ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 лютого 2014 р. Справа №
902/1409/13

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Банаська О.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма "Кредо",
м.Вінниця

до: Приватного підприємства "Компанія
"Володимирський масив", м.Вінниця

про стягнення 279 636,89 грн.
заборгованості згідно договору
поставки № 2131.5 від 28.03.2008 р.

За участю секретаря судового засідання
Миколюк М.Г.

За участю представників

позивача: Заремба Ю.М., довіреність № 190
від 13.08.2013 року, паспорт серії АВ
№ 600769, виданий Замостянським РВ
УМВС України у Вінницькій області
17.08.2004 року.

відповідача: Далєвський А.М.,
довіреність № б/н від 16.12.2012 року,
паспорт серії АА № 597390, виданий
Чечельницьким РВ УМВС України у
Вінницькій області 08.12.1997 року.

інші: Бабій Б.В., паспорт серії СТ № 140864,
виданий Бердичівським МВ УМВС України
в Житомирській області 23.09.2009 року.

ВСТАНОВИВ :

Товариством з обмеженою
відповідальністю Фірма "Кредо" подано
позов до Приватного підприємства
"Компанія "Володимирський масив" про
стягнення 279 636 грн. 89 коп. в зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
умов договору поставки № 2131.5 від 28.03.2008
року в частині повноти та своєчасності
оплати за отриманий товар, з яких 235 744
грн. 10 коп. - основного боргу, 22 747 грн. 69
коп. - 3 % річних за період з 30.06.2010 року по
15.09.2013 року, 21 145 грн. 10 грн. - інфляційних
втрат за період з липня 2010 року по
червень 2013 року.

Ухвалою суду від 11.10.2013 року за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 902/1409/13 та призначено її до розгляду
на 24.10.2013 року.

24.10.2013 року представником відповідача
подано відзив на позовну заяву, в якому
останній просить в задоволенні позову
відмовити з мотивів наведених у
відзиві (відсутність боргу перед
позивачем) (а.с.58-59, т.1).

Ухвалою суду від 24.10.2013 року з метою
витребування додаткових доказів
розгляд справи відкладено до 07.11.2013
року.

07.11.2013 року відповідачем подано
письмові пояснення за № 286 від 07.11.2013
року, яким він просить відмовити в
задоволенні позову щодо стягнення
213 910 грн. 00 коп. через пропуск
позивачем строку позовної давності,
оскільки заборгованість на вказану
суму за твердженням позивача виникла з
30.06.2010 року, а отже ним пропущено строк
позовної давності як відносно вказаної
суми основного боргу так і додаткових
вимог відносно неї (а.с.127, т.1).

В зв'язку з неподанням сторонами
витребуваних доказів, а також
необхідністю витребування нових
доказів, суд ухвалою від 07.11.2013 року
відклав розгляд справи до 20.11.2013 року.

З метою надання сторонами додаткових
документів в засіданні суду 20.11.2013 року
оголошено перерву до 21.11.2013 року
слуханням в 11:30 год., про що повідомлено
сторони під розписку в засіданні суду.

Ухвалою суду від 21.11.2013 року розгляд
справи було відкладено до 05.12.2013 року з
метою виклику в засідання суду
керівника позивача та колишнього
працівника позивача Сиваєва В.М. для
дачі пояснень на підставі п.8 ст.65 ГПК
України.

З огляду на необхідність виклику в
засідання суду колишнього працівника
позивача Сиваєва Владлена
Миколайовича, а також витребування
додаткових доказів ухвалою від 05.12.2013
року розгляд справи відкладено до
18.12.2013 року.

Одночасно ухвалою суду від 18.12.2013 року
продовжено строк вирішення спору на 15
днів.

В судовому засіданні 18.12.2013 року
оголошувалась перерва до 20.12.2013 року в
зв'язку з необхідністю надання
сторонами додаткових доказів, а також
забезпеченням явки в наступне судове
засідання громадянина Сиваєва В.М..

Ухвалою від 20.12.2013 року провадження у
справі зупинено в зв'язку з
призначенням судової почеркознавчої
експертизи.

30.01.2014 року до суду надійшов висновок
експертизи № 29/30/14-21 проведений на
виконання ухвали суду від 20.12.2013 року з
огляду на що провадження у справі
ухвалою суду від 31.01.2014 року поновлено,
а розгляд справи призначено на 03.02.2014
року, про що сторони 31.01.2014 року
повідомлені телефонограмами
відповідальним працівником суду.

За відсутності відповідного
клопотання справа розглядається без
технічної фіксації судового процесу.

В судовому засіданні представник
відповідача заявив усне клопотання про
виклик в судове засідання громадянина
Сиваєва В.М. для дачі пояснень щодо
отриманого висновку судової
експертизи, яке судом відхилено в
зв'язку з його необгрунтованістю та
безпідставністю із врахуванням
положень ст.43 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті судом
встановлено наступне.

Як вбачається із змісту позовної заяви
та долучених до неї, а також матеріалів
справи доказів позивач в якості
підстави позовних вимог послався на
наявність укладеного між сторонами
28.03.2008 року договору поставки
нафтопродуктів № 2131.05 в
рамках якого відповідачу було
поставлено нафтопродукти протягом
2008-2011 років за які останній не провів
повного розрахунку в строки обумовлені
договором, що спонукало ТОВ "Фірма
"Кредо" звернутись із позовом до
господарського суду про стягнення
боргу, 3 % річних та інфляційних втрат.

Із відзиву № 274 від 23.10.2013 року та
письмового пояснення за № 286 від 07.11.2013
року слідує, що відповідач позовні
вимоги не визнає повністю, просить в їх
задоволенні відмовити посилаючись на
наступні обставини: заявлений до
стягнення позивачем борг є недоведеним
позаяк відповідач провів розрахунок за
отримані нафтопродукти в повному
обсязі - як шляхом перерахування
грошових коштів так і шляхом поставки
позивачу готової продукції - цегли
керамічної; відносно частини
заборгованості в сумі 213 910 грн. 00 коп.
наявної станом на 30.06.2010 року позивачем
пропущено строк позовної давності.

Досліджуючи наявні у справі докази
судом встановлено, що 28.03.2008 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Кредо"
(Постачальник) та Приватним
підприємством "Володимирський масив"
(Покупець) укладено договір №
2131.05 про поставку нафтопродуктів, за
умовами якого Покупець придбаває у
Постачальника паливо в об'ємі і
асортименті, встановленому даним
Договором; кількість палива, яке має
бути поставлене визначається виходячи
з даних по виборці Покупцем палива на
АЗС; постачальник видає без оплати
Покупцю бланки талонів в необхідній
Покупцю кількості. Після зарахування
попередньої оплати за паливо на
розрахунковий рахунок Постачальника
грошові кошти обраховуються на
Субрахунку Покупця і по мірі вибірки
палива на АЗС списуються з Субрахунку
Покупця на підставі даних, які
надходять з АЗС на яких Покупець
отримує паливо по талонам (п.п.2.1-2.3
Договору) (а.с.12, т.1).

За умовами Договору паливо оплачується
Покупцем на умовах попередньої оплати
по цінам, які діють на АЗС на момент
надходження коштів на розрахунковий
рахунок Постачальника (п.4.1 Договору).

Постачальник може відпускати Покупцю
паливо без попередньої оплати. При
цьому ціна за отримане паливо в борг
збільшується на 1 % від ціни, яка діє на
АЗС на яких відбувалась вибірка палива
Покупцем. Виниклу суму заборгованості
Покупець зобов'язаний погасити не
пізніше ніж за один банківський день до
закінчення місяця на протязі якого
виник борг (п.4.5 Договору).

Пунктом 5.2 Договору встановлено, що
Постачальник веде в електронному
вигляді зведену відомість фактично
відпущеного Покупцю по талонам палива.
В зведеній відомості відображається
дата отримання палива, його марка,
кількість і ціна, номера талонів по
яким здійснювався відпуск палива.

Щомісячно в останній день місяця або в
будь-який інший день, за бажанням
Покупця, виписується зведена податкова
та видаткова накладні, в яких
вказуються суми і дати оплат, фактична
кількість отриманого палива і його
вартість (п.5.4 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи
Покупець за період з 30.04.2008 року по
20.06.2011 року на умовах Договору № 2131.05
про поставку нафтопродуктів від 28.03.2008
року, на підставі видаткових накладних
за вказаний період отримав від
Постачальника нафтопродукти на
загальну суму 2 254 611 грн. 50 коп., що
стверджується видатковими накладними
за період з 30.04.2008 року по 20.06.2011 року,
відомостями позивача, довіреностями на
працівників відповідача на отримання
палива тощо (а.с.13-42, 148-178, т.1).

Суд зауважує, що факт отримання палива
на вказану вище суму не заперечується
відповідачем ні в його відзиві та
письмових поясненнях, ні в усних
поясненнях.

Також судом встановлено, що за отримані
на умовах Договору № 2131.05 від 28.03.2008
року нафтопродукти Покупець провів з
Постачальником часткові розрахунки в
сумі 2 021 201 грн. 50 коп., з яких 452 796 грн. 00
коп. сплачено готівковими коштами за
період з 19.05.2010 року по 24.07.2012 року, 1 484 079
грн. 50 коп. сплачено шляхом проведення
безготівкових розрахунків через
банківські установи за період з 05.05.2008
року по 04.07.2012 року та 84 326 грн. 00 коп.
погашено проведенням взаємозаліків
30.09.2010 року на суму 3 026,00 грн., 30.04.2012 року
на суму 4 100,00 грн. та 19.12.2012 року на суму 77
200,00 грн. за рахунок поставки
відповідачем товарної продукції в
рахунок погашення заборгованості, що
стверджується документами доданими
позивачем до матеріалів справи, а саме
розроблювальними відомостями,
журналами та реєстрами проводок,
реєстрами банківських проплат,
прибутковими касовими ордерами,
банківськими виписками, видатковими
накладними, податковими накладними,
довідкою щодо руху коштів № 223 від
22.10.2013 року, бухгалтерською довідкою по
оплаті № 257 від 20.11.2013 року (а.с.46-51, 65- 70,
78-108, 121-126, 128-134, 179- 222, т.1, а.с.14-65, т.2).

Із наявних в матеріалах справи доказів
слідує, що суми проведених грошовими
коштами розрахунків являються
тотожними в бухгалтерському обліку
сторін.

Разом з тим співставлення
процесуальних позицій сторін свідчить
про розбіжності у визначенні суми
поставленої відповідачем позивачу
товарної продукції (цегли керамічної) в
рахунок погашення заборгованості за
отримані нафтопродукти.

Зокрема згідно даних бухгалтерського
та податкового обліку позивача
відповідачем поставлено такої
продукції на суму 84 326 грн. 00 коп., в той
час як відповідач вказує, що сума такої
продукції рівна 318 171 грн. 00 коп. (а.с.60-64,
107-108, 130, 140-144, 207-219, 224-226, т.1, а.с.91-93, т.2).

Заперечуючи проти доводів відповідача
в цій частині позивач вказує на те, що
ним не отримувалась продукція згідно
видаткових накладних № РНп-000000948 від
20.11.2012 року (15 960,00 грн.), № РН-000001547 від
20.11.2012 року (212 800,00 грн.) через свого
працівника Сиваєва Владлена
Миколайовича за довіреністю № 197 від
01.11 2012 року.

На підтвердження власних доводів
позивачем надано лист Вінницької ОДПІ
ГУ Міндоходів у Вінницькій області №
8000/10/15-1 від 20.11.2013 року з долученими до
нього декларацією з податку на додану
вартість та реєстрами виданих та
отриманих податкових накладних за
листопад 2012 року, наданий на
адвокатський запит представника
позивача від 20.11.2013 року з яких
вбачається, що у вказаному періоді в
податковому обліку відповідача не
відображено відомості щодо спірних
видаткових накладних, що на думку
позивача є підставою вважати, що
продукція за даними накладними
відповідачем позивачу не поставлялась,
а отже у відповідача залишається
заборгованість перед ним за отримане
пальне (а.с.2-12, т.2.).

З метою з'ясування всіх обставин у
справі, судом, в порядку ст.65 ГПК
України було викликано в засідання
суду для дачі пояснень працівника
позивача Сиваєва Владлена
Миколайовича, який за твердженням
відповідача отримував у нього цеглу по
видатковими накладними № РНп-00000948 від
20.11.2012 року, № РН-000001547 від 20.11.2012 року за
довіреністю № 197 від 01.11 2012 року.

В засіданні суду 20.12.2013 року працівник
позивача Сиваєв В.М. пояснив, що підпис
на видаткових накладних № РНп-00000948 від
20.11.2012 року, № РН-000001547
від 20.11.2012 року достовірно не
підтвердив належність йому підпису на
вказаних накладних.

З метою усунення розбіжностей між
наданими сторонами доказами та
встановлення об'єктивної дійсності у
даному спорі судом 20.12.2013 року було
призначено судову почеркознавчу
експертизу на розгляд якої поставлено
питання визначення належності підпису
зробленого на довіреності від 01.11.2012
року № 197 та видаткових накладних №
РНп-00000948 від 20.11.2012 року, №РН-000001547 від
20.11.2012 року працівнику позивача Сиваєву
В.М..

30.01.2014 року до суду надійшов висновок
судового експерта Вінницького
відділення КНДІСЕ № 29/30/14-21 від 28.01.2014
року в якому зазначено, що підписи від
імені Сиваєва В.М., що розташований на
довіреності № 197 від 01.11.2012 року в графі
"Зразок підпису особи, що одержала
довіреність" та видаткових накладних
№ РНп-00000948 від 20.11.2012 року, №
РН-000001547 від 20.11.2012 року в графі
"Отрима(ла), виконані не самим
громадянином Сиваєвим Владленом
Миколайовичем, а іншими особами
(а.с.132-136, т.2).

Оцінюючи вказаний висновок судової
експертизи в сукупності із даними
податкового обліку відповідача суд
приходить до переконливого висновку
про необгрунтованість та
безпідставність твердження
відповідача про поставку позивачу в
рахунок боргу цегли керамічної за
видатковими накладними № РНп-00000948 від
20.11.2012 року, № РН-000001547 від 20.11.2012 року,
які з врахуванням наведеного
оцінюються судом критично.

Відображення відповідачем в реєстрі
видаткових накладних поставки
позивачу згідно видаткових накладних
за період з 30.09.2011 року по 19.11.2012 року
(№ РНп-0000944 - № РНп-00000944)
продукції на суму 5 085 грн. 00 коп. не
приймається судом до уваги позаяк
відповідачем окрім вказаного реєстру
не надано всупереч неодноразовим
вимогам суду відповідних видаткових
накладних, які є первинними обліковими
документами і як наслідок являються
належними доказами здійснення
вказаних господарських операцій із
врахуванням приписів ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

При цьому суд зазначає, що відображені
відповідачем в реєстрі видаткові
накладні на суму 5 085 грн. 00 коп. не
значаться в податковому обліку
позивача, що підтверджується долученим
до справи реєстром податкових
накладних отриманих від ПП "Компанії
"Володимирський масив" за період з
01.06.2010 року по 31.12.2012 року (а.с.28-65, т.2).

Таким чином, відповідач не сплатив
позивачу 233 410 грн. 00 коп. за отримані на
умовах Договору № 2131.05 від 28.03.2008 року
нафтопродукти (2 254 611,50 - 2 021
201,50).

Так як пальне відповідачем
отримувалось без попередньої плати,
борг відповідача збільшується на 1 % із
врахуванням п.4.5 Договору та становить
235 744 грн. 10 коп. (233 410 * 1 % = 2334,10 + 233 410 = 235
744,10).

Станом на день розгляду справи в суді
відповідач не надав доказів погашення
боргу перед позивачем.

З врахуванням встановлених обставин
суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору
№ 2131.05 від 28.03.2008 року між ними виникли
зобов'язання які регулюються
параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу
України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно приписів ч.2 ст.632, ч.1 ст.691 ЦК
України зміна ціни після укладення
договору допускається лише у випадках
і на умовах, встановлених договором або
законом. Покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу, або, якщо
вона не встановлена у договорі і не
може бути визначена виходячи з його
умов, - за ціною, що визначається
відповідно до статті 632 цього Кодексу, а
також вчинити за свій рахунок дії, які
відповідно до договору, актів
цивільного законодавства або вимог, що
звичайно ставляться, необхідні для
здійснення платежу.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказувалось вище, пунктом 4.5
Договору визначено кінцевий строк
оплати товару - не пізніше чим за один
банківський день до закінчення місяця
в якому утворився борг.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Виходячи з встановлених обставин
справи та наведених вище законодавчих
приписів, суд вважає вимогу позивача
про стягнення боргу в розмірі 235 744 грн.
10 коп. правомірною та обґрунтованою з
огляду на що задовольняє її в повному
обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача
22 747 грн. 69 коп. - 3% річних за період з
30.06.2010 року по 15.09.2013 року та 21 145 грн. 10
грн. - інфляційних втрат за період з
липня 2010 року по червень 2013 року, за
результатами чого суд дійшов наступних
висновків.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо
стягнення 3 % річних та інфляційних
втрат є правомірними, оскільки
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Перевіркою правильності розрахунку
інфляційних втрат та 3 % річних судом
виявлено помилку, яка полягає у
невірному визначенні розміру
простроченої заборгованості і не
відображає фактичної суми
заборгованості.

Із наведеного в позовній заяві
розрахунку вбачається, що фактично
позивачем взято в якості бази
проведення нарахування інфляційних
втрат та 3 % річних кінцеву суму
заборгованості, яка заявлена до
стягнення.

Суд зауважує, що при проведенні
розрахунку 3 % річних та інфляційних
втрат із врахуванням проведених
відповідачем часткових проплат, а
також поставок товару (29.07.2010 року,
30.11.2010 року, 14.06.2011 року, 20.06.2011 року) сума
заборгованості на яке проводиться
нарахування буде значно більшою від
кінцевої суми боргу (так станом на
30.06.2010 року сума заборгованості
становить 541 864,75 грн.), а тому сума
інфляційних втрат та 3 % річних
відповідно буде більшою ніж заявив
позивач до стягнення.

Разом з тим визначення ціни позову
належить до виключної прерогативи
позивача, а тому суд задовольняє вимоги
про стягнення 3 % річних та інфляційних
втрат у заявленому позивачем розмірі.

З приводу посилання відповідача про
застосування строку позовної давності
до позовних вимог про стягнення боргу в
сумі 279 636 грн. 89 коп., оскільки даний
борг виник 30.06.2010 року судом
відзначається таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 Кодексу).

Відповідно до частин 1, 5 ст.261
Цивільного кодексу України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Згідно з ч.1 ст.264 Цивільного кодексу
України, перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Частиною 4 статті 267 Кодексу унормовано,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 264 Кодексу,
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
роз'яснено, що у дослідженні обставин,
пов'язаних із вчиненням зобов'язаною
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку
(частина перша статті 264 ЦК України),
господарському суду необхідно у
кожному випадку встановлювати, коли
конкретно вчинені боржником
відповідні дії, маючи на увазі, що
переривання перебігу позовної
давності може мати місце лише в межах
строку давності, а не після його спливу.
До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати, зокрема, часткова
сплата боржником або з його згоди іншою
особою основного боргу та/або сум
санкцій, підписання уповноваженою на
це посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір тощо.

При цьому якщо виконання зобов'язання
передбачалося частинами або у вигляді
періодичних платежів і боржник вчинив
дії, що свідчать про визнання лише
певної частини (чи періодичного
платежу), то такі дії не можуть бути
підставою для переривання перебігу
позовної давності стосовно інших
(невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 30.06.2010 року (дата з якою за
твердженням відповідача починається
перебіг позовної давності по справі) по
10.10.2013 року (дата звернення позивача з
позовом до суду) відповідач періодично
здійснював позивачу часткову оплату
за отримані на умовах договору № 2131.05
від 28.03.2008 року нафтопродукти, а також
поставку товарної продукції в рахунок
погашення заборгованості (останній
платіж датується 24.07.2012 року, а остання
поставка товарної продукції 19.11.2012
року, проведення взаємозаліку - 19.12.2012
року).

Окрім того в матеріалах справи наявний
акт звірки взаєморозрахунків станом на
31.12.2012 року підписаний відповідачем і
переданий за допомогою факсимільного
зв'язку позивачу 12.03.2013 року (а.с.146-147,
т.1).

Таким чином сплата боржником грошових
коштів у погашення заборгованості за
конкретним договором, а також
підписання відповідного акту звірки
взаєморозрахунків є дією, що свідчить
про визнання боржником свого обов'язку
за цим договором, що тягне за собою
переривання строку позовної давності.

Враховуючи наведене строк позовної
давності за вимогою про стягнення
заборгованості за поставлений за
договором № 2131.05 від 28.03.2008 року товар
станом на момент звернення позивача з
позовною заявою до суду не закінчився,
що виключає можливість відмови у
позові на підставі ст.267 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги і
заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та
вимогам ухвали суду відповідач не
подав до суду будь-яких належних та
допустимих доказів в спростування
позовних вимог позивача щодо стягнення
боргу, інфляційних втрат та 3 % річних.

Доводи відповідача наведені у його
відзиві та письмову поясненні не
приймаються судом до уваги позаяк є
юридично неспроможними, не
спростовують правомірності та
обгрунтованості заявленого позову із
врахуванням наведених вище мотивів.

Витрати на судовий збір та витрати по
сплаті послуг судової експертизи
підлягають віднесенню на відповідача
відповідно до ст.49 ГПК України.

03.02.2014 року в судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44,
48, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства
"Компанія "Володимирський масив",
вул.Соборна, 1, м.Вінниця, 21050
(ідентифікаційний код - 34887094) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Кредо",
вул.Максимовича, 43 Б, м.Вінниця, 21036
(ідентифікаційний код - 380582) - 235 744 грн. 10
коп. - основного боргу, 21 145 грн. 10 коп. -
інфляційних втрат, 22 747 грн. 69 коп. - 3 %
річних, 5 592 грн. 74 коп. - відшкодування
витрат пов'язаних зі сплатою судового
збору та 1 713 грн. 60 коп. - відшкодування
витрат пов'язаних зі сплатою вартості
судової експертизи.

3. Видати наказ в день набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 08 лютого 2014 р.

Суддя Банасько
О.О.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.