ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року справа № 919/1045/13за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

(АДРЕСА_1)

до комунального підприємства
"Севастопольський комбінат
благоустрою"

(95008, м. Севастополь, вул. Пожарова,7)

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Севастопольської
міської Ради

(99011, м. Севастополь, вул. Леніна,3)

про визнання права власності,

головуючий суддя: Щербаков С.О.,

судді: Архипенко О.М.,

Єфременко О.О

за участю:

представника позивача - ОСОБА_3,
довіреність № бн від 31.07.2013;

представників відповідача та третьої
особи - не з'явились,

Суть спору:

09.09.2013 фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду міста
Севастополя із позовом до комунального
підприємства "Севастопольський
комбінат благоустрою", в якому просить
припинити за відповідачем право
власності на частку 10% в об'єкті
диско-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1", що
розташований на набережній пляжу
АДРЕСА_2 та визнати право власності за
позивачем на об'єкт в цілому - диско-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1", що розташований на
набережній пляжу АДРЕСА_2.

Позовні вимоги із посиланням на статті
430, 432 Цивільного кодексу Української
РСР, статті 365 Цивільного кодексу
України, мотивовані тим, що позивач
користується придбаним ним майном з
моменту його зведення та по наступний
час, його право ніким оскаржено не було,
при цьому право власності на об'єкт у
встановленому законом порядку не
зареєстровано, однак на даний час
прокурором заявлені позовні вимоги до
суду про повернення земельної ділянки,
на якій розташоване вказане майно, тому
на думку позивача його право підлягає
захисту в судовому порядку. Також
позивач вказує, що в спірному зведеному
об'єкті є частка відповідача у розмірі
10%, а оскільки її в натурі виділити не
можливо та відповідачем ця частка не
використовувалась у господарській
діяльності, тому на його думку
необхідно припинити право відповідача
на цю частку, що в свою чергу не
призведе до суттєвої шкоди інтересам
останнього.

Ухвалою господарського суду міста
Севастополя від 11.09.2013 було порушено
провадження у справі, та призначено її
до розгляду в судовому засіданні на
30.09.2013.

Відповідно до вимог статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи 30.09.2013
відкладався на 17.10.2013 та 17.10.2013 на 07.11.2013.
В судовому засіданні 07.11.2013 було
продовжено строк розгляду справи на 15
днів до 27.11.2013 та відкладено розгляд
справи на 21.11.2013.

Ухвалою суду від 21.11.2013 вирішено
подальший розгляд справи здійснювати
колегіально у складі трьох суддів.

Розпорядженням керівника апарату
господарського суду міста Севастополя
№495 від 02.12.2013 призначено повторний
автоматичний розподіл справи, за
результатами якого визначено
наступний склад колегії суддів:
головуючий суддя Щербаков С.О., інші
судді, які входять до складу колегії:
Архипенко О.М., Єфременко О.О.

Ухвалою суду від 04.12.2013 справа була
прийнята до провадження колегією
суддів у визначеному складі та
призначено її до розгляду в судовому
засіданні на 23.12.2013. Також цією ж
ухвалою було залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Севастопольську міську Раду.

Розгляд справи 23.12.2013 відкладався на
29.01.2014.

В судове засідання 29.01.2014 з`явився
представник позивача, який позовні
вимоги підтримав з підстав, викладених
у позові та наполягав на їх
задоволенні.

В судове засідання 29.01.2014 представник
відповідача та представник третьої
особи не з`явились, про дату, час та
місце розгляду справи були повідомлені
у встановленому законом порядку, про
причини неявки суд не повідомили.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві. У випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору (п.2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 15.03.2010 № 01-08/140 "Про деякі
питання запобігання зловживанню
процесуальними правами у
господарському судочинстві").

Відповідно до пункту 3.9.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (зі змінами та
доповненнями), у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відповідач не скористався правом,
наданим його статтею 59 Господарського
кодексу України: не надав суду відзив
на позовну заяву та документи, що
підтверджують заперечення проти
позову.

З врахуванням вищенаведених норм
процесуального закону, на думку суду,
матеріали справи достатньо
характеризують спірні правовідносини,
підстави для відкладення розгляду
справи відсутні, а справа підлягає
розгляду у відсутність відповідача та
третьої особи за наявними у справі
матеріалами.

На підставі ст.85 ГПК України в судовому
засіданні 29.01.2014 проголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Заслухавши представника позивача,
розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні у справі докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

17.06.1999 року між суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 та
Державним комунальним підприємством
„Севастопольський комбінат
благоустрою" укладений договір про
сумісну діяльність №125/99 (далі -
Договір), згідно з яким учасники
Договору на базі об'єднання майна та
зусиль зобов'язуються спільно діяти
для досягнення загальних
господарських цілей, якими є:
організація відпочинку громадян, їх
торгівельне обслуговування та
отримання прибутку від сумісної
діяльності (а.с. 45).

Відповідно до п. 2.2.1-2.2.2. вказаного
Договору, суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 зобов'язується
використовувати торгівельні місця
лише у відповідності із головною метою
сумісної діяльності і п. 1.1. Договору;
організувати торгівельне місце
відповідно до індивідуального проекту
та розпочати торгівельну діяльність з
моменту укладення договору.

Даний Договір набирає чинності з
моменту підписання його сторонами та
діє до 17.07.2017 (п. 7.3. Договору).

Згідно п. 3 Додатку 1 до Договору,
результатом сумісної діяльності за
договором є сумісна діяльність з
часткою власності ДКП
„Севастопольський комбінат
благоустрою" в розмірі 10% (від
кошторисної вартості об'єкту).

На виконання вказаного Договору на
території пляжу АДРЕСА_2 суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1
побудовано об'єкт - диско-бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1». Вказаний об'єкт був
прийнятий в експлуатацію як закінчений
будівництвом диско-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» з
літним майданчиком відповідно до акту
державної технічної комісії про прийом
в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкту, складеного від
04.08.1999. У цьому акті також встановлені
показники об'єкту: загальна площа - 88
кв.м. бару та 328 кв.м. літній майданчик
(а.с. 10).

Наказом інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
№419 від 05.08.1999 було затверджено акт
державної комісії про прийом в
експлуатацію закінченого будівництвом
тимчасового сезонного (до 2000 р.)
диско-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» з літнім
майданчиком на території пляжу АДРЕСА_2
(а.с. 11).

Згідно наданої позивачем копії витягу
з технічного паспорту БТІ, зазначений
вище об'єкт розташований на земельній
ділянці, площею 521,0 кв.м та складається
з наступних будівель та споруд:
основної частини літ. А зі сходами,
площею забудови 452,6 кв.м., літньої кухні,
площею забудови 68,2 кв.м. (а.с. 19-25).

Позивач стверджує, що частка
відповідача в спірному об'єкті складає
10% та відокремити її в натурі неможливо,
а також вказує на те, що позивач
постійно користується спірним об'єктом
з моменту його забудови, однак право
власності в встановленому законом
порядку не зареєстровано, тому на його
думку необхідно припинити право
власності на частку спірного об'єкту,
що належить відповідачу та визнати за
позивачем право власності на цей об'єкт
в цілому.

Зазначене і стало підставою звернення
позивача із відповідними вимогами.

Оцінивши наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як встановлено судом, предметом даного
спору є вимога про визнання права
власності на диско-бар „ІНФОРМАЦІЯ_1" з
літнім майданчиком, що розташований на
території пляжу АДРЕСА_2

Правовідносини сторін регулюються
відповідними нормами Цивільного
кодексу Української РСР, Цивільного
кодексу україни, діючим Земельним
кодексом України та Земельним кодексом
України № 561ХІІ від 18.12.1990 в редакції,
чинній на час будівництва спірного
об'єкту, Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Відповідно до ст.430 Цивільного кодексу
Української РСР, який був чинний на час
укладення Договору, за договором про
сумісну діяльність сторони
зобов'язуються сумісно діяти для
досягнення спільної господарської
мети, як-то: будівництво і експлуатація
міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т. ін.

Частиною 2 ст.432 Цивільного кодексу
Української РСР встановлено, що
грошові та інші майнові внески
учасників договору, а також майно,
створене або придбане в результаті їх
спільної діяльності, є їх спільною
власністю.

Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу
України встановлено, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного
кодексу України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 Цивільного
кодексу України, право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно статті 365 ЦК України, право особи
на частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і
користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника
та членів його сім`ї.

Статтею 355 ЦК України визначено, що
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової власності або
на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, під визначенням поняття
право спільної власності розуміється
те, коли майно належить на праві
власності не одній, а кільком особам
(суб'єктам права власності) одночасно.

Відповідно до ч.2 ст.331 Цивільного
кодексу України, право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Вищевказані положення частини 2 статті
331 ЦК України слід розуміти у
системному зв`язку із положенням
статті 182 ЦК щодо державної реєстрації
права власності та інших речових прав
на нерухомі речі, яка не передбачає
ніяких винятків.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх
обтяжень», права на нерухоме майно та
їх обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права
власності на новостворене нерухоме
майно є державна реєстрація.

З пояснень позивача вбачається, що
право власності на спірний об'єкт
нерухомості за сторонами у
встановленому законом порядку на
сьогоднішній момент не зареєстровано.

Відповідно до Методичних рекомендацій
стосовно документів, необхідних для
проведення державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, схвалених колегією Державної
реєстраційної служби України 11.12.2012
(Протокол №3), визначений перелік
документів, що подаються для
проведення державної реєстрації прав
на об'єкт незавершеного будівництва.
Таким документом серед інших є
документ, що відповідно до
законодавства надає право на виконання
будівельних робіт.

В цих Методичних рекомендаціях, а саме
підрозділі «Документи, що відповідно
до законодавства надають право на
виконання будівельних робіт» також
зазначено, що Законом України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
передбачено, що такими документами є,
зокрема, декларація про початок
виконання будівельних робіт.

Так, на підтвердження введення
спірного об'єкту нерухомості в
експлуатацію позивачем надано в якості
доказів Акт державної технічної
комісії про прийом в експлуатацію
закінченого будівництвом спірного
об'єкту від 04.08.1999, затверджений наказом
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю м.
Севастополя. Цим актом встановлено, що
комісії наданий закінчений
будівництвом об'єкт - диско-бар з
літнім майданчиком на пляжі АДРЕСА_2,
який має такі показники: загальна площа
88 кв.м. - бар, літній майданчик 328 кв.м.

У той же час, як вбачається з наявних в
матеріалах справи копій з технічного
паспорту Бюро технічної
інвентаризації, спірний об'єкт
нерухомості розташований на земельній
ділянці площею 521,0 кв.м. та складається
з наступних будівель та споруд:
основної частини літ. А з ганкою, площею
452,6 кв.м. та літньої кухні, площею 68,2
кв.м. Зазначене також відображено в
наданій позивачем копії експертного
будівельно-технічного дослідження №935
від 27.08.2013 щодо спірного об'єкту.

Зі змісту укладеного між сторонами
договору вбачається, що на цілі цього
договору відповідачем була надана
земельна ділянка, площею 466 кв.м., однак
зайнята площа згідно паспорту БТІ - 521
кв.м.

Таким чином, оскільки позивачем не
надано жодних доказів щодо державної
реєстрації та введення в експлуатацію
спірного об'єкту - диско-бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1» з літнім майданчиком,
саме загальною площею забудови - 521
кв.м., вимога позивача щодо припинення
права власності на частку відповідача
в спірному об'єкті в розмірі 10% є
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню.

Що стосується вимог про визнання права
власності на спірний об'єкт в цілому,
судова колегія вважає за необхідне
зазначити таке.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначено, що
до виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад віднесено
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Згідно приписів статті 60 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", територіальним громадам сіл,
селищ, міст, районів у містах належить
право комунальної власності зокрема на
землю. Підставою для набуття права
комунальної власності є передача майна
територіальним громадам безоплатно
державою, іншими суб'єктами права
власності, а також майнових прав,
створення, придбання майна органами
місцевого самоврядування в порядку,
встановленому законом.

Право комунальної власності
територіальної громади захищається
законом на рівних умовах з правами
власності інших суб'єктів. Об'єкти
права комунальної власності не можуть
бути вилучені у територіальних громад
і передані іншим суб'єктам права
власності без згоди безпосередньо
територіальної громади або
відповідного рішення ради чи
уповноваженого нею органу, за винятком
випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 116 Земельного
кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону.

Порядок надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування унормований статтею 123
Земельного кодексу України.

За змістом статей 13, 14 Конституції
України, статті 11 ЦК України, статей 123,
124, 127, 128 Земельного кодексу України
рішенням органу місцевого
самоврядування або державної
адміністрації про надання земельної
ділянки господарюючому суб'єкту у
власність або в користування
здійснюється волевиявлення власника
землі і реалізуються відповідні права
у цивільних правовідносинах з
урахуванням вимог Земельного кодексу
України, спрямованих на раціональне
використання землі як об'єкта
нерухомості (власності).

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до положень статі 126
Земельного кодексу України право
власності, користування земельною
ділянкою оформлюється відповідно до
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень".

У пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №6 від
17.05.2011 «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» (зі змінами та
доповненнями) серед іншого зазначено,
що за відсутності рішення органу
виконавчої влади або місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки у власність або користування
юридична особа або фізична особа не має
права використовувати земельну
ділянку державної або комунальної
форми власності.

Згідно п. 3.1. цієї постанови Пленуму,
відповідно до вимог чинного
законодавства обов'язковою умовою
фактичного використання земельної
ділянки є наявність у особи, що її
використовує, правовстановлюючих
документів на цю земельну ділянку, а
відсутність таких документів може
свідчити про самовільне зайняття
земельної ділянки.

Положеннями статті 34 Господарського
процесуального кодексу України серед
іншого визначено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 376 ЦК
України, житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Частинами 3, 4, 5 ст. 376 ЦК України
передбачено, право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Позивачем не було надано суду доказів
відведення йому у встановленому
законом порядку земельної ділянки її
власником під розміщення
вищевказаного об'єкту нерухомості -
диско-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею
забудови - 521 кв.м. та будь-яких
правовстановлюючих документів.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що позивачем
здійснено самовільне, без належних
дозволів та без дотримання
встановленого порядку, будівництво
будівлі диско-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» із
літнім майданчиком площею забудови - 521
кв.м. без відведення земельної ділянки
для цієї мети.

Таким чином, судом встановлено що
спірний об'єкт нерухомого майна є
самочинним будівництвом в розумінні
статей 331, 376 Цивільного кодексу
України, а оскільки позивачем не надано
доказів в підтвердження прийняття
спірного об'єкту до експлуатації, а
також відведення земельної ділянки
площею у розмірі 521 кв.м. у
встановленому законом порядку, у суду
відсутні підстави для визнання за
позивачем права власності на спірний
об`єкт, оскільки це суперечить змісту
як частини третьої статті 376, так і
статті 331 ЦК.

Крім цього, судова колегія зазначає
таке.

Приписами ч. 1 ст. 1 ГПК України
передбачено, що підприємства, установи,
організації мають право звернутися до
господарського суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Отже, право на судовий захист виникає в
особи у випадку порушення її
цивільного права, його невизнання або
оспорення. Аналогічне положення
міститься і у ч. 2 ст. 20 Господарського
кодексу України (далі - ГК України),
згідно якої кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються,
зокрема, шляхом визнання наявності або
відсутності прав.

Частина 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) закріплює за
кожною особою право на захист свого
цивільного права. Підставою для
захисту є порушення, невизнання або
оспорювання цивільного права.
Вирішуючи переданий на розгляд
господарського суду спір по суті, суд
повинен з'ясувати наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення прав особи, яка звернулася до
суду з позовом. Якщо суд при розгляді
справи встановить, що право позивача не
є порушеним (оспореним, невизнаним), він
відмовляє у задоволенні позову, адже
судовому захисту підлягає тільки
порушене право.

Позивачем у позові про визнання права
власності може бути будь-який учасник
цивільних відносин, який вважає себе
власником певного майна, однак не може
належним чином реалізувати свої
правомочності у зв'язку з наявністю
щодо цього права сумнівів або
претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання
права власності може бути особа, яка
сумнівається у належності майна
позивачеві, або не визнає за ним права
здійснювати правомочності володіння,
користування і розпорядження таким
майно, або має власний інтерес у межах
існуючих правовідносин.

Позивач повинен надати докази вчинення
відповідачем відповідних дій, а також
докази, що підтверджують його право
власності на спірне майно. Такими
доказами відповідно до ст. 32 ГПК
України є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги позивача.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач не є власником земельної
ділянки на якій розташований спірний
об'єкт нерухомості, а навпаки, між
сторонами виникли договірні відносини,
згідно яких відповідач лише надає
згоду на розміщення тимчасового
торгівельного об`єкту. При цьому,
доказів того, що відповідач оспорює
право власності позивача на зазначений
об`єкт, не визнає його, або має сумніви у
належності такого права з боку
позивача..

Отже, позивачем не наведено обставин
оспорення, порушення або невизнання
відповідачем його права на спірне
майно.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія дійшла до висновку що у
задоволенні позову необхідно
відмовити повністю.

За правилами статті 49 Господарського
процесуального кодексу України при
відмові в задоволенні позову витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 22, 33, 34, 49, 82 - 85, 115, 116 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

В И Р І Ш И ЛА:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення складено відповідно до вимог

статті 84 Господарського
процесуального

кодексу України та підписано 03.02.2014.

Головуючий суддя
С.О.
Щербаков

Суддя
О.М.
Архипенко

Суддя
О.О.
Єфременко