ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2014 р.
Справа № 922/3691/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя
Пушай В.І. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. № 3435
Х/3-9) на рішення господарського суду
Харківської області від 16 жовтня 2013
року у справі № 922/3691/13

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2, м. Дніпропетровськ

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3,
м. Південне Харківської області

про стягнення 17966,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 звернувся до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою про стягнення з відповідача -
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 17966,00
грн. безпідставно набутих за рахунок
позивача грошових коштів та судові
витрати просив покласти на
відповідача.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 16 жовтня 2013
року у справі № 922/3691/13 в задоволенні
позову відмовлено.

Рішення мотивоване з посиланням на те,
що за умови існування між сторонами
правових відносин, неналежне виконання
відповідачем умов договорів може
слугувати підставою для
відповідальності, а не підставою для
повернення коштів відповідно до ст. 1212
ЦК України. Таким чином, кошти набуто за
наявності правової підстави, тому вони
не можуть бути витребувані відповідно
до положень ст. 1212 ЦК України, як
безпідставне збагачення та ін.

Позивач з вказаним рішенням
господарського суду не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішенням господарського
суду Харківської області від 16 жовтня
2013 року у справі № 922/3691/13 повністю та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі, з
мотивів та підстав, зазначених в
апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач зазначає про те, що відповідно
до п. 1.2. договору № 0204-П від 06.03.2011 р.
перевізник здійснює перевезення
вантажу особистим автотранспортом або
залучає третіх осіб з письмової згоди
експедитора. При цьому, між позивачем
та відповідачем ніколи не було жодного
договору транспортного експедирування
вантажів автомобільним транспортом на
міжнародному та внутрішньому
сполученні. Договір № 0204-П від 06.03.2011 р.
регулює правовідносини, які виникли
безпосередньо між позивачем ОСОБА_2 та
ФОП ОСОБА_4 Відповідач - ФОП ОСОБА_3 до
цієї угоди немає ніякого відношення.

На думку позивача суд першої інстанції
в своєму рішенні безпідставно
зазначив, що відповідно до п. 1.2.
договору № 0204-П, ФОП ОСОБА_4 залучено до
перевезення вантажу третю особу, а саме
- відповідача ОСОБА_3

Позивач вказує, що залучити третю особу
для перевезення вантажу можливо тільки
за його письмовою згодою. Такої
письмової згоди позивач ФОП ОСОБА_4
ніколи не надавав, а тому залучення ФОП
ОСОБА_3 для перевезення, що здійснено
ФОП ОСОБА_4 з його власної ініціативи, є
порушенням умов п. 1.2. договору.
Відповідач до суду не надано жодних
доказів письмової згоди позивача на
заміну перевізника, як передбачено п.
1.2. договору.

Позивач наполягає, що відповідач не
може бути стороною у договорі № 0204-П
від 06.03.2011 р., позивача з відповідачем не
пов'язують жодні договірні
правовідносини, а тому помилкове
перерахування коштів на його рахунок є
безпідставно набутим майном.

У запереченні на апеляційну скаргу
відповідач просить суд рішення
господарського суду залишити без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач у призначене судове
засідання не з'явився.

Враховуючи факт належного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду апеляційної скарги, та
те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо
обов`язку господарського суду
витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, судова колегія вважає,
що судом в межах наданих ним
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Неявка в судове засідання представника
відповідача не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила
наступне:

У позовній заяві позивач вказує, що
11.04.2012 р. платіжним дорученням № 263 (а. с.
9) відповідачу ФОП ОСОБА_3 перерахована
грошова сума у розмірі 17966,00 грн. В графі
"призначення платежу" вказано: "оплата
за транспортные услуги согласно счета
№ 1 от 11.04.2012 г. без НДС".

Позивач зазначає, що перерахування
грошових коштів на рахунок відповідача
було помилковим, направленим не на
виконання певних договірних
зобов'язань з ФОП ОСОБА_3.

Зазначені обставини стали підставою
для звернення позивача до суду з
позовом по даній справі.

З матеріалів справи також вбачається,
що господарський суд приймаючи
оскаржуване рішення крім іншого
виходив з того, що за умови існування
між сторонами правових відносин за
договором № 0204-П від 06.03.2011 р., неналежне
виконання відповідачем умов договорів
може слугувати підставою для
відповідальності, а не підставою для
повернення коштів відповідно до ст. 1212
ЦК України. Таким чином, кошти набуто за
наявності правової підстави, тому вони
не можуть бути витребувані відповідно
до положень ст. 1212 ЦК України, як
безпідставне збагачення та ін.

Однак, викладені вище висновки
господарського суду, на думку колегії
суддів, не відповідають фактичним
обставинам спору та матеріалам справи,
їм не надана правильна та належна
правова оцінка, в зв'язку з чим, є
підстави для задоволення апеляційної
скарги і скасування прийнятого по
справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК
України, доказами у справі є будь -які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 626-629 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
зазначених у статті 11 ЦК України.

Відповідно до статті 6 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Пунктом 1 ст. 638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Матеріали справи містять договір
транспортного експедирування вантажів
автомобільним транспортом в
міжнародному та внутрішньому
сполученні № 0204-П від 06.03.11 р. укладений
між ФОП ОСОБА_2 (позивач) та ФОП ОСОБА_4,
який не є стороною у цій справі.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що
згідно з умовами договору перевізник
здійснює перевезення вантажу
особистим автотранспортом або залучає
третіх осіб з письмової згоди
експедитора.

При цьому, надана до матеріалів справи
відповідачем на підтвердження
договірних відносин щодо надання
послуг з перевезення з ФОП ОСОБА_6
вантажу заявка на перевезення № 0204-П
від 04.04.2012 р. (а. с. 35), яку відповідач
вважає додатком до договору № 0204-П від
06.03.2011 р. не має відношення до нього,
оскільки має посилання на договір №
0204-П від 02.04.2012 р.

До того ж, у зазначеній заявці не
йдеться про залучення до її виконання
відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи,
платіжним дорученням № 263 від 11.04.2012 р.
(а. с. 9) позивачем на розрахунковий
рахунок відповідача НОМЕР_3
перерахована грошова сума у розмірі
17966,00 грн. В графі "призначення платежу"
вказано: "оплата за транспортные услуги
согласно счета № 1 от 11.04.2012 г. без НДС".

Позивач зазначає, що перерахування
грошових коштів на рахунок відповідача
було помилковим та не на виконання
якихось певних договірних зобов'язань
з ФОП ОСОБА_3.

При цьому, сторони не надали суду
зазначеного рахунку для здійснення
обставин, підстав та умов його
виставлення і оплати.

Положення глави 83 (набуття, збереження
майна без достатньої правової
підстави) застосовуються незалежно від
того, чи безпідставне набуття або
збереження майна було результатом
поведінки набувача майна, потерпілого,
інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного
кодексу України особа, яка набула або
зберегла майно у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно набуте, згодом відпала. При
цьому, в силу ч. 2 вказаної норми,
зазначені положення застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Отже, із змісту вищевказаної норми
вбачається, що до предмету доказування
у даній справі входить встановлення
наступних обставин: чи набув
відповідне майно відповідач за рахунок
позивача; чи є для цього підстави.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Більш того, з наведених обставин
вбачається, що за наявності договору №
0204-П від 06.03.2011 р. та посилань у заявці на
інший договір № 0204-П від 02.04.2012 р.
сторони не мали намірів виконувати
договір № 0204-П від 06.03.2011 р.

За твердженнями позивача платіжним
дорученням № 263 від 11.04.2012 р. помилково
перераховані на рахунок відповідача
грошові кошти у розмірі 17966,00 грн. з
призначенням платежу "оплата за
транспортные услуги согласно счета № 1
от 11.04.2012 г. без НДС". У матеріалах справи
відсутній цей рахунок та не з'ясовано
його відношення до договору № 0204-П від
06.03.2011 р., а також до договору № 0204-П від
02.04.2012 р. Отже набуття відповідачем
грошових коштів за вказаним платіжним
дорученням вважаються безпідставно
отриманими (набутими) в розумінні ст. 1212
ЦК України.

В даному ж випадку, перераховані
позивачем відповідачу платіжним
дорученням № 263 від 11.04.2012 р. грошові
кошти у розмірі 17966,00 грн., за
відсутності договірних відносин між
сторонами, не можуть вважатися такими,
що перебувають у відповідача на
законних підставах.

При цьому помилкове здійснення
спірного платежу не має відношення до
договору б/н від 20.02.2012 р., оскільки
відсутні вказівки на це та відповідне
погодження сторін.

Разом з тим, відсутня, або може
вважатися такою, що відпала підстава
набуття відповідачем права на спірне
майно, (грошові кошти), оскільки сторони
не довели наявності між ними
відповідних правовідносин та підстав
їх виникнення, умов і обставин
виконання зобов'язання.

Враховуючи викладене, висновки
господарського суду про відмову в
задоволенні позову є такими, що
суперечать матеріалам справи та
вимогам чинного законодавства України,
в зв'язку з чим, відповідне рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню,
а позовні вимоги про стягнення з
відповідача 17966,00 грн. задоволенню.

На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню 1720,50 грн. судового
збору та 860,25 грн. судового збору за
подання апеляційної скарги.

Таким чином, висновки, викладені в
рішенні господарського суду не
відповідають вимогам чинного
законодавства та фактичним обставинам
справи, а мотиви заявника скарги, з яких
вони оспорюються можуть бути підставою
для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 2 ст. 103, ст. ст.
104-105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 16 жовтня 2013
року по справі № 922/3691/13 скасувати та
прийняти нове, яким позов задовольнити.

Стягнути з відповідача - ФОП ОСОБА_3
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1)
на користь позивача - ФОП ОСОБА_2
(АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2)
17966,00 грн., 1720,50 грн. судового збору та
860,25 грн. судового збору за подання
апеляційної скарги.

Наказ доручити видати господарському
суду Харківської області.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови підписано 13.01.2014
р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Плужник О.В.