КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р.
Справа№ 910/18306/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Костерний Д.О.

Желінська Т.М.

від відповідача - Андрощук Є.К.

від третьої особи 1 - не з'явився

від третьої особи 2 - не з'явився

від третьої особи 3 - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційних
скарг Публічного акціонерного
товариства "Центренерго", в особі
відокремленого підрозділу
Трипільської теплової електростанції
та Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця" на рішення
Господарського суду міста Києва від
12.12.2013 року (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства "Центренерго",

в особі відокремленого
підрозділу Трипільської

теплової
електростанції

до Державного
територіально-галузевого об'єднання

"Південно-Західна
залізниця"

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: 1)Товариство з
обмеженою відповідальністю

"ДТЕК Ровенькиантрацит"

2) Товариство з
обмеженою відповідальністю

"Центральна
збагачувальна фабрика "Нагольчанська"

3)Державне
підприємство "Придніпровська
залізниця"

про стягнення 30 869,76 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 12.12.2013 року по справі №910/18306/13
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця" на користь
публічного акціонерного товариства
"Центренерго", в особі відокремленого
підрозділу Трипільської теплової
електростанції 28518,06 грн. - основного
боргу та 1589,40 судового збору. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач та
відповідач звернулися до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційними скаргами. Відповідач в
своїй апеляційній скарзі просить
скасувати вищезазначене рішення та
прийняти нове, яким в задоволені
позовних вимог відмовити в повному
обсязі. Позивач в своїй апеляційній
скарзі просить скасувати
вищезазначене рішення, в частині
відмови в стягненні 2351,70 грн., та
прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційних
скарг апелянти зазначили, що при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
першої інстанції порушено та
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014 року
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
10.02.2014 року.

В судове засідання 10.02.2014 року з'явилися
представники позивача та відповідача.
Представники третіх осіб в судове
засідання не з'явилися, про причини
неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 77 ГПК України
господарський суд відкладає розгляд
справи, в межах строків, встановлених
статтею 69 цього Кодексу, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представники третіх
осіб повідомлені про час та місце
судового розгляду належним чином, про
що свідчать повідомлення про вручення
поштового відправлення (Том 2, а.с. 197-208),
колегія суддів приходить до висновку
про можливість розгляду апеляційної
скарги у відсутність представників
третіх осіб.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, та просив
скасувати оскаржуване рішення
Господарського суду міста Києва від
28.11.2013 року. Проти доводів, викладених в
апеляційній скарзі позивача
заперечував. Проти розгляду справи у
відсутність третіх осіб не
заперечував.

Представники позивача в судовому
засіданні підтримали доводи, викладені
в апеляційній скарзі, та просили
частково скасувати оскаржуване
рішення Господарського суду міста
Києва від 28.11.2013 року. Проти доводів,
викладених в апеляційній скарзі
відповідача заперечували. Проти
розгляду справи у відсутність третіх
осіб не заперечували.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд, за наявними у справі
та додатково поданими доказами,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, перевіривши
матеріали справи та проаналізувавши,
на підставі встановлених фактичних
обставин справи, правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, апеляційний
господарський суд встановив наступне.

18 травня 2010 року між відповідачем
(Залізниця) та позивачем
(Вантажовласник) укладено договір
№2036103 про організацію перевезень
вантажів та проведення розрахунків за
перевезення та надані залізницею
послуги (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору відповідач
зобов'язався надати послуги, пов'язанні
з перевезенням вантажів, а
Вантажовласник - сплачувати
передбачені договором та
законодавством платежі.

Згідно з п. 2.2.1. Договору відповідач
зобов'язаний відкрити для
централізованих розрахунків позивачу
особовий рахунок 2036103 та код
вантажовідправника, одержувача 3371.

Пунктом 2.2.2. Договору передбачено, що
залізниця зобов'язана приймати до
перевезення та видавати вантажі
позивача, подавати під
навантаження/вивантаження вагони
(контейнери), згідно із затвердженими
планами та заявками позивача, та
надавати йому додаткові послуги,
пов'язані з перевезенням вантажу. В
тому числі за вільними тарифами,
перелік яких зазначається в додатку до
Договору.

01 червня 2011 року між сторонами укладено
додаткову угоду №1 до Договору (далі
Додаткова угода №1). Відповідно до умов
останньої п. 2.2.6. Договору викладено в
наступній редакції:

«Списувати з додаткового особового
рахунку №2036103 відповідні суми
(провізну плату, додаткові збори,
штрафи, пеню на підставі перевізних
документів, накопичувальних карток,
відомостей плати за користування
вагонами, контейнерами і т.ін.»

Місцевим господарським судом
встановлено, що в березні та травні 2013
року відповідачем, на підставі
залізничних накладних №50724186, №50768894,
№50769041, №50781509, №50724798, №50768472, №50768977 та
№48556468 списано з рахунку позивача
грошові кошти на загальну суму 30869,76
грн.

Частиною 2 ст. 916 Цивільного кодексу
України встановлено, що плата за
перевезення вантажу, пасажирів, багажу,
пошти, що здійснюється транспортом
загального користування, визначається
за домовленістю сторін, якщо вона не
встановлена тарифами, у встановленому
порядку.

Згідно з ч.1 ст. 909 Цивільного кодексу
України, за договором перевезення одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за вантаж
встановлену плату.

Стаття 908 ЦК України, яка
кореспондується із статтею 307 ГК
України, встановлює, що умови
перевезення вантажу, пасажирів і
багажу окремими видами транспорту, а
також відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Відповідно до ст. 124 Статуту залізниць
України зобов'язання,
вантажовідправника,
вантажоодержувача, порта, підприємства
(організації) відшкодувати залізниці
збитки, завдані внаслідок пошкодження
рухомого складу, перевантаження,
неправильного навантаження,
застосування неякісної упаковки або
неправильного кріплення вантажу,
здійснюється з урахуванням принципу
вини.

За приписами ч. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Відповідно до пункту 6 Статуту
залізниць України, вантажовідправник
(відправник вантажу, вантажовласник) -
зазначена в документі на перевезення
вантажу (накладній) юридична чи фізична
особа, яка довіряє вантаж залізниці для
його перевезення.

Приписами статей 30, 32 Статуту залізниць
України, встановлено, що завантаження у
вагони здійснюється
вантажовідправником, який
зобов'язаний здійснювати завантаження
з виконанням технічних умов.

Враховуючи вищевикладене та беручи до
уваги, що позивач не є
вантажовідправником вугілля, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду, що
стягнення з позивача збитків,
пов'язаних з додатковими витратами
залізниці внаслідок неправильного
завантаження вантажу
вантажовідправниками є безпідставним.

Відповідно до параграфа 19 розділу 1
Технічних умов навантаження та
кріплення вантажів на відкритому
рухомому складі правильність
розміщення та кріплення вантажів
перевіряє Залізниця.

Пунктом 1.2. Правил комерційного огляду
поїздів та вагонів, затверджених
наказом Укрзалізниці від 26.04.2006 року, №
152-Ц (далі - Правила) встановлено, що
комерційний огляд поїздів
здійснюється на пунктах комерційного
огляду, які розташовуються на
залізницях таким чином, щоб був
забезпечений огляд всіх поїздів, що
надходять на залізницю та
відправляються з неї, а також при
перевезенні вантажів в межах однієї
залізниці.

Згідно з п. 2.1. Правил, всі вагони, які
прибувають та відправляються зі
станції, де розташований пункт
комерційного огляду, повинні
оглядатися у комерційному відношенні.

Відповідно до Переліку комерційних
несправностей, за наявності яких
вагони забороняється відправляти зі
станції (додаток 2 до п. 2.1. Правил
комерційного огляду дів та вагонів)
забороняється ставити в поїзди
напіввагони, що завантажені з
порушенням технічних умов
навантаження та кріплення вантажу на
відкритому рухомому складі.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач здійснив огляд вагонів
завантажених вантажовідправниками ТОВ
"ДТЕК Ровенькиантрацит" та ДП
"Ангтрацит ЦЗФ Нагольчанська" та
прийняв їх без зауважень.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів прийшла до висновку, що
позивачем, як вантажовласником, не
порушено умови Договору всупереч
твердженням відповідача.

Пунктом 2.6 Правил розрахунків за
перевезення вантажів, списання коштів
з рахунку платника здійснюється,
зокрема, на підставі накопичувальних
карт із зазначенням в них відомостей
про надані послуги та їх вартість.

Відповідно Роз'яснення Президії ВГСУ
№04-5/601 від 29.05.2002 року, якщо платник
підписує відомості плати за
користування вагонами і контейнерами,
накопичувальні картки тощо із
запереченнями, зауваженнями чи
застереженням, залізниця не має права
списувати спірні суми із попередньої
оплати; в такому разі спір має
врегульовуватись платником
безпосередньо зі станціями, які
нарахували платежі, і ТехПД, що
провадить розрахунки. У разі
недосягнення домовленості стягнення
коштів вирішується в
претензійно-позовному порядку за
позовом залізниці.

Місцевим господарським судом
встановлено, що позивач підписав
накопичувальні картки №19030064 від 19.03.2013
року, №02050117 від 02.05.2013 року, №02050118 від
02.05.2013 року, №05050129 від 05.05.2013 року із
запереченнями щодо оплати сум, які
відображені в вищезгаданих картках.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що списання
коштів залізницею суперечить умовам
Договору та чинному законодавству.
Також, вірним є висновок суду, що п. 2.2.6.
Договору встановлює тільки підстави
списання коштів, але не передбачає
порядку такого списання, плата за
надання послуг стягуватися залізницею
тільки після узгодження з позивачем.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1212 Цивільного
кодексу України особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Також, колегія суддів зазначає, що
оскільки накопичувальна картка №01050114
від 01.05.2013 року не містить заперечень
позивача, то списання відповідачем
грошових коштів на суму 2351,70 грн. є
обґрунтованим.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України
передбачено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано
обставини справи, рішення ухвалено
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
апеляційних скарг Публічного
акціонерного товариства "Центренерго"
та Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця", а також
скасування рішення Господарського
суду міста Києва від 12.12.2013 року.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Публічного
акціонерного товариства "Центренерго"
та Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця" залишити
без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
12.12.2013 року по справі №910/18306/13- без змін.

Матеріали справи №910/18306/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
Л.Г. Сітайло

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 12.02.2014 року.