.2.2. договору).

У пункті 3.1. договору сторони обумовили,
що оплата вартості товару (партії
товару) проводиться покупцем
відповідно до умов цього пункту
договору, якщо інший порядок оплати не
буде передбачений у специфікації до
договору:

3.1.1. частину вартості товару в розмірі
20%, покупець оплачує до моменту
відвантаження товару зі складу
постачальника,

3.1.2. другу частину вартості товару в
розмірі 80%, покупець проводить на
умовах товарного кредиту: протягом 30
календарних днів від дня відвантаження
товару зі складу постачальника (дата,
зазначена у видатковій накладній).

Датою оплати є день зарахування коштів
на рахунок постачальника в банківській
установі (п.3.6. договору).

Відповідно до п.5.6. договору, приймання
товару здійснюється на складі покупця
по кількості згідно
товаротранспортних та видаткових
накладних, а по якості згідно
сертифікату якості постачальника.

Договір набирає чинності в момент
підписання його сторонами та
скріплення печаткою його тексту і діє
до 31.12.2013р., а в частині зобов'язань, які
виникли під час дії договору - до
повного їх виконання (п.13.1. договору).

У відповідності до статті 629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов укладеного 25.06.2013р. між
сторонами договору поставки №112-РВ,
позивач у період з 01.07.2013р. по 26.07.2013р.
поставив відповідачу товар на загальну
суму 62611,20грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи
видатковими накладними №ФИД00004021 від
01.07.2013р. на суму 36612,00грн. (а.с.10,40),
№ФИД00004702 від 26.07.2013р. на суму 25999,20грн.
(а.с.12,39), товаро-транспортною накладною,
довіреностями (а.с.9,11, 41).

Згідно ч.1 ст.692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Частина 1 статті 530 ЦК України визначає,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до узгоджених сторонами в
п.3.1.2 договору поставки №112-РВ від
25.06.2013р. строків оплати товару на умовах
товарного кредиту - 30 календарних днів,
відповідач мав провести з позивачем
остаточні розрахунки наступним чином:

- за отриманий товар відповідно до
видаткової накладної №ФИД00004021 від
01.07.2013р. - у строк до 31.07.2013р.,

- за отриманий товар відповідно до
видаткової накладної №ФИД00004702 від
26.07.2013р. - у строк до 25.08.2013р.

Проте, відповідач розрахунки за
отриманий від позивача товар належним
чином та у повному обсязі не провів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
відповідач свої зобов'язання по оплаті
за отриманий товар виконав частково,
перерахувавши позивачу грошові кошти
на загальну суму 38000,00грн., а саме:
26.06.2013р. в сумі 10000,00грн., 11.10.2013р. в сумі
10000,00грн., 30.10.2013р. в сумі 8000,00грн., 06.11.2013р.
в сумі 5000,00грн., 06.12.2013р. в сумі 5000,00грн.,
що підтверджується банківськими
виписками (а.с.42-45) та довідкою банку
вих.№6 від 16.01.2014р. (а.с.46).

Таким чином, станом на час звернення
позивача з позовом у даній справі у
відповідача перед позивачем
залишилась непогашеною заборгованість
в сумі 24611,20грн. (62611,20грн. - 38000,00грн.).

Зазначену суму заборгованості, позивач
просить стягнути на свою користь з
відповідача.

Водночас, з матеріалів справи
вбачається, що 28.01.2014р. відповідачем
здійснено часткове погашення
заборгованості на суму 6000,00грн. що
підтверджується платіжним дорученням
№48 від 28.01.2014р. на суму 6000,00грн. (а.с.47) та
заявою позивача вих.№3001 від 10.01.2014р.
(а.с.38).

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

Таким чином, провадження у справі в
частині стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 6000,00грн. підлягає
припиненню.

З огляду на вищезазначене, станом на
час розгляду справи непогашеною
залишилась заборгованість відповідача
перед Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фідленс-Україна" за
поставлений товар в сумі 18611,20грн.

Відповідно до ст.509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.173
Господарського кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України
передбачено, майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Нормою ст.525 Цивільного кодексу України
передбачено, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться
(ст. 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до заяви позивача, станом на
10.02.2014р. сума боргу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Рихальське" Національної академії
аграрних наук України" перед ТОВ
"Фідленс-Україна" складає 18611,20грн.
(а.с.38).

Станом на час прийняття рішення,
відповідач не надав суду доказів
погашення заборгованості перед
позивачем за отриманий товар на суму
18611,20грн.

Таким чином, правомірними та такими, що
підлягають задоволенню є вимоги
позивача в частині стягнення основної
заборгованості в сумі 18611,20грн.
Провадження у справі в частині
стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 6000,00грн. підлягає
припиненню.

Крім суми основного боргу, позивач
просить стягнути з відповідача 1992,05грн.
пені та 3051,23грн. 20% річних.

Розглядаючи питання про правомірність
та обгрунтованість вимог позивача щодо
стягнення з відповідача пені та 20%
річних, господарський суд враховує
наступне.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статі 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 ЦК України).

Пунктом 9.3 договору поставки №112-РВ від
25.06.2013р. сторони передбачили, що у разі
порушення покупцем строків оплати
товару, він сплачує на користь
постачальника пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка існувала в
період прострочення, за кожний день
прострочення платежу. Неустойка
нараховується по день остаточного
проведення розрахунку покупцем (п. 6 ст.
232 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ч.2 вказаної статті,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У пункті 9.4 договору поставки №112-РВ від
25.06.2013р. сторони встановили, що у
випадку прострочення виконання
грошових зобов'язань по оплаті
вартості товару, покупець сплачує на
користь постачальника проценти за
неправомірне користування грошовими
коштами в розмірі 20 процентів річних з
простроченої суми за весь час
прострочення (ст. 625 ЦК України).

За прострочення відповідачем оплати
товару позивачем нараховано 1992,05грн.
пені та 3051,23грн. 20% річних (розрахунок
наведено у позовній заяві а.с. 2-3).

Перевіривши проведені позивачем
нарахування пені та 20% річних суд
встановив, що позивач за прострочення
оплати товару, отриманого за
видатковою накладною №ФИД00004702 від
26.07.2013р., визначив період нарахування
пені та 20% річних починаючи з 25.08.2013р.
Відповідно, за період з 25.08.2013р. по
05.12.2013р., позивачем нараховано пеню в
сумі 953,78грн. (25999,20 х (6,5% х 2)) : 365 дн.) х 103
дн. = 953,78грн.), 20% річних в сумі 1467,35грн.
(25999,20 х 20%) : 365 дн.) х 103 дн. = 1467,35грн.).

Однак, при нарахуванні пені та 20% річних
за прострочку оплати товару за
видатковою накладною №ФИД00004702 від
26.07.2013р. позивачем не враховано, що
строк оплати товару, отриманого за
вказаною видатковою накладною
закінчився 25.08.2013р., тобто прострочення
відповідачем оплати товару виникає з
26.08.2013р., у зв'язку з чим правомірним є
період нарахування пені та 20% річних з
26.08.2013р. по 05.12.2013р. За вказаний період
обґрунтованим є нарахування пені в
сумі 944,52грн., 20% річних в сумі 1453,11грн.

За інші періоди, які зазначені у
позовній заяві, нарахування позивачем
пені та 20% річних проведено вірно.

Отже, з урахуванням вищенаведеного,
правомірними та такими, що підлягають
задоволенню є вимоги позивача про
стягнення з відповідача пені в сумі
1982,79грн. та 20% річних в сумі 3036,99грн. У
задоволенні позову в частині стягнення
пені в сумі 9,26грн. та 20% річних в сумі
14,24грн. суд відмовляє.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та
вимогам ухвал відповідач не подав до
суду доказів в спростування позовних
вимог позивача щодо стягнення боргу,
пені та річних, в тому числі доказів
проведення розрахунків (платіжні
доручення, виписки банківських установ
щодо руху коштів, квитанції до
прибуткових касових ордерів тощо).

Враховуючи викладене, господарський
суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими, заявленими відповідно
до чинного законодавства і укладеного
договору та такими, що підлягають
частковому задоволенню. З відповідача
підлягає стягненню на користь позивача
18611,20грн. основного боргу, 1982,79грн. пені
та 3036,99грн. 20% річних. Провадження у
справі в частині стягнення 6000,00грн.
основного боргу підлягає припиненню. У
задоволенні позову в частині стягнення
9,26грн. пені та 14,24грн. 20% річних суд
відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового
збору покладаються на сторони
пропорційно сумі задоволених позовних
вимог, у відповідності до ст. 49 ГПК
України.

На підставі ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 611,
625, 627, 628, 629, 655, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 173,
175, 193 ГК України та керуючись ст.ст. 32, 33,
34, 43, 49, п.1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 ГПК
України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства
"Дослідне господарство "Рихальське
Національної академії аграрних наук
України" (11246, Житомирська область,
Ємільчинський район, с.Рихальське,
вул.Леніна, будинок 14, ідентифікаційний
код 00729356) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Фідленс-Україна" (03038, м.Київ,
Солом'янський район, вул.Лінійна,
будинок 17, ідентифікаційний код 36426518)

- 18611,20грн. основного боргу,

- 1982,79грн. пені,

- 3036,99грн. 20% річних,

- 1719,14грн. витрат по сплаті судового
збору.

3. Припинити провадження у справі в
частині стягнення 6000,00грн. основного
боргу.

4. В решті позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 14.02.14

Суддя
Кравець С.Г.

Віддрукувати: 1 - до справи, 2,3 - сторонам
(рек. з пов.)