ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.02.14р. Справа № 904/10057/13За позовом
Девладівська сільська рада
Софіївського району Дніпропетровської
області, с. Девладове

до приватного підприємства "МПП Вибір",
м Кривий Ріг

про стягнення 7 537,66 грн.

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Девладівська сільська рада
Софіївського району Дніпропетровської
області, с. Девладове
звернулась до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
приватного підприємства "МПП Вибір", м
Кривий Ріг про стягнення 7 537,55 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачем недоотримано кошти за
використання земельної ділянки від ПП
"МПП Вибір" в розмірі 7537,66 грн., що
відображено в акті
контрольно-ревізійного відділу та
підтверджено постановою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду.

Відповідач надав відзив на позов, в
задоволенні позовних вимог просить
відмовити з посиланням на те, що
відповідачем належними та допустимими
доказами не доведено фактів,
пов'язаних з існуванням чи відсутністю
заборгованості. Крім того, відповідач
подав клопотання про застосування
строків позовної давності.

Клопотання про здійснення технічної
фіксації судового процесу не
заявлялось.

Згідно із ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 10.02.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення відповідно до ч. 2 ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані докази в їх сукупності,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Перевіркою контрольно-ревізійного
відділу у Софіївському районі
встановлено факт недоотримання
фінансових ресурсів Девладівської
сільської ради на суму 16461,57 грн., про що
складно акт №470-1802 від 19.03.2010 року.

Відповідно до вищезазначеного акту
сума недоотриманих коштів за
використання земельної ділянки від
відповідача становить 7 537,66 грн.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
30.05.2013 року по справі №2а
зобов'язано Девладівську сільську раду
виконати вимоги
контрольно-ревізійного відділу в
Софіївському районі від 27.12.20010 р. № 25990
в частині відшкодування недоотриманої
орендної плати за використання земель
сільської ради юридичними та фізичними
особами без укладення договорів оренди
в розмірі 11165,15 грн. в тому числі шляхом
пред'явлення позову.

На виконання виконавчого листа №
2а виданого 24.09.2013 р. Постановою
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області від 22.10.2013 р.
відкрито виконавче провадження №40297310
про зобов'язання Девладівської
сільської ради виконати вимоги
контрольно-ревізійного відділу в
Софіївському районі від 27.09.2010 р. № 25900 в
частині відшкодування недоотриманої
орендної плати за використання земель
сільської ради юридичними та фізичними
особами без укладання договорів оренди
в розмірі 11 165 грн. 15 коп.

Як вбачається з пояснень відповідача,
01.02.2006 р. між Девладівською сільською
радою та ПП "МПГТВибір" укладено
договір оренди земельної ділянки,
зареєстрований у державному реєстрі
20.03.2006 р. за №18. Вказаний договір
укладено строком на 5 років з
переважним правом пролонгації. В
оренду передана земельна ділянка
площею 3,734 га для здійснення
підприємницької діяльності. Орендна
плата за договором складає 2330,00 грн.
Договір передбачає можливість
перегляду розміру орендної плати раз
на рік, однак, позивач не
звертався з відповідними
пропозиціями.

Господарський суд, дослідивши та
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, дійшов
висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з огляду на
наступне.

За приписами пункту 3.7. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011
року, власники землі та
землекористувачі мають право на захист
своїх прав шляхом стягнення збитків з
особи, яка вчинила неправомірні дії
щодо відповідних земельних ділянок, у
випадках, встановлених главою 24
Земельного кодексу України, та за
процедурою, передбаченою Порядком
визначення та відшкодування збитків
власникам землі та землекористувачам,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України № 284 від 19.04.1993 року.

Відповідно до абзацу другого
пункту 2 вказаного Порядку, до складу
комісій включаються представники
Київської, Севастопольської міських,
районних державних адміністрацій,
виконавчих комітетів міських (міст
обласного значення) рад (голови
комісій), власники землі або
землекористувачі (орендарі), яким
заподіяні збитки, представники
підприємств, установ, організацій та
громадяни, які будуть їх
відшкодовувати, представники
державних органів земельних ресурсів і
фінансових органів, органів у справах
містобудування і архітектури та
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських (міст районного
значення) рад, на території яких
знаходяться земельні ділянки.

Згідно з ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого
Кодексу, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються
учасниками судового процесу.
Обставини, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Для застосування такого заходу
відповідальності як стягнення збитків
слід встановлювати наявність у діях
відповідача усіх чотирьох елементів
складу цивільного правопорушення
(протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та збитками і вини).

Відповідно до вимог статті 22
Цивільного кодексу України, особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 224
Господарського кодексу України,
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також
неодержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Отже, відшкодування збитків
можливо лише за наявності складу
правопорушення, до якого входять
наступні елементи: протиправна
поведінка, наявність збитків,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та спричиненням збитків,
вина. Відсутність хоча б одного
елемента складу правопорушення
виключає настання відповідальності у
вигляді відшкодування збитків.

Наявність постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 30.05.2013 року
не позбавляє позивача обов'язку
довести наявність та розмір збитків
належними та допустимими доказами,
передбаченими Порядком визначення та
відшкодування збитків власникам землі
та землекористувачам, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 284 від 19.04.1993 року. Відповідних
доказів позивачем не надано.

Тому суд вважає, що позивачем
належними та допустимими доказами не
доведено понесення збитків у розмірі
заявленому до стягнення.

Враховуючи вищевикладене, в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Суд не вбачає підстав для
застосування строків позовної
давності, на підставі заяви
відповідача, оскільки справу
розглянуто по суті та в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення десятиденного
строку з дня його підписання і може
бути оскарженим протягом цього строку
до Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 14.02.2014
року.

Суддя С.В. Мартинюк