ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року Справа № 904/4976/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

головуючого суддіМалетича
М.М.,суддів:Круглікової К.С. (доповідач),
Мамонтової О.М.розглянувши касаційну
скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Нікопольської міської ради на
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
10.10.2013 рокуу справі№904/4976/13
Господарського суду Дніпропетровської
областіза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю "КУБ ЛДФ"
до третя особа на стороні
відповідачаУправління праці та
соціального захисту населення
Нікопольської міської ради Управління
Державної казначейської служби
України у місті Нікополі
простягнення
заборгованості у розмірі 508 576,46 грн. за
участю представників сторін:

позивача: Багно Ю.В.,

відповідача: не з'явився,

третьої особи: не з'явився,

В С Т А Н
О В И В:

Позивач звернувся до господарського
суду Дніпропетровської області із
позовною заявою про стягнення з
Управління праці та соціального
захисту населення Нікопольської
міської ради на свою користь
заборгованості за договором №25 на
фінансування субсидій (з урахуванням
заяви про уточнення позовних вимог ) в
розмірі 197 584,97 грн., а також понесених
судових витрат.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 09.09.2013
року у справі №904/4976/13, залишеним без
змін постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
10.10.2013р., позов задоволено частково,
присуджено до стягнення з відповідача
на користь позивача заборгованість по
відшкодуванню витрат пов'язаних з
наданням субсидій громадянам
пільгових категорій у розмірі 193 248,48
грн. та 10 171,53 грн. судового збору. В
решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими
рішеннями, Управління праці та
соціального захисту населення
Нікопольської міської ради звернулося
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просить
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
10.10.2013 року та рішення місцевого
господарського суду від 09.09.2013р.
скасувати та прийняти нове рішення на
користь відповідача.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування попередніми судовими
інстанціями норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
зазначених судових рішень, вважає, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Судами попередніх судових інстанцій
встановлено, що 28.01.2013р. між сторонами
по даній справі був укладений договір
№25 на фінансування субсидій.

Відповідно до п.1.1 договору , предметом
цього договору є відносини сторін щодо
фінансування субсидій, пов'язаних з
наданням послуг на утримання житла.
Згідно з умовами укладеного договору,
одержувач (позивачу) проводить по
взаєморозрахунках з мешканцями суми
призначених їм субсидій, зменшуючи
заборгованість по квартплаті, а
платник (відповідач) за рахунок
субвенції з державного бюджету
місцевим бюджетам здійснює
фінансування цих субсидій,
відшкодовуючи ці суми одержувачу. Сума
договору, відповідно до п.1.2, на січень
2013р. складає 101 310 грн.

Також 14.01.2013р. та 13.02.2013р. між сторонами
були укладені договори №144 та №213 на
фінансування пільг, відповідно до яких
платник (відповідач) зобов'язується
відшкодовувати витрати одержувачу
(позивач) за надані пільги з оплати
послуг, пов'язаних з вивезенням твердих
побутових відходів, наданих
громадянам, які мають пільги щодо їх
оплати згідно діючого законодавства.

Як вбачається з п.2.2 договору на
фінансування субсидій №25 від 28 січня
2013 року, платник зобов'язується
перерахувати кошти за нараховані
мешканцям будинку субсидії на
відшкодування витрат на оплату житлово
- комунальних послуг у п'ятиденний
термін (операційні дні) від дня
надходження коштів субвенції з
державного бюджету на власний рахунок.
Аналогічні положення закріплені і в
п.2.8 договорів на фінансування пільг.

З матеріалів справи вбачається, що
станом на 31.07.2013 року гроші надходили з
державного бюджету, у тому числі і
станом на 01.08.2013 року цільовим
використанням для потреб забезпечення
цих договорів у розмірі 13 934 232 грн.

Позивач, звертаючись з даним позовом до
господарського суду, вказав на те, що
загальна сума заборгованості
відповідача за укладеними договорами
складає 197 584,97 грн. , яку він просив суд
стягнути на його користь.

Задовольняючи частково позовні вимоги
в частині стягнення з відповідача суми
боргу в розмірі 193 248,48 грн., місцевий
господарський суд, з яким також
погодився й апеляційний суд, зазначив,
що вказана сума заборгованості
підтверджується матеріалами справи,
доведено позивачем належними доказами
та не спростована відповідачем.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками з огляду на таке.

Судами було встановлено, що під час
розгляду справи у суді першої
інстанції відповідач здійснив
часткову оплату 30.08.2013р. у сумі 4 336,49
грн., що підтверджується наданою
відповідачем довідкою про здійснення
оплати. Остаточна сума заборгованості
відповідача перед позивачем складає 193
248,48 грн.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов і вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом, - відповідач
порушив своє зобов'язання.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх судових інстанцій про
стягнення суми заборгованості, яка
складає 193 248,48 грн., за вищенаведеними
договорами.

Факт наявності боргу не спростовано
матеріалами справи, а зобов'язання
повинні виконуватись належним чином та
в установлений законом строк.

Відповідно до вимог постанови Кабінету
Міністрів України від 11 січня 2006 року
№20 "Про затвердження Порядку
перерахування деяких субвенцій з
державного бюджету місцевим бюджетам
та надання пільг, субсидій і
компенсацій" (п.2, 3, 5, 6 Порядку
перерахування деяких субвенцій з
державного бюджету місцевим бюджетам
та надання пільг, субсидій і
компенсацій) - казначейство
перераховує суми субвенцій на рахунки
бюджету Автономної Республіки Крим,
обласних бюджетів м. Києва та м.
Севастополя, відкриті в органах
Казначейства, згідно з розписом
державного бюджету в межах зобов'язань
місцевих бюджетів за видатками,
визначеними в п.1 цього Порядку, які
підтверджуються заявками Ради
Міністрів Автономної Республіки Крим,
обласних Київської та
Севастопольської міських
держадміністрацій.

Рада Міністрів Автономної Республіки
Крим, обласні, Київська,
Севастопольська міські
райдержадміністрації розподіляють
перераховану відповідно до пункту 2
цього Порядку субвенцію між бюджетами
районів і міст обласного значення
згідно із загальними плановими
обсягами субвенцій, визначених
бюджетам районів і міст обласного
значення у рішеннях про затвердження
бюджету Автономної Республіки Крим,
обласних бюджетів, бюджетів м. Києва та
м. Севастополя. Органи казначейства на
підставі платіжних доручень головних
розпорядників місцевих бюджетів
перераховують кошти на рахунки
постачальників ресурсів (товарів,
послуг).

Розрахункове обслуговування цих
рахунків здійснюється на умовах,
визначених договором, що укладається
між органами Казначейства та
суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, оскільки відповідне
фінансування було здійснено, що
підтверджується матеріалами справи, то
відповідно обов'язок розраховуватися з
позивачем є таким, що настав.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає, що суди попередніх
інстанцій дійшли правильного та
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Таким чином, попередні судові
інстанції надали належну оцінку
вказаним доказам, а відповідно до ст.
1117 Господарського процесуального
кодексу України, переглядаючи у
касаційному порядку судові рішення,
касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Інші доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
господарського суду та не впливають на
них, а тому підстави для її задоволення
і скасування постанови
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 10.10.2013 року,
ухваленої з правильним застосуванням
норм матеріального права та
дотриманням норм процесуального
законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління
праці та соціального захисту населення
Нікопольської міської ради залишити
без задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 10.10.2013 року у
справі №904/4976/13 - без змін.

ГоловуючийМ. Малетич Судді:К.
Круглікова О. Мамонтова