м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Орендного підприємства
«Котовський винзавод» в особі
ліквідатора Сніткіної Ірини
До: 1. Міністерства аграрної політики та
продовольства України
2. Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Одеській
Треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів:
1. Державне підприємство «Котовський
2. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Котовський
Про зобов'язання вчинити дії
Суддя Ващенко Т.М.
Представники учасників судового
Від позивача: Волочай С.П. представник
за довіреністю № б/н від 30.09.13.
Від відповідача-1: Білопольська Н.А.
представник за довіреністю № 31-4/3 від
Від відповідача-2: Сіднєнко О.Л.
представник за довіреністю № 66 від
Від третьої особи-1: не з'явився
Від третьої особи-2: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Орендне підприємство «Котовський
винзавод» в особі ліквідатора
Сніткіної Ірини Анатоліївни (далі -
позивач) звернулось до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Міністерства аграрної політики та
продовольства України (далі -
відповідач-1), Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Одеській області (далі - відповідач-2)
про зобов'язання відповідача-1 привести
наказ № 56 від 28.09.99. у відповідність до
п. 2.14 Угоди від 25.08.99. та вимог п. 26
Порядку, затвердженого наказом Фонду
державного майна України від 07.08.97. № 847,
вказавши в наказі № 56 від 28.09.99., що з
моменту реєстрації створене ДП
«Котовський винзавод» стає
правонаступником ОП «Котовський
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.09.13. порушено провадження у
розгляду на 24.09.13.
В судовому засіданні 24.09.13.
представником позивача підтримано
подану ним 24.09.13. через відділ
діловодства суду заяву про відвід
судді Ващенко Т.М., в задоволенні якої
судом відмовлено, про що судом прийнято
24.09.13. представником відповідача-1 через
відділ діловодства суду подано
письмовий відзив на позовну заяву, в
якому Міністерство аграрної політики
та продовольства України проти позову
заперечує з підстав, викладених в
За результатами судового засідання
24.09.13. на підставі ст. 27 ГПК України
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів - Державне
підприємство «Котовський виноробний
завод» (далі - третя особа-1), розгляд
справи відкладено на 10.10.13., про що судом
прийнято відповідну ухвалу.
07.10.13. представником відповідача-2 через
відділ діловодства суду подано
письмовий відзив на позовну заяву, в
якому він проти позову заперечує з
підстав, викладених в відзиві.
03.10.13. представником позивача через
відділ діловодства суду на підставі ст.
22 ГПК України подано заяву про
уточнення позовних вимог, яку судом
розцінено як заяву про зміну предмету
позову та відповідно до якої Орендне
підприємство «Котовський винзавод» в
особі ліквідатора Сніткіної Ірини
Анатоліївни просить суд:
- визнати незаконним і скасувати наказ
№ 56 від 28.09.99. комітету «Укрсадвинпром»
«Про створення державного
підприємства «Котовський виноробний
- зобов'язати відповідача-1 видати новий
наказ у відповідність до вимог п. 26
Порядку, затвердженого наказом Фонду
державного майна України від 07.08.97. № 847,
та п. 2.14 Угоди від 25.08.99.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що Комітет
«Укрсадвинпром» при створенні ДП
«Котовський винзавод» на переданому
йому майні в своєму наказі № 56 від 28.09.99.
не вказав, що створене державне
підприємство є правонаступником
позивача (ОП «Котовський винзавод») і
такою дією порушив майнові права
держави та інтереси кредиторів
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.10.13.на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
24.10.13. представником позивача через
відділ діловодства суду подано
письмові пояснення по справі.
В зв'язку з перебуванням судді Ващенко
призначено до розгляду на 28.11.13.
За результатами судового засідання
28.11.13. розгляд справи на підставі ст. 77
ГПК України відкладено на 12.12.13.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.12.13. на підставі ст. 27 ГПК
України залучено до участі в розгляді
даної справи в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідачів -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Котовський
винзавод» (далі - третя особа-2); розгляд
справи відкладено на 24.12.13.
За результатами судового засідання
24.12.13., розгляд справи на підставі ст. 77
ГПК України відкладено на 23.01.14., про що
судом прийнято відповідну ухвалу.
При цьому, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 08.01.14. на підставі ст. 69
ГПК України за заявою представника
позивача продовжено строк вирішення
спору в даній справі на п'ятнадцять
Стосовно клопотання позивача про зміну
процесуального статусу відповідача-2
на третю особу, обґрунтованого
приписами ч. 2 ст. 24 ГПК України, суд
відзначає, що вказане клопотання не
підлягає задоволенню з огляду на
Частину другу ст. 24 ГПК України
виключено згідно із Законом України
від 230.6.05. № 2705-IV, натомість, приписами ч.
3 ст. 24 ГПК України встановлено, що
Господарський суд, встановивши до
прийняття рішення, що позов подано не
до тієї особи, яка повинна відповідати
за позовом, може за згодою позивача, не
припиняючи провадження у справі,
допустити заміну первісного
відповідача належним відповідачем.
Разом з тим, нормами чинного
законодавства України, зокрема
Господарського процесуального
кодексу, не передбачено такої
процесуальної дії суду, як зміна
відповідача на третю особу.
Щодо заявленого позивачем усного
клопотання про заміну позивача на його
правонаступника, суд не вбачає підстав
для його задоволення, оскільки
відповідно до ст. 25 Господарського
процесуального кодексу України, у разі
смерті або оголошення фізичної особи
померлою, припинення діяльності
суб'єкта господарювання шляхом
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення), заміни кредитора
чи боржника в зобов'язанні, а також в
інших випадках заміни особи у
відносинах, щодо яких виник спір,
господарський суд залучає до участі у
справі правонаступника відповідної
сторони або третьої особи на будь-якій
стадії судового процесу. При цьому,
правонаступництво має
підтверджуватись належними доказами.
Разом з тим, усне клопотання позивача
не обґрунтоване та не підтверджене
жодними належними доказами, а з наданої
позивачем довідки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців вбачається, що
позивач перебуває в стані припинення.
В судовому засіданні 23.01.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги в повному обсязі.
Представники відповідачів в судовому
засіданні 23.01.14. проти позову
Представники третіх осіб в судове
засідання 23.01.14. не з'явились, вимоги
попередніх ухвал суду в даній справі не
виконали, заяв чи клопотань не подали і
не надіслали, про поважні причини
неявки суд не повідомили, про дату, час
та місце проведення судового засідання
були повідомлені належним чином.
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для відкладення
розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
В судовому засіданні 23.01.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідачів, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -
28.09.99. Комітетом з питань садівництва,
виноградарства та виноробної
промисловості України Міністерства
агропромислового комплексу України
(правонаступником якого є відповідач-1)
видано наказ № 56 «Про створення
державного підприємства «Котовський
виноробний завод» (далі - Наказ), згідно
з яким на підставі Декрету Кабінету
Міністрів України від 15.12.92. "Про
управління майном, що є у
загальнодержавній власності" і на
підставі акта прийому-передачі від
24.09.99. Укрсадвинпромом майна від
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Одеській
області, наказано створити на базі
державного майна, повернутого
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Одеській
області, державне підприємство
"Котовський виноробний завод". Надано
новоствореному підприємству право
юридичної особи та доручено вчинити
дії щодо реєстрації ДП «Котовський
виноробний завод» та розробити Статут
нового підприємства.
Статтею 16 Цивільного кодексу України
встановлено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
Зокрема, серед способів захисту
цивільних прав та інтересів
передбачено визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Наведене кореспондується з положення
ст. 20 Господарського кодексу України.

Вимоги про визнання акта державного чи
іншого органу протиправним та про його
скасування за своєю правовою природою
тотожні вимогам відповідно про
визнання його незаконним та про
визнання його недійсним, а тому
зазначені позовні вимоги підлягають
розгляду господарським судом.
(Інформаційний лист Вищого
господарського суду України № 01-8/675
від 14.08.2007 р. "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у першому
півріччі 2007 року").

Пред'являючи позов про визнання
незаконним і скасування вказаного
наказу № 56 від 28.09.99. та зобов'язання
відповідача-1 видати новий наказ у
відповідність до вимог п. 26 Порядку,
затвердженого наказом Фонду
державного майна України від 07.08.97. № 847,
та п. 2.14 Угоди від 25.08.99., позивач
посилається на те, що Комітет
«Укрсадвинпром» при створенні ДП
«Котовський винзавод» на переданому
йому майні в своєму Наказі № 56 від 28.09.99.
не вказав, що створене державне
підприємство є правонаступником
позивача (ОП «Котовський винзавод») і
такою дією порушив майнові права
держави та інтереси кредиторів
позивача.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.12. «Про судове рішення» встановлено,
що рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як вказано в оспорюваному Наказі, його
видано на підставі Декрету Кабінету
Міністрів України від 15.12.92. "Про
управління майном, що є у
загальнодержавній власності",
положеннями п. 2 якого було встановлено,
що Міністерства та інші підвідомчі
Кабінету Міністрів України органи
державної виконавчої влади відповідно
до покладених на них повноважень:
приймають рішення про створення,
реорганізацію, ліквідацію підприємств,
установ і організацій, заснованих на
загальнодержавній власності;
затверджують статути (положення)
підприємств, контролюють їх дотримання
та приймають рішення у зв'язку з
порушенням статутів (положень);
укладають і розривають контракти з
керівниками підприємств; здійснюють
контроль за ефективністю використання
і збереженням закріпленого за
підприємствами державного майна; дають
згоду Фондові державного майна України
на створення спільних підприємств
будь-яких організаційно-правових форм,
до статутного фонду яких передається
майно, що є загальнодержавною
власністю; готують разом з
відповідними місцевими Радами
народних депутатів висновки та
пропозиції Кабінету Міністрів України
щодо розмежування державного майна між
загальнодержавною, республіканською
(Республіки Крим) і комунальною
власністю; беруть участь у підготовці
та укладанні міжнародних договорів
України з питань загальнодержавної
власності.

Отже, у вказаному Декреті не
встановлено обов'язку Міністерств та
інших підвідомчих Кабінету Міністрів
України органів державної виконавчої
влади при створення, реорганізацію,
ліквідацію підприємств, установ і
організацій, заснованих на
загальнодержавній власності,
вказувати правонаступників юридичних
осіб (підприємств).

Пунктом 26 Порядку повернення
орендованих цілісних майнових
комплексів державних підприємств
після припинення або розірвання
договору оренди, затвердженого наказом
Фонду Державного майна України від
07.08.97. № 847 (далі - Порядок), на який
посилається позивач, передбачено, що з
моменту реєстрації державного
підприємства або господарського
товариства, створеного на майні
орендного підприємства, існування
орендного підприємства припиняється,
створене державне підприємство або
господарське товариство стає
правонаступником орендного
підприємства. Те саме відбувається у
випадку приєднання поверненого
орендованого майна до майна іншого
державного підприємства, після
прийняття рішення про прийняття
поверненого майна на баланс цього
підприємства.

Вказаний пункт Порядку не містить
прямих імперативних приписів щодо
зазначення Міністерствами та іншими
підвідомчими Кабінету Міністрів
України органами державної виконавчої
влади при створенні, реорганізації,
ліквідації підприємств, установ і
організацій, заснованих на
загальнодержавній власності,
правонаступників юридичних осіб
(підприємств).

В акті № б/н від 24.09.99.
приймання-передачі державного майна
орендного підприємства «Котовський
винзавод» у зв'язку з його ліквідацією
(зазначеного в Наказі), про
правонаступництво позивача не
зазначається.

Посилання позивача на порушення форма
вказаного акту та невірність вказаних
в ньому показників не є предметом
розгляду даної справи, як не є
предметом розгляду даної справи
правомірність укладання договору
оренди від 02.10.01. між відповідачем-2 та
третьою особою-2.

Крім вказаного, стверджуючи, що в
Наказі № 56 від 28.09.99. не вказано, що
створене державне підприємство є
правонаступником позивача, чим
порушено майнові права держави та
інтереси кредиторів позивача, позивач
посилається на приписи п. 2.14 Угоди від
25.08.99.

Пунктом 2.14 Угоди від 28.08.99. погоджено, що
з моменту реєстрації державного
підприємства або господарського
товариства, створеного на майні
орендного підприємства, існування
орендного підприємства припиняється,
нове підприємство стає
правонаступником орендаря. Про що
Орендодавець видає наказ.

Вказану Угоду укладено між
організацією орендарів орендного
підприємства «Котовський винзавод» (як
Орендар за Угодою) та Регіональним
відділенням Фону державного майна
України по Одеській області (яке за
Угодою є Орендодавцем).

Таким чином, зазначеним пунктом Угоди
обов'язок по видачі відповідного
наказу покладено на Орендодавця, в
даному випадку відповідача-2.

В той же час, оспорюваний позивачем
Наказ виданий Комітетом з питань
садівництва, виноградарства та
виноробної промисловості України
Міністерства агропромислового
комплексу України (правонаступником
якого є відповідач-1).

Отже, позивачем не надано суду доказів
на підтвердження того, що оспорюваним
Наказом порушено права та охоронювані
законом інтереси позивача та порушено
приписи законодавства України.

При цьому, доказів на підтвердження
того, що Державне підприємство
«Котовський виноробний завод» є
правонаступником позивача, суду не
подано.

Крім того, судом враховано наступне.

Згідно з ст. 59 ГК України припинення
діяльності суб'єкта господарювання
здійснюється шляхом його
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або ліквідації -
за рішенням власника (власників) чи
уповноважених ним органів, за рішенням
інших осіб - засновників суб'єкта
господарювання чи їх правонаступників,
а у випадках, передбачених законами, -
за рішенням суду. Суб'єкт
господарювання ліквідується: за
ініціативою осіб, зазначених у частині
першій цієї статті; у зв'язку із
закінченням строку, на який він
створювався, чи у разі досягнення мети,
заради якої його було створено; у разі
визнання його в установленому порядку
банкрутом, крім випадків, передбачених
законом; у разі скасування його
державної реєстрації у випадках,
передбачених законом.

Скасування державної реєстрації
позбавляє суб'єкта господарювання
статусу юридичної особи і є підставою
для вилучення його з державного
реєстру. Суб'єкт господарювання
вважається ліквідованим з дня внесення
до державного реєстру запису про
припинення його діяльності. Такий
запис вноситься лише після
затвердження ліквідаційного балансу
відповідно до вимог цього Кодексу та
подання головою ліквідаційної комісії
або уповноваженою ним особою
документів для проведення державної
реєстрації припинення юридичної особи
або припинення діяльності фізичною
особою - підприємцем у порядку,
визначеному Законом України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців".

Оголошення про реорганізацію чи
ліквідацію господарської організації
або припинення діяльності
індивідуального підприємця підлягає
опублікуванню реєструючим органом у
спеціальному додатку до газети
"Урядовий кур'єр" та/або офіційному
друкованому виданні органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування за місцезнаходженням
суб'єкта господарювання протягом
десяти днів з дня припинення
діяльності суб'єкта господарювання.

Як відзначалось судом, з наданої
позивачем довідки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців вбачається, що
позивач перебуває в стані припинення.

Таким чином, враховуючи все викладене в
сукупності, позивачем, як в позовній
заяві, так і під час розгляду справи по
суті не наведено обґрунтувань
порушення вищенаведених норм Закону
при прийнятті оспорюваного Наказу.

Позивачем в порушення вимог ст. 33 ГПК
України не надано доказів на
підтвердження невідповідності
оспорюваного акту вимогам
законодавства України.

При цьому, надавши правову оцінку
наведеним позивачем доводам щодо
невідповідності оспорюваного Наказу
вимогам діючого законодавства, у
відповідності до приписів ст. 43 ГПК
України, суд дійшов висновку про
безпідставність позовних вимог.

Крім цього, судом встановлено, що на
підставі ч. 2 ст. 73 Господарського
кодексу України орган державної влади,
до сфери управління якого входить
підприємство, є представником власника
і виконує його функції у межах,
визначених цим Кодексом та іншими
законодавчими актами.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» управління об'єктами
державної власності - здійснення
Кабінетом Міністрів України та
уповноваженими ним органами, іншими
суб'єктами, визначеними цим Законом,
повноважень щодо реалізації прав
держави як власника таких об'єктів,
пов'язаних з володінням, користуванням
і розпоряджанням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб.

Статтею 4 цього Закону серед суб'єктів
управління об'єктами державної
власності визначено:Кабінет Міністрів
України;центральний орган виконавчої
влади, що забезпечує реалізацію
державної політики у сфері управління
об'єктами державної
власності;центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
політику у сфері економічного
розвитку;міністерства та інші органи
виконавчої влади (далі - уповноважені
органи управління); Фонд державного
майна України; органи, що забезпечують
діяльність Президента України,
Верховної Ради України та Кабінету
Міністрів України; органи, які
здійснюють управління державним
майном відповідно до повноважень,
визначених окремими законами; державні
господарські об'єднання, державні
холдингові компанії, інші державні
господарські організації (далі -
господарські структури); Національна
академія наук України, галузеві
академії наук.

При цьому, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» визначено повноваження
уповноважених органів управління, які
відповідно до покладених на них
завдань, зокрема: приймають рішення про
створення, реорганізацію і ліквідацію
підприємств, установ та організацій,
заснованих на державній власності;
ініціюють створення господарських
структур, розробляють проекти їх
установчих документів; затверджують
статути (положення) підприємств,
установ та організацій, що належать до
сфери їх управління, і господарських
структур та здійснюють контроль за їх
дотриманням; укладають і розривають
контракти з керівниками державних
підприємств, установ, організацій і
господарських структур та здійснюють
контроль за їх виконанням; розробляють
стратегію розвитку державних
підприємств і господарських структур.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно з ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
юридичні особи мають право звертатися
до господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного
вбачається, що до господарського суду
вправі звернутися кожна особа, яка
вважає, що її право чи охоронюваний
законом інтерес порушено чи
оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення права та охоронюваних
законом інтересів позивача, в даному
випадку - Орендного підприємства
«Котовський винзавод» в особі
ліквідатора Сніткіної Ірини
Анатоліївни.

Разом з тим, звертаючись з позовом до
Міністерства аграрної політики та
продовольства України, Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Одеській області, позивач не
довів порушення відповідачем своїх
прав і охоронюваних законом інтересів,
як необхідної умови для їх захисту в
судовому порядку.

Зважаючи на встановлені факти та
вимоги вищезазначених правових норм, а
також враховуючи, що позивачем не
доведено обґрунтованість позовних
вимог, а саме, невідповідність
оспорюваного Наказу вимогам чинного
законодавства та порушення прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача на час звернення до суду з
даним позовом, господарський суд
дійшов висновку, що в позові про
визнання незаконним і скасування
оспорюваного Наказу та зобов'язання
відповідача-1 видати новий наказ, слід
відмовити.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
32, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 28.01.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко