ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р.Справа № 922/1976/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Яризька В.О.

при секретарі судового засідання
Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк" в особі філії "Харківське
головне регіональне управління "
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк", м.
Харків, до приватного підприємства
"Т.С.О.", м. Харків, про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - Жегулін Ю.М. (дов.),

відповідача - Радутний О.Е. (дов.)

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк "Приватбанк" в особі
філії "Харківське головне регіональне
управління "ПАТ КБ "Приватбанк"
звернулося з позовом до Приватного
підприємства "Т.С.О." про стягнення
шкоди у розмірі 123478,83 грн., завданої у
зв'язку із розукомплектуванням
автотранспортних засобів переданих на
відповідальне зберігання. Позовні
вимоги обґрунтовані неналежним
виконанням відповідачем, як
зберігачем, укладеного між сторонами
договору відповідального зберігання
автотранспортних засобів від 04.08.2009р.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 21.06.2013р. у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013 р.
перевірене рішення місцевого
господарського суду скасовано та
прийнято нове рішення, яким позов
задоволено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 24.10.2013р. постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013р. та
рішення господарського суду
Харківської від 21.06.2013р. у справі №
922/1976/13 скасовано, справу направлено для
нового розгляду до господарського суду
Харківської області.

Після надходження справи до
господарського суду автоматизованою
системою документообігу суду справу
призначено для розгляду суддя Яризьку
В.О.

В слуханні справи оголошувались
перерви до 10.01.2014р. о 10:00 год., 20.01.2014р. об
11:30 год.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі та просить суд
їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти заявлених позовних
вимог заперечує та просить суд
відмовити у задоволенні позову, з
підстав викладених у відзиві та
додаткових письмових поясненнях.

Суд, розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, встановив наступне.

04.08.2009р. між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (позивач)
та ПП "Т.С.О." (відповідач) було укладено
Договір відповідального зберігання
автотранспортних засобів на
автостоянці № РМ-001-А (далі - Договір),
відповідно до якого відповідач
виступив зберігачем та надав позивачу
машино-місця на автостоянці за адресою
: м. Харків, вул. Єнакіївська, 10, для
довгострокового зберігання
автотранспортних засобів.

Згідно п. 4.4. Договору, договір укладено
строком на один рік з моменту
підписання і вважається автоматично
продовженим, якщо ні одна із сторін не
заявить про його розірвання.

Відповідно до п. 2.1. Договору зберігач
гарантує схоронність АТЗ
(автотранспортних засобів), прийнятого
на зберігання відповідно до цього
договору, і у випадках їх викрадення,
пошкодження і розукомплектування несе
відповідальність згідно закону.

Згідно п. 1.3 договору транспортний
засіб вважається прийнятим на
відповідальне зберігання після
підписання сторонами відповідного
акту прийому-передачі, а також
обов'язкового пломбування ТЗ
поклажодавцем та зберігачем.

Згідно п. 3.1.1. Договору поклажодавець
має право безперешкодного доступу до
переданих на зберігання АТЗ та їх
огляду.

Як зазначає позивач відповідно до
укладеного сторонами договору та
згідно актів прийому-передачі
відповідачу на зберігання були
передані наступні АТЗ:

1.RENAULT PREMIUM 385, реєстраційний номер АХ 71-60
АО;

2.RENAULT MAGNUM, реєстраційний номер АХ 17-52 АН;

3.TROUILLET ET3225, реєстраційний номер АХ 75-56 XX;

4.RENAULT 440 MAGNUM, реєстраційний номер АХ 38-57
AM;

5.RENAULT PREMIUM H420 DCi, реєстраційний номер АХ
21-48 ВМ;

6.MAN TG460, реєстраційний номер АХ 21-44 ВМ;

7.DAF ТЕ 95, реєстраційний номер АХ 80-51 А1;

8.DAF 95.360, реєстраційний номер АХ 57-46 КХ;

9.MAN 19.343, реєстраційний номер АХ 71-59 BE;

10.RENAULT MAGNUM, реєстраційний номер АХ 54-60
ВА.

До матеріалів справи додані відповідні
акти прийому-передачі.

Відповідач вказує на те, що додані до
матеріалів справи акти не відповідають
вимогам договору та не можуть
вважатись належним доказом передачі
позивачем відповідачу автомобілів на
відповідальне зберігання, оскільки
складені неуповноваженими особами,
опломбування автомобілів не здійснено,
вартість переданих автомобілів
сторонами не погоджена. За таких
обставин відповідач вважає, що у нього
не виникло зобов'язань за Договором №
РМ-001-А від 04.08.2009р. щодо відповідального
зберігання спірних автомобілів.

Судом встановлено, що акти приймання -
передачі автотранспортних засобів
складені та підписані працівниками
позивача, про що ним дані відповідні
пояснення, а також працівниками
відповідача. Відповідачем не
заперечувався той факт, що Демченко
Н.Д., Мельник В.Б., Дудко І.В., Киященко є
співробітниками ПП "Т.С.О.".

Судом також встановлено, що сторонами
при складанні вказаних актів не
дотримана умова договору щодо
опломбування автомобілів, які
передаються на зберігання.

Відповідач фактично прийняв
автомобілі на зберігання, відсутність
в актах прийому-передачі посилання на
договір не свідчить про те, що така
передача здійснена не на виконання
спірного договору зберігання,
оскільки, як встановлено судом, інших
договорів між сторонами не укладалось,
відповідачем виставлялись рахунки на
оплату за послуги зберігання саме за
цим договором, позивачем також
здійснювалась оплата за послуги
зберігання саме за цим договором.

Крім того в своєму листі вих. № 74 від
24.07.2012р. відповідач визнає факт
укладення договору, знаходження на
його території 26 одиниць, які
співробітниками банку здавались на
відповідальне зберігання. З тексту
даного листа вбачається, що відповідач
визнає отримання від позивача
автотранспортних засобів на
відповідальне зберігання згідно умов
договору. Даним листом відповідач
повідомив позивача про створення
поклажодавцем фактичних підстав для
припинення дії вказаного договору
згідно до положень його п.3.4 ст.3, а саме -
прострочення оплати більше ніж на 30
днів.

Таким чином, суд вважає
необґрунтованими посилання
відповідача на те, що спірні автомобілі
не отримувались ним на відповідальне
зберігання, а лише знаходились на його
території.

Відповідно до статті 936 Цивільного
Кодексу України за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Приписами статті 949 цього Кодексу
визначено обов'язок зберігача
повернути річ. При цьому, зберігач
зобов'язаний повернути поклажодавцеві
річ, що була передана на зберігання, а
якщо договором передбачено зберігання
знеособлених речей, змішані родові,
тотожну, або обумовлену кількість
речей такого самого роду та якості. Річ
має бути повернена поклажодавцю в
такому стані, в якому вона була
прийнята на зберігання, з урахуванням
зміни її природних властивостей.

Відповідно до ст. 950 ЦК України за
втрату (нестачу) або пошкодження речі,
прийнятої на зберігання, зберігач
відповідає на загальних підставах.

Згідно ст. 951 Цивільного кодексу
України збитки, завдані поклажодавцеві
втратою (нестачею) або пошкодженням
речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у
розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі
суми, на яку знизилася її вартість. Якщо
внаслідок пошкодження речі її
якість змінилася настільки, що вона
не може бути використана за
первісним призначенням, поклажодавець
має право відмовитися від цієї речі і
вимагати від зберігача відшкодування
її вартості.

Приписами ст. 224 ГК України та ст. 22 ЦК
України установлено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки; відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Відповідно до ст.614 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність вини доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник,
який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки. Розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором. Збитки визначаються з
урахуванням ринкових цін, що існували
на день добровільного задоволення
боржником вимоги кредитора у місці,
де зобов'язання має бути виконане, а
якщо вимога не була задоволена
добровільно, - у день пред'явлення
позову, якщо інше не встановлено
договором або законом. Суд може
задовольнити вимогу про відшкодування
збитків, беручи до уваги ринкові ціни,
що існували на день ухвалення рішення.

Згідно ч.1 ст. 218 ГК України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання. Учасник господарських
відносин відповідає за невиконання
або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення. У
разі якщо інше не передбачено законом
або договором, суб'єкт господарювання
за порушення господарського
зобов'язання несе господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних
умов здійснення господарської
діяльності.

Оскільки в даному випадку за
пошкодження речі, прийнятої на
зберігання, зберігач відповідає на
загальних підставах, для застосування
такої міри відповідальності, як
стягнення збитків , потрібна наявність
усіх елементів складу цивільного
правопорушення: 1) протиправної
поведінки; 2) збитків; 3) причинного
зв'язку між протиправною поведінкою
боржника та збитками; 4) вини та
встановлення заходів, вжитих стороною
для одержання такої вигоди.

Як зазначає позивач, в результаті
візуального огляду переданих на
зберігання автотранспортних засобів,
проведеного співробітниками позивача,
було виявлено розукомплектування
вищезазначених автотранспортних
засобів.

Для визначення шкоди завданої
автотранспортним засобам позивачем
було замовлено проведення відповідних
експертних автотоварознавчих
досліджень, копії яких додано до
матеріалів справи.

Загальна вартість збитків позивача,
пов'язаних із розукомплектуванням АТЗ
згідно висновків автотоварознавчих
досліджень становить 123478,83 грн., яку
позивач заявляє до стягнення.

Так, судом встановлено та підтверджено
сторонами, що ними не виконана умова
договору щодо опломбування
автотранспортних засобів, які
передавались позивачем відповідачу на
відповідальне зберігання.

Позивач, з урахуванням умов договору,
мав постійний безперешкодний доступ до
автотранспорту, переданого на
зберігання.

З пояснень відповідача вбачається, що
працівники позивача постійно разом з
іншими особами відвідували майданчик,
де розташовувався автотранспорт,
демонстрували такий автотранспорт
потенційним покупцям. Деякий
автотранспорт прибував на зберігання в
неробочому стані, у зв'язку з чим для
демонстрації його здібностей
позивачем переставлялись деякі робочі
запасні частини з інших автомобілів,
при цьому актів ніяких не складалось, а
відповідач не міг перешкоджати
позивачу в доступі до автотранспорту.

Суд також зазначає, що акти
прийому-передачі, копії яких додані до
матеріалів справи, містять деякий опис
стану автомобілів, але такий опис не є
детальним, даний опис робився
працівниками позивача без залучення
спеціаліста, який би міг кваліфіковано
відобразити всі недоліки та
пошкодження автотранспорту,
переданого на зберігання.

В подальшому висновки
автотоварознавчого дослідження були
складені на підставі заяв позивача та з
урахуванням тих пошкоджень, які були
зазначені позивачем в даних заявах.

При цьому відповідач не був залучений
до огляду машин як працівниками
позивача (про проведений огляд
відповідний акт не складався), так і
спеціалістом, що був залучений до
проведення автотоварознавчого
дослідження.

Як вбачається з висновків
автотоварознавчого дослідження при їх
складанні не враховувався стан
автотранспортних засобів на момент
передачі на зберігання, а вирахувана
сума відновлюваного ремонту на момент
проведення дослідження. На вирішення
експерта не ставилось питання щодо
часу спричинення пошкоджень
автомобілів та чи могли бути
спричинені такі пошкодження саме
внаслідок недбалого зберігання
автотранспорту або з інших причин.

За таких обставин, з урахуванням
відсутності детального опису стану
автомобілів на момент передачі на
зберігання, з урахуванням невиконання
вимоги щодо опломбування автомобілів
при передачі на зберігання, з умови
постійного безперешкодного доступу
працівників позивача з іншими особами
до автомобілів за відсутності
працівників відповідача при такому
доступі та нескладанням акту при
кожному доступі щодо дій, які вчинялись
відносно автотранспорту, суд вважає
недоведеним факт пошкодження
автомобілів внаслідок неналежних умов
зберігання, недоведеним вину
відповідача в такому пошкодженні.

Суд звертає увагу на те, що статтею 951 ЦК
України передбачено, що у разі
пошкодження речі, переданої на
зберігання, відшкодуванню підлягають
збитки, завдані поклажодавцем, у
розмірі суми, на яку знизилася її
вартість.

Однак сторонами при здійсненні
передачі речі на зберігання не
погоджувалась вартість такої речі, а
також вартість автомобілів не
визначалась на момент проведення
автотоварознавчих досліджень. Крім
того позивачем не надано доказів
понесення збитків.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов
висновку про те, що позовні вимоги
нормативно та документально
необґрунтовані та не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Відповідно до положень ст. 122 ГПК
України якщо виконані рішення або
постанова змінені чи скасовані і
прийнято нове рішення про повну або
часткову відмову в позові, або
провадження у справі припинено, або
позов залишено без розгляду,
боржникові повертається все те, що з
нього стягнуто на користь стягувача за
зміненими чи скасованими у відповідній
частині рішенням, постановою. Видача
наказу про повернення стягнутих
грошових сум, майна або його вартості
провадиться господарським судом за
заявою боржника, до якої додається
довідка, підписана керівником чи
заступником керівника і головним
(старшим) бухгалтером, про те, що суму,
стягнуту за раніше прийнятим рішенням,
списано установою банку або майно
вилучено державним виконавцем.

Відповідачем у справі подана заява про
поворот виконання постанови
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013р. у даній
справі, якою стягнуто з Приватного
підприємства "Т.С.О." на користь
Публічного АТ КБ "Приватбанк" в особі
філії "Харківське головне регіональне
управління "ПАТ КБ "Приватбанк" 123478,83
грн. збитків, 2469,58 грн. витрат по сплаті
судового збору за розгляд справи в суді
першої інстанції та 1234,79 грн. витрат по
сплаті судового збору за розгляд
апеляційної скарги, яка виконана
відповідачем, але в подальшому була
скасована постановою Вищого
господарського суду України від
24.10.2013р.

Судом встановлено, що постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013 р.
позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк"
задоволено : стягнуто з Приватного
підприємства "Т.С.О." на користь
Публічного АТ КБ "Приватбанк" в особі
філії "Харківське головне регіональне
управління "ПАТ КБ "Приватбанк" 123478,83
грн. збитків, 2469,58 грн. витрат по сплаті
судового збору за розгляд справи в суді
першої інстанції та 1234,79 грн. витрат по
сплаті судового збору за розгляд
апеляційної скарги.

13.09.2013р. на виконання постанови
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013 р.
господарським судом Харківської
області виданий відповідний наказ.

На підтвердження виконання постанови
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013р. надані
платіжні доручення № 3536 від 25.09.2013р. про
перерахування витрат по сплаті
судового збору за апеляційну скаргу в
сумі 1234,79 грн., № 3537 від 25.09.2013р. про
перерахування судового збору за
розгляд справи в суді 1-ї інстанції в
сумі 2469,58 грн., № 3538 від 25.09.2013р. про
перерахування збитків у сумі 97478,83 грн.,
№ 2 від 25.09.2013р. про перерахування
збитків у сумі 26000,00 грн.; постанова
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу господарського суду
Харківської області від 13.09.2013р.,
виданого у справі № 922/1976/13, у зв'язку зі
сплатою боргу в добровільному порядку.

Постановою Вищого господарського суду
України від 24.10.2013р. постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013р. та
рішення господарського суду
Харківської від 21.06.2013р. у справі №
922/1976/13 скасовано, справу направлено для
нового розгляду до господарського суду
Харківської області.

При прийнятті даного рішення суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

За таких обставин суд вважає за можливе
після набрання даним рішенням законної
сили видати наказ на поворот виконання
постанови Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013р. у
справі № 922/1976/13, стягнувши з Публічного
АТ КБ "Приватбанк" в особі філії
"Харківське головне регіональне
управління "ПАТ КБ "Приватбанк" на
користь Приватного підприємства "Т.С.О."
123478,83 грн. збитків, 2469,58 грн. витрат по
сплаті судового збору за розгляд
справи в суді першої інстанції та 1234,79
грн. витрат по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 82-85
ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ про поворот виконання
постанови Харківського апеляційного
господарського суду від 05.09.2013р. у
справі № 922/1976/13, стягнувши з Публічного
АТ КБ "Приватбанк" в особі філії
"Харківське головне регіональне
управління "ПАТ КБ "Приватбанк" (61010, м.
Харків, вул. Малом'ясницька, 2а, к/р №
0 в Управлінні НБУ України в
Харківській області, МФО 351533, ) на користь Приватного
підприємства "Т.С.О." (61002, м. Харків, вул.
Артема, 24, корп. В-1, р/р 8101 в АТ
АСТРА БАНК, МФО 380548, )
123478,83 грн. збитків, 2469,58 грн. витрат по
сплаті судового збору за розгляд
справи в суді першої інстанції та 1234,79
грн. витрат по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

Повне рішення складено 25.01.2013 р.

Суддя Яризько В.О.