ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" лютого 2014 р.
Справа № 918/1909/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "УКРАЇНСЬКА БОРГОВА
КОМПАНІЯ"

до відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю "Швидка
допомога Пульс"

третя особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, ТОВ КБ "Арма"

про стягнення в сумі 234 986 грн. 35 коп.

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: Наумчук С.В., дов. від
18.02.2013 року

від відповідача: Тарасюк Р.В., дов. від
30.12.2013 року

від третьої особи: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам
роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20
ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено
відповідно до ст. 811 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ:

У грудні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Українська боргова
компанія» (надалі - позивач) звернулося
до господарського суду з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Швидка допомога
«Пульс» про стягнення 234 986,35 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

31.01.2008 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю Комерційний банк
«АРМА» (банк) та відповідачем
(позичальник) укладено кредитний
договір № 20/02-К/3, за умовами якого банк
надав відповідачу кредит в сумі 120 000,00
грн. на строк з 31.01.2008 року до 30.01.2010 року
зі сплатою 25% річних.

Банк свої зобов'язання виконав
належним чином, що стверджується
меморіальним ордером № 761877 від 21.01.2008
року.

У свою чергу, відповідач взятих на себе
зобов'язань не виконав, кредитних
коштів та нарахованих процентів не
сплатив, внаслідок чого за ним станом
на 01.05.2013 року утворилася
заборгованість в розмірі 234 986,35 грн., з
яких: 120 000,00 грн. прострочена
заборгованість по тілу кредиту, 114 986,35
грн. прострочена заборгованість по
відсоткам.

08.08.2013 року між банком в особі
ліквідатора Павлини А.Ю. та позивачем
укладено біржову угоду - договір
купівлі-продажу майнових прав за
кредитними договорами, укладеними між
банком та 60 фізичними особами та 45
юридичними особами, у тому числі за
кредитним договором № 20/02-К/3 від 31.01.2008
року.

За актом прийому-передачі майнових
прав № 83 від 14.08.2013 року банк передав
позивачу свої майнові права за
кредитним договором. Відтак, позивач є
правонаступником банку у
правовідносинах з відповідачем.

В матеріально-правове обґрунтування
позивач посилається на ст. ст. 173, 193 ГК
України.

Ухвалою суду від 17.12.2013 року порушено
провадження, справу призначено до
судового розгляду на 24.12.2013 року.

Ухвалою суду від 24.1.2013 року розгляд
справи відкладено на 09.01.2014 року.

Ухвалою суду від 09.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 21.01.2014 року,
зобов'язано позивача надати
обґрунтований розрахунок процентів, у
порядку ст. 38 ГПК України витребувано у
ТОВ КБ "Арма" обґрунтований розрахунок
процентів, нарахованих за кредитним
договором.

Ухвалою суду від 21.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 04.02.2014 року,
зобов'язано позивача надати
обґрунтований розрахунок процентів, у
порядку ст. 27 ГПК України до участі у
справі в якості третьої особи на
стороні позивача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
залучено ТОВ КБ "Арма", зобов'язано ТОВ
КБ "Арма" обґрунтований розрахунок
процентів, нарахованих за кредитним
договором.

Ухвалою суду від 04.02.2014 року розгляд
справи відкладено на 11.02.2014 року,
зобов'язано позивача надати суду
обґрунтований розрахунок процентів,
заявлених до стягнення (із зазначенням
початкового та кінцевого строку їх
нарахування), первинні документи, на
яких ґрунтується вимога про стягнення
процентів (виписка по рахунку, на якому
обліковується заборгованість по
процентам); докази направлення
позовної заяви з доданими до неї
документами третій особі; зобов'язано
третю особу надати суду обґрунтований
розрахунок процентів, нарахованих за
кредитним договором № 20/02-К/3 від 31.01.2008
року (із зазначенням початкового та
кінцевого строку їх нарахування), та
докази, що стверджують порядок їх
нарахування (виписка по рахунку, на
якому обліковується заборгованість по
процентам).

Документи, що витребовувалися судом, ні
позивачем, ні третьою особою надані не
були, відтак справа розглядається за
наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши копії документів на їх
відповідність оригіналам, заслухавши
пояснення присутніх представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

31.01.2008 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю Комерційний банк
«АРМА» (банк) та відповідачем
(позичальник) укладено кредитний
договір № 20/02-К/3 (надалі-договір), за
умовами якого банк надав відповідачу
кредит в сумі 120 000,00 грн. на строк з
31.01.2008 року по 30.01.2010 року включно зі
сплатою 25% річних (п.п. 1.1.-1.3. договору).

Згідно з підп. 3.1.1. п. 3.1. договору банк
зобов'язався на умовах, передбачених п.
2.1. договору, у сумі, що визначена п. 1.1.
цього договору, надати позичальнику
кредитні кошти шляхом їх перерахування
відповідно до цільового призначення за
наданими позичальником письмовими
заявками та документами.

Як встановлено судом з наявних
матеріалів справи, банк свої
зобов'язання виконав належним чином,
кредитні кошти в розмірі 120 000,00 грн.
перерахував, що стверджується
меморіальним ордером № 761877 від 21.01.2008
року.

За п. 2.3. договору позичальник здійснює
повернення кредиту у валюті кредиту
платіжними дорученнями на відкритий
позичковий рахунок № 20630025 у
національній валюті ТОВ КБ «АРМА», МФО
380300.

До обов'язків позичальника, визначених
п. 3.3. договору, відносяться, зокрема
повернення банку суми наданих
кредитних коштів не пізніше
визначеного п. 1.2. договору строку,
сплата процентів за користування
кредитними коштами.

Відповідно до п. 2.4. договору проценти
за користування кредитними коштами
сплачуються позичальником згідно з п.
2.6. договору. Несплата процентів
протягом 20-ти днів після встановленої
п. 2.6. договору дати є підставою для
вимоги дострокового повернення
кредитних коштів, стягнення процентів
за користування кредитними коштами,
неустойки та є підставою для звернення
стягнення на заставлене майно.

Сплата процентів позичальником
здійснюється за фактичний строк
користування кредитними коштами. При
розрахунку плати за користування
кредитом приймається рік і місяць
рівні календарній кількості днів (п. 2.5.
договору).

Пунктом 2.6. договору передбачено, що
проценти за користування кредитними
коштами позичальник самостійно
перераховує у валюті кредиту на
рахунок № 20680172 у національній валюті
ТОВ КБ «АРМА», МФО 380300, щомісячно, не
пізніше 5-го числа місяця, наступного за
місяцем користування кредитними
коштами. Проценти за користування
кредитними коштами сплачуються в день
повернення кредиту.

Частинами 1, 2 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 цієї глави, якщо
інше не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК
України).

За ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна
ставка за кредитом може бути
фіксованою або змінюваною. Тип
процентної ставки визначається
кредитним договором. Розмір процентів,
тип процентної ставки (фіксована або
змінювана) та порядок їх сплати за
кредитним договором визначаються в
договорі залежно від кредитного
ризику, наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Усупереч умовам договору та вимогам
чинного законодавства України
відповідач свій обов'язок щодо
повернення кредитних коштів не
виконав, внаслідок чого за ним
утворилася заборгованість в розмірі 120
000,00 грн.

Крім того, згідно з довідкою ТОВ КБ
"Арма" (без номера та дати) станом на
01.05.2013 року заборгованість
позичальника зі сплати процентів
склала 114 986,35 грн. (без зазначення
періоду їх нарахування).

На підставі Законів України «Про банки
та банківську діяльність», «Про
товарну біржу», Постанови НБУ № 369 зі
змінами та доповненнями, правил
біржової торгівлі ТБ «НАША»,
відповідно до протоколу проведення
відкритих прилюдних біржових торгів
(аукціону) № 3-167 від 08.08.2013 року між
банком (продавець) в особі ліквідатора
Павлини А.Ю., яка діє згідно з
постановою НБУ «Про відкликання
банківської ліцензії та ініціювання
процедури ліквідації ТОВ КБ «АРМА», та
позивачем (покупець) укладено біржову
угоду - договір купівлі-продажу № 3-167
від 08.08.2013 року.

Пунктами 1.1. та 1.2. договору
купівлі-продажу передбачено, що
продавець передає у власність, а
покупець приймає та зобов'язується
оплатити наступне майно: майнові права
за кредитними договорами, укладеними
між банком та 60 фізичними особами і 45
юридичними особами, у тому числі за
кредитним договором № 20/02-К/3 від 31.01.2008
року.

Право власності на майно переходить
від продавця до покупця після передачі
продавцем покупцю майна та документів
на нього згідно з актом
прийому-передачі (п. 2.6. договору).

За актом прийому-передачі майнових
прав № 83 від 14.08.2013 року банк передав
позивачу свої майнові права за
кредитним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу
можуть бути майнові права. До договору
купівлі-продажу майнових прав
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не випливає
із змісту або характеру цих прав.
Предметом договору купівлі-продажу
може бути право вимоги, якщо вимога не
має особистого характеру. До договору
купівлі-продажу права вимоги
застосовуються положення про
відступлення права вимоги, якщо інше не
встановлено договором або законом. До
договору купівлі-продажу на біржах,
конкурсах, аукціонах (публічних
торгах), договору купівлі-продажу
валютних цінностей і цінних паперів
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено законом про ці види
договорів купівлі-продажу або не
випливає з їхньої суті (ч.ч. 2-4 ст. 656 ЦК
України).

У свою чергу, відступлення права вимоги
врегульоване ст.ст. 513-519 ЦК України.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193
ГК України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що вимога про стягнення 120 000,00
грн. простроченої заборгованості за
кредитом є обґрунтованою.

Щодо процентів в розмірі 114 986,35 грн., то
на підтвердження факту даної
заборгованості позивачем надано
довідку про стан заборгованості,
видану ТОВ КБ «Арма». При цьому жодних
первинних доказів, які б стверджували
факт її виникнення, нарахування, з
відображення порядку та періоду такого
нарахування, позивачем та третьою
особою не надано.

Крім того, посилання в довідці на те, що
заборгованість існує станом на 01.05.2013
року, також не може вважатися кінцевим
строком нарахування процентів,
оскільки, знову ж таки, жодних доказів
на підтвердження факту припинення їх
нарахування у зазначений строк
учасниками провадження суду не надано,
а відтак достатні підстави для такого
висновку відсутні.

Суд вважає за необхідне також
зазначити, що обрання періоду часу, за
який стягується заборгованість (у
даному випадку за процентами), є
виключною прерогативою позивача, який
звертаючись за захистом свого
порушеного права, може обрати будь-який
проміжок часу (як весь, так і його
частину) виникнення заборгованості.

У свою чергу, наявні документи у справі
не дають можливості визначитись з
обраним позивачем періодом часу, за
який нараховані до стягнення проценти.

При цьому, як встановлено судом,
відповідно до п. 2.7. договору
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати покупцю майно
та документи на нього згідно з актом
прийому-передачі.

За умовами акту прийому-передачі
одночасно з передачею майнових прав
надано кредитний договір № 20/02-К/3 від
31.01.2008 року та всі пов'язані з ними
документи.

Обов'язок щодо передачі документів, які
засвідчують права, що передаються, та
інформації, яка є важливою для їх
здійснення, передбачений також у ч. 1 ст.
517 ЦК України.

Відсутність первинних документів, на
яких ґрунтується заявлена до стягнення
сума процентів, унеможливлює
перевірку судом її обґрунтованості, а
отже задоволення вимог в цій частині.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень. Відповідно до вимог ст. 34
ГПК України господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи.

Ніякі докази не мають для суду
заздалегідь встановленої сили і
оцінюються судом в розумінні вимог ст.
43 ГПК України за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Таким чином, позивач заявлений до
стягнення розмір процентів належними
та допустимими доказами не
обґрунтував.

За п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (ч. 1 ст. 38 ГПК), то
розгляд справи господарським судом
може здійснюватися виключно за
наявними у справі доказами, і в такому
разі у суду вищої інстанції відсутні
підстави для скасування судового
рішення з мотивів неповного з'ясування
місцевим господарським судом обставин
справи.

Крім того, відповідачем у справі подано
заяву про застосування позовної
давності щодо заявлених позовних вимог
в розмірі 234 986,35 грн.

Судом з наявних матеріалів справи
встановлено, що позивач звернувся до
суду з позовом 13.12.2013 року, що
стверджується штемпелем на конверті,
проставленим підприємством зв'язку.

Пунктом 1.2. кредитного договору
передбачено, що кредитні кошти
надаються строком по 30.01.2010 року.

Будь-яких додаткових договорів, які б
засвідчували факт продовження строку
повернення кредитних коштів, сторонами
суду не надано.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст. 256 ЦК України позовна давність -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Таким чином, позовна давність щодо
вимог про стягнення кредитних коштів
сплила 31.01.2013 року.

Щодо процентів, то як зазначалося,
проценти за користування кредитними
коштами позичальник самостійно
перераховує у валюті кредиту
щомісячно, не пізніше 5-го числа місяця,
наступного за місяцем користування
кредитними коштами. Проценти за
користування кредитними коштами
сплачуються в день повернення кредиту.

Отже, строк сплати процентів
погоджений сторонами та визначений
настанням 5 числа місяця, наступного за
місяцем користування кредитними
коштами, з яким пов'язується початок
перебігу позовної давності щодо вимог
про стягнення процентів (вказана
позиція також відображена у постанові
ВСУ від 06.11.2013 року).

У той же час, позивачем не надано суду
періоду, за який відбулося нарахування
процентів, що унеможливлює
застосування позовної давності щодо
них, оскільки таке застосування
потребує наявності строків -
початкового та кінцевого моментів у
часі, визначення яких відноситься до
виключного права позивача та
реалізація якого до повноважень суду
не входить.

Судом також досліджено наявність
обставин, пов'язаних із вчиненням
відповідачем дії, що свідчить про
визнання ним свого боргу та
перериванням перебігу позовної
давності.

Зокрема, ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Доказів вчинення дій зі сторони
відповідача (визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити борг,
здійснення проплат тощо), які б
свідчили про визнання боргу, сторонами
суду не надано.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

За таких обставин, суд приймає заяву
відповідача у справі щодо спливу
позовної давності.

Стосовно пояснень позивача про
поважність причин пропуску позовної
давності, то останні судом до уваги не
беруться з огляду на таке.

Так, позивач в обґрунтування причин
поважності пропуску позовної давності
зазначає, що ТОВ КБ "Арма" з 15.04.2010 року
знаходиться у процесі ліквідації, що, у
свою чергу, зумовило нестачу трудових
ресурсів, важкий фінансовий стан та
неякісне стягнення дебіторської
заборгованості.

На підтвердження намірів ТОВ "КБ "Арма"
захисти свої майнові права позивач
посилається на ухвалу господарського
суду Рівненської області " 1170/12 від
12.07.2012 року, відповідно до якої позовну
заяву третьої особи до відповідача про
стягнення 241 916,86 грн. повернуто ТОВ КБ
"Арма" без розгляду. Підставою для
такого повернення було те, що позивачем
в порушення приписів ст.ст. 32, 33, 34 ГПК
України не надано належних та
допустимих доказів в підтвердження
недостатності або відсутності коштів
на його рахунках (виписки по
банківському рахунку, довідки про
відсутність коштів на рахунках тощо),
на доведено суду винятковості
обставин, що унеможливлюють сплату
судового збору.

При цьому за вимогами ч. 3 ст. 63 ГПК
України повернення позовної заяви не
перешкоджає повторному зверненню з нею
до суд з загальному порядку після
усунення допущеного порушення.

Отже, третя особа не була позбавлена
можливість в межах позовної давності
звернутися повторно до суду, надавши
належні та допустимі докази в
підтвердження свого скрутного
фінансового стану, для вирішення судом
питання про відстрочку у сплаті
судового збору.

Крім того, за приписами ч.1 ст. 265 ЦК
України залишення позову без розгляду
не зупиняє перебігу позовної давності,
тобто перебіг позовної давності, що
розпочався до подання позову,
продовжується в загальному порядку (п.
4.4.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України, від 29.05.2013
року № 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

Отже, зазначені обставини не можуть
вважатися поважними причинами
пропуску позовної давності.

Також суд вважає за необхідне
зазначити, що позивач у справі є
господарюючим суб'єктом, який здійснює
свою підприємницьку діяльність на
власний ризик.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач придбав у третьої особи
майнові права 08.08.2013 року (з кінцевим
строком повернення кредитних коштів
30.01.2010 року), тобто поза межами
загальної позовної давності.

При цьому придбання позивачем майнових
прав за кредитним договором згідно з
договором купівлі-продажу не впливає
на порядок перебігу позовної давності,
оскільки за ст. 262 ЦК України заміна
сторін у зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності.

Отже, купуючи вказаний борг, позивач
повинен був усвідомлювати усі існуючі
ризики, пов'язані із його стягненням.

У свою чергу, зазначені ризики вплинули
на оціночну вартість майнових прав, що
придбавалися, оскільки борг в розмірі
234 986,35 грн. був куплений за 952,75 грн.
(згідно з актом прийому-передачі
майнових прав).

Зважаючи на викладене, суд не вбачає
підстав для визнання причин пропуску
позовної давності поважними.

Таким чином, підстави для задоволення
позовних вимог - відсутні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85 ГПК
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складене 11.02.2014 року.

Суддя
Андрійчук О.В.