ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року справа № 919/717/13

Господарський суд міста Севастополя у
складі колегії суддів: головуючого
судді Грицай О.С., суддів -
Архипенко О.М., Сімоходської Д.О., при
секретарі Григор'євій К.Д., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу
за позовом

Прокурора Гагарінського району міста
Севастополя

(99011, м. Севастополь, вул. Корчагіна, 16)

в інтересах держави в особі
Севастопольської міської Ради

(99011, м. Севастополь, вул. Леніна, 3)

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Пісочна бухта"

(99011, м. Севастополь пр. Нахімова, 11)

за участю: третьої особи яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача Державної
Азово-Чорноморської екологічної
інспекції (98612, АР Крим, м. Ялта, вул.
Московська, 45)

про звільнення самовільно занятої
земельної ділянки,

за участю:

прокурора - Шульги А. М. - старший
прокурор відділу, посвідчення №005749 від
25.09.2012;

представників сторін:

позивача - не прибув;

відповідача - Степаненка О. Б -
довіреність від 10.01.2014;

третьої особи - не прибула.

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року прокурор
Гагарінського району міста
Севастополя, виступаючи в інтересах
держави в особі Севастопольської
міської Ради звернувся до
господарського суду міста Севастополя
з позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Пісочна бухта" про
звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані посиланням
на статті 116, 125, 212 Земельного кодексу
України, а також тим, що відповідно до
акту перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства,
складеного Державною
Азово-Чорноморською екологічною
інспекцією, встановлено, що товариство
з обмеженою відповідальністю "Пісочна
бухта" здійснює самовільне зайняття
двох земельних ділянок водного фонду,
загальною площею 0,1496 га, в охоронній
зоні пам'ятки археології
національного значення «Стародавнє
місто - Херсонес Таврійський», а саме:

- земельна ділянка площею 0,1471 га
частково забетонована у бік моря під
час будівництва гідротехнічної
споруди (буни) та засипана у бік моря
ґрунтом та щебенем, самовільно зайнята
та фактично використовується у якості
пляжу;

- земельна ділянка площею 0,0025 га
забетонована у бік моря та
використовується у якості
гідротехнічної споруди (буни).

Ухвалою господарського суду міста
Севастополя від 21.06.2013 порушено
провадження у справі №919/717/13, залучено
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача -
Державну Азово-Чорноморську
екологічну інспекцію та призначений
розгляд справи на 08.07.2013.

Справа розглядалась у судових
засіданнях 08.07.2013 року, 22.07.2013 року,
20.08.2013 року, 04.09.2013 року.

Ухвалою господарського суду міста
Севастополя від 20.08.2013 року вирішено
продовжити строк вирішення спору на 15
днів.

Ухвалами суду від 04.09.2013 року вирішено
призначити у справі земельно-технічну
експертизу, провадження у справі
зупинити.

Ухвалою господарського суду міста
Севастополя від 18.09.2013 року поновлено
провадження у справі, вирішено
здійснювати розгляд справи
колегіально.

Ухвалами господарського суду міста
Севастополя від 26.09.2013 року у справі
призначено земельну - технічну
експертизу, матеріали справи повторно
направлені до Севастопольського
відділення Харківського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ім. засл. проф. Бокаріуса М.С. ,
зупинено провадження у справі.

Супровідним листом від 17.12.2013 року
№2/1676екс справа була повернута до
господарського суду міста Севастополя
у зв'язку з тим, що експертиза не була
сплачена (а.с. 94, том 2).

Розпорядженням В.о. голови суду від
09.01.2014 року №3 замінено члена колегії
суддю Плієву Н.Г. на Архипенко О.М. (а.с.
95, том 2).

Ухвалою господарського суду міста
Севастополя від 09.01.2014 року справа
прийнята до провадження, призначено
розгляд справи у судовому засіданні на
30.01.2014 року.

З письмової думки Севастопольської
міської ради вбачається, що остання
наполягає на задоволенні позову,
посилаючись на те,що ніяких рішень,
щодо передачі у власність або в оренду
не приймалось (а.с. 4, том 2).

У судовому засіданні представник
відповідача надав відзив з якого
вбачається, що відповідач з позовними
вимогами не погоджується, просить у
позові відмовити з наступних підстав:
по - перше, відповідач вважає, що
Севастопольська міська Рада є
неналежним позивачем, а тому
товариство з обмеженою
відповідальністю "Пісочна бухта" не
порушило право позивача; по - друге,
орган який здійснив перевірку та видав
акт перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами не мав
повноважень проводити вищезгадану
перевірку; по-третє відповідач не
погоджується з вартістю самовільно
зайнятих земельних ділянок в розмірі 511
377,58 грн. так як дані земельні ділянки
відносяться до земель водного фонду
(дно територіального моря), відповідно
нормативно грошова оцінка, зазначена
для 1м2 земельної ділянки по вул.
Єфремова, 38 в даному випадку є такою, що
не підлягає застосуванню.

У судове засідання 31.01.2014 року
представник позивача, Державної
Азово-Чорноморської екологічної
інспекції не з'явилися, повідомлені
належним чином, причин не явки не
повідомили.

У судовому засідання прокурором було
заявлено клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку з тим, що
останньому не було відомо про
повернення справи у зв'язку з несплатою
експертизи. Представник відповідача
заперечував проти відкладення
розгляду справи. Судовою колегією було
відмовлено у задоволенні цього
клопотання, оскільки з ухвали суду від
09.01.2014 року вбачається вищенаведене,
тому доводи прокурора є неспроможними.
Прокурор заперечував проти закінчення
розгляду справи по суті, посилаючись на
можливу наявність постанови про
адміністративне правопорушення щодо
відповідача, доказів на підтвердження
вищенаведеного не надав.

За таких підстав, оскільки клопотання
про відкладення розгляду справи від
представника третьої особи, позивача
не надходили, доказів на підтвердження
позиції прокурора не надано, справа
відповідно до статті 75 ГПК України
розглядається без участі
представників позивача, третьої особи,
за наявними в справі доказами, яких
достатньо для вирішення спору по
суті, оскільки подальше відкладення
розгляду справи призведе до
затягування строку вирішення спору.

Крім викладеного судом встановлено, що
15.04.2010 року між закритим акціонерним
товариством «Севастопольстрой» та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Пісочна бухта" був
укладений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, відповідно до пункту
1.1 якого останній прийняв у власність
комплекс будівель, будов та споруд,
загальною площею 7 042,50 кв.м,
розташований на земельній ділянці
площею 37 766 кв.м. (Державний акт на
право постійного користування землею
ІІ-КМ №002762, виданий 22.01.1998 року), що
знаходиться за адресою: місто
Севастополь, вул. Єфремова, 38.

Відповідно до пункту 4.5 договору
продавець зобов'язується всіляко
сприяти покупцю у вирішенні питання
щодо переоформлення земельної ділянки
у користування покупцю. Після
підписання цього договору покупець
зобов'язується на протязі 30 днів
відступити на користь покупця право
користування земельною ділянкою
площею 37 766 кв.м, що знаходиться за
адресою: місто Севастополь, вул.
Єфремова, 38, яка знаходиться у
постійному користуванні продавця на
підставі Державного акту на право
постійного користування землею ІІ-КМ
№002762.

Договором від 23.04.2010 року про внесення
змін до договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 15.04.2010 року були
внесені зміни щодо номеру та дати
Державного акту на право постійного
користування землею, визначено, що
продавець приймає у власність комплекс
будівель за адресою місто Севастополь,
вул. Єфремова, 38, на підставі Державного
акту на право постійного користування
землею ІІ-КМ №002762 та Державного акту на
право постійного користування землею
ІІ-КМ №005324, виданого 16.07.2001 року.

Матеріали справи містять копії
вищенаведених Державних актів (а.с.
109-112, том 1).

Розпорядженням Севастопольської
міської державної адміністрації від
28.03.2001 року №555-р вирішено припинити ЗАО
«Севастопольстрой» у зв'язку з
добровільною відмовою право
постійного користування частиною
земельної ділянки площею 0,1592 га за
адресою вул. Єфремова, 38, яка була
надана для обслуговування будівель та
споруд санаторію-профілакторію, та
перевести цю частину земель до запасу
державної власності, у зв'язку з чим,
зобов'язати останнього віддати
державний акт на право постійного
користування землею №576 від 22.01.1998
року, для внесення до нього відповідні
зміни (а.с. 107, том 1).

Розпорядженням Севастопольської
міської державної адміністрації від
28.03.2001 року №561-р вирішено встановити
цільове призначення частини
земельної ділянки площею 2,0969 га по
вул. Єфремова, 38 для обслуговування
будівель та споруд будинку відпочинку
з віднесення цих земель до категорії
земель населених пунктів реакційного
призначення відповідно до пункту 1.17
Українського класифікатора цільового
використання землі; вирішено надати
останньому новий державний акт на
право постійного користування
частиною земельної ділянки площею 2,0969
га (а.с. 108, том 1).

13.06.2013-18.06.2013 року державним інспектором
охорони навколишнього природного
середовища Азовського та Чорного морів
Державної Азово-Чорноморської
екологічної інспекції Сергієнко К.М.
була проведена позапланова перевірка
дотримання відповідачем вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами, про що складений
відповідний акт (далі по тексту Акт
перевірки).

Відповідно до вказаного Акту було
встановлено, що товариство з обмеженою
відповідальністю «Пісочна бухта»
здійснює самовільне зайняття двох
земельних ділянок водного фонду
загальною площею 0,1496 га в охоронній
зоні пам'ятки археології
національного значення «Стародавнє
місто - Херсонес Таврійський». Усі
самовільно зайняті земельні ділянки
прилягають до земельної ділянки
площею 1,6797 га, розташованої по вул.
Єфремова, 38, право користування якою
надано ПАТ «Севастопольбуд» на
підставі державного акту на право
постійного користування землею ІІ-КМ
№002762 та яка фактично використовується
товариством з обмеженою
відповідальністю «Пісочна бухта», а
саме: земельна ділянка площею
0,1471частково забетонована у бік моря
під час будівництва гідротехнічної
споруди (буни) та засипана в бік моря
ґрунтом та щебенем, самовільно
зайнята та фактично використовується
у якості пляжу; земельна ділянка площею
0,0025 га забетонована у бік моря та
використовується у якості
гідротехнічної споруди (буни). Прохід
до усіх самовільно зайнятих земельних
ділянок можливий тільки через
земельну ділянку площею 1,6797 га,
розташовану по вул. Єфременко, 38, яка
фактично використовується
товариством з обмеженою
відповідальністю «Пісочна бухта» (а.с.
10-18, том 1).

Акт перевірки та План схема(а.с. 19, том 1)
земельної ділянки, що була виготовлена
ЧП "СевГеоУніверсалПроект", стали
підставою для звернення прокурора в
інтересах позивача з даним позовом до
господарського суду.

Відповідно до статті 121 Конституції
України на прокуратуру покладається
представництво інтересів громадян і
держави в судах у випадках,
передбачених законом.

За приписами статті 36-1 Закону України
"Про прокуратуру" представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави.

Згідно з абзацом четвертим частини
першої статті 2 ГПК України
господарський суд порушує справи за
позовами прокурорів, які звертаються
до господарського суду в інтересах
держави. Частиною другою згаданої
статті передбачено, що у позовній заяві
прокурор самостійно визначає, в чому
полягає порушення інтересів держави,
та обґрунтовує необхідність їх
захисту, а також вказує орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

У Рішенні Конституційного Суду України
від 08.04.1999 №3-рп/99 зі справи за
конституційним поданням Вищого
арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України визначено, що державні
інтереси є оціночним поняттям,
прокурор чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Відповідно до пункту 2 резолютивної
частини Рішення Конституційного Суду
України під поняттям "орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах", зазначеним у частині
другій статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України,
потрібно розуміти орган державної
влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

При цьому, відповідні повноваження
органу місцевого самоврядування
визначаються з огляду на вимоги Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні".

Статтею 13 Конституції України
проголошено, що земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Виходячи зі змісту статті 12 Земельного
кодексу України розпорядження землями
територіальної громади міста
Севастополя належить до повноважень
Севастопольської міської Ради, а
відтак прокурор вірно визначив орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Спірні правовідносини є земельними
правовідносинами, а тому підпадають
під правове регулювання як загальних
норм Цивільного кодексу України, так і
спеціальних норм Земельного кодексу
України, Закону України "Про оренду
землі" та Закону України "Про державний
контроль за використанням та охороною
земель".

Згідно зі статтею 13 Конституції
України земля, її надра, атмосфера,
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади.

Відповідно до статті 2 Земельного
кодексу України до земельних відносин
належать відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.

Статтею 123 Земельного кодексу України
визначено порядок надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування та, зокрема,
встановлено, надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування здійснюється на підставі
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі відповідного рішення органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди землі (стаття 124
вказаного Кодексу).

За приписами статей 125, 126 Земельного
кодексу України право на оренду
земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації. Приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється. Право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
посвідчується державними актами, а
право оренди землі оформляється
договором, який реєструється
відповідно до закону.

Згідно з пунктом "б" частини 1 статті 211
вказаного Кодексу громадяни та
юридичні особи несуть цивільну,
адміністративну або кримінальну
відповідальність відповідно до
законодавства за такі порушення, як
зокрема, самовільне зайняття земельних
ділянок.

Законом України "Про державний
контроль за використанням та охороною
земель" визначені правові, економічні
та соціальні основи організації
здійснення державного контролю за
використанням та охороною земель, та
передбачено, що цей Закон спрямований
на забезпечення раціонального
використання і відтворення природних
ресурсів та охорону довкілля
(преамбула Закону).

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону, у
якій міститься визначення термінів,
самовільне зайняття земельної ділянки
- будь-які дії, які свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Розділом 3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України N 6 від
17.05.2011 р. "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" встановлені
положення щодо відповідальності за
порушення земельного законодавства та
у пункті 3.1 визначено, що відповідно до
вимог чинного законодавства
обов'язковою умовою фактичного
використання земельної ділянки є
наявність у особи, що її використовує,
правовстановлюючих документів на цю
земельну ділянку, а відсутність таких
документів може свідчити про
самовільне зайняття земельної ділянки.
Разом з тим, у вирішенні питання про
застосування відповідальності за
самовільне зайняття земельної ділянки
необхідно враховувати, що саме по собі
встановлення судом наявності
фактичного користування земельною
ділянкою без документів, що
посвідчують права на неї, не є
достатньою підставою для кваліфікації
такого використання земельної ділянки
як самовільного її зайняття. У
вирішенні таких спорів необхідно
досліджувати, чи передбачено
спеціальним законом отримання
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку для розміщення певних
об'єктів, причини відсутності таких
документів у особи, що використовує
земельну ділянку, наявність у особи
права на отримання земельної ділянки у
власність чи в користування, вжиття нею
заходів до оформлення права на
земельну ділянку тощо.

Актом перевірки встановлено, що
відповідач здійснив самовільне
зайняття двох земельних ділянок із
земель водного фонду, загальною площею
0,1496 га в охоронній зоні пам'ятника
археології.

Доказів того, що саме відповідачем було
здійснено самовільне зайняття
земельних ділянок площею 0,1496 га, які
забетоновані у бік моря, які фактично
використовується у якості пляжу та
гідротехнічної споруди, не має, як і
доказів використання земельної
ділянки площею 1,6797 га.

Крім того, з висновку Державної
екологічної експертизи (а.с. 136-137, том 1)
вбачається, що передбачені проектом
берегоукріплювальні споруди
забезпечують розмив морського берега
і направлені на збереження цінних
прибережних територій Криму. Вплив
існуючої проектної діяльності на
промислові, сільськогосподарські і
житлові - цивільні об'єкти, соціальну
організацію територій (включаючи зони
рекреації, культурні ландшафти),
пам'ятники архітектури, історії і
культури відсутній. Земельна ділянка
не відноситься до земель заповідного
фонду, не зайнята
сільськогосподарськими культурами.

Вищенаведене не узгоджується з
висновком Державної екологічної
інспекції, відображеної в акті
перевірки, де зазначено про зайняття
земельної ділянки водного фонду в
охоронній зоні пам'ятки археології
національного значення «Стародавнє
місто - Херсонес Таврійський», тобто, є
не зрозумілим та не доведеним, яку саме
земельну ділянку займає відповідач.

У судовому засіданні прокурор не зміг
відповісти на запитання суду щодо
зазначення на плані, який доданий до
Державних актів №002762 та №005324,
місцезнаходження самовільно зайнятої
земельної ділянки, яка , на думку
прокурора, зайнята відповідачем.
Надати таки відомості з врахуванням
плану проведеного ПП
«СевГеоУніверсалПроект» прокурор не
зміг, посилаючись на відсутності знань
у цій галузі. У зв'язку з чим можливість
перевірити реальне місцезнаходження
земельної ділянки, яка, на думку
прокурора, зайнята відповідачем у суду
відсутня.

З наданого прокурором плану схеми
земельної ділянки (а.с. 19, том 1) не
вбачається самовільне зайняття
земельних ділянок саме відповідачем. З
плану схеми вбачається, що її виконав
ОСОБА_6 Однак, така схема не може бути
прийнята судом у якості належного та
допустимого доказу, оскільки у
вступній частині Акту перевірки
відсутні дані про участь зазначеної
особи у цій перевірці, він Акт
перевірки згідно з пунктом 4.19 Порядку 2
не підписував.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що зазначена План-схема, не може бути
належним доказом того, що відповідач
самовільно використовує земельну
ділянку.

Крім того, згідно з пунктом 6.1 Порядок
планування та здійснення контрольних
заходів з питань перевірки стану
дотримання суб'єктами господарювання
вимог земельного законодавства у разі
необхідності в акті перевірки
наводиться план-схема місця
розташування земельної ділянки
(схематичний абрис чи викопіювання з
картографічних матеріалів планів
земельної ділянки з прив'язкою до
місцевості та зазначенням суміжних
землекористувачів). На плані-схемі
вказується загальна площа земельної
ділянки та площа, на якій виявлено
порушення (забруднення, самовільне
зайняття, нецільове використання
земельної ділянки тощо). У Плані-схемі
наданої суду прив'язка до місцевості та
зазначення суміжних
землекористувачів взагалі відсутні.

Позовні вимоги прокурора повністю
ґрунтуються на Акті перевірки, а тому
вказаний доказ підлягає всебічній
оцінці судом на предмет його
належності та допустимості.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель" державний контроль за
використанням та охороною земель усіх
категорій та форм власності здійснює
центральний орган виконавчої влади,
який забезпечує реалізацію державної
політики у сфері нагляду (контролю) в
агропромисловому комплексі. Державний
контроль за дотриманням вимог
законодавства України про охорону
земель здійснює центральний орган
виконавчої влади, який забезпечує
реалізацію державної політики із
здійснення державного нагляду
(контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів.

Статтею 7 цього Закону встановлені
повноваження центрального органу
виконавчої влади, який забезпечує
реалізацію державної політики із
здійснення державного нагляду
(контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів, зокрема: а) здійснення
державного контролю за дотриманням
вимог законодавства України про
охорону земель у частині: додержання
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування, фізичними та
юридичними особами вимог
законодавства України про охорону
земель; консервації деградованих і
малопродуктивних земель; збереження
водно-болотних угідь; виконання
екологічних вимог при наданні у
власність і користування, в тому числі
в оренду, земельних ділянок; здійснення
заходів щодо запобігання забрудненню
земель хімічними і радіоактивними
речовинами, відходами, стічними водами;
додержання встановленого
законодавством України режиму
використання земель
природно-заповідного та іншого
природоохоронного призначення, а також
територій, що підлягають особливій
охороні; додержання вимог екологічної
безпеки під час транспортування,
зберігання, використання, знешкодження
та захоронення хімічних засобів
захисту рослин, мінеральних добрив,
токсичних, радіоактивних речовин та
відходів; додержання екологічних
нормативів з питань використання та
охорони земель; додержання вимог
екологічної безпеки при розробленні
нової техніки і технологій для обробки
ґрунтів, а також під час проектування,
розміщення, будівництва,
реконструкції, введення в дію
підприємств, споруд та інших об'єктів.

Повноваженнями щодо встановлення
самовільного зайняття земельних
ділянок та вжиття відповідно до закону
заходів щодо повернення самовільно
зайнятих земельних ділянок їх
власникам або користувачам цей орган
не наділений.

Такими повноваженнями згідно зі
статтею 6 Закону України "Про державний
контроль за використанням та охороною
земель" наділений центрального органу
виконавчої влади, який забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
нагляду (контролю) в агропромисловому
комплексі.

Крім того, відповідно до статті 4 Закону
України від 05.04.2007, № 877-V "Про основні
засади державного нагляду (контролю) у
сфері господарської діяльності"
виключно законами встановлюються
органи, уповноважені здійснювати
державний нагляд (контроль) у сфері
господарської діяльності.

Орган державного нагляду (контролю) не
може здійснювати державний нагляд
(контроль) у сфері господарської
діяльності, якщо закон прямо не
уповноважує такий орган на здійснення
державного нагляду (контролю) у певній
сфері господарської діяльності та не
визначає повноваження такого органу
під час здійснення державного нагляду
(контролю).

Відповідно до пункту 7 Положення про
Державну екологічну інспекцію України,
затвердженого Указом Президента
України від 13.04.2011 року №454/2011
Держекоінспекція України здійснює
свої повноваження безпосередньо та
через свої територіальні органи в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, морські
екологічні інспекції (Азовська,
Азово-Чорноморська, Північно-Західного
регіону Чорного моря).

Однак, вищенаведене положення так саме
не містить повноважень щодо
встановлення самовільного зайняття
земельних ділянок.

Крім того, можливість здійснення
перевірки та встановлення
екологічними інспекціями факту
самовільного зайняття земельних
ділянок є невизначеною чинним
законодавством, що також знайшло своє
підтвердження у постанові Вищого
господарського суду України від 26.11.2013
року у справі №919/637/13.

Наказом Міністерства аграрної
політики та продовольства України від
25.02.2013 N 132, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 14 березня 2013 р. за N
412/22944, був затверджений Порядок
планування та здійснення контрольних
заходів з питань перевірки стану
дотримання суб'єктами господарювання
вимог земельного законодавства (далі
по тексту Порядок 1). Згідно з пунктом 1.1.
цього Порядку державний нагляд
(контроль) з питань перевірки стану
дотримання суб'єктами господарювання
вимог земельного законодавства
здійснюється Державною інспекцією
сільського господарства України та її
територіальними органами (далі -
інспекційні органи) відповідно до
статей 15 2 та 188 Земельного кодексу
України, статей 5, 6, 9, 10 Закону України
"Про державний контроль за
використанням та охороною земель",
статей 18 1 та 19 Закону України "Про
охорону земель", пунктів 4, 5 Положення
про Державну інспекцію сільського
господарства України, затвердженого
Указом Президента України від 13 квітня
2011 року N 459, пунктів 4, 6 Положення про
державну інспекцію сільського
господарства в Автономній Республіці
Крим, областях, містах Києві та
Севастополі, затвердженого наказом
Міністерства аграрної політики та
продовольства України від 23 грудня 2011
року N 770, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 12 січня
2012 року за N 34/20347. Цей порядок не
передбачає можливість здійснення
такого контролю Державною екологічної
інспекцією та її територіальними
органами.

Наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 10.09.2008 року за № 46,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України від 15 січня 2009 р. за N 18/16034,
затверджений Порядок організації та
проведення перевірок суб'єктів
господарювання щодо дотримання вимог
природоохоронного законодавства (далі
по тексту Порядок 2). Згідно з пунктами
1.2. та 1.3 цей Порядок визначає процедуру
проведення перевірок з питань
здійснення державного контролю у сфері
охорони навколишнього природного
середовища та оформлення їх
результатів та поширюється на
державних інспекторів з охорони
навколишнього природного середовища
Державної екологічної інспекції
України, державної екологічної
інспекції в Автономній Республіці
Крим, державних екологічних інспекцій
в областях, містах Києві та
Севастополі, Державної Азовської
морської екологічної інспекції,
Державної екологічної інспекції
Північно-Західного регіону Чорного
моря, Державної Азово-Чорноморської
екологічної інспекції (далі - органи
Держекоінспекції) та суб'єктів
господарювання.

Наказом Міністерства екології та
природних ресурсів України від 02.10.2012
року № 483, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 04 жовтня 2012 р. за N
1690/22002, затверджені уніфіковані форми
актів перевірок дотримання вимог
природоохоронного законодавства, що
містять перелік питань для здійснення
планових заходів державного нагляду
(контролю), у тому числі акт перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів щодо поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами.

Вказаними нормативними документами
можливість перевірки екологічними
інспекціями самовільного зайняття
земельних ділянок так само не
передбачено.

Суд також зазначає, що згідно з Актом
перевірки предметом цієї перевірки
було дотримання вимог
природоохоронного законодавства у
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
речовинами, а не дотримання
відповідачем вимог земельного
законодавства.

Крім того, Акт перевірки в порушення
пункту 6.2 Порядку 1 та пункту 4.19 Порядку
2 не підписаний представником
відповідача або уповноваженою особою.
Доказів отримання відповідачем
вищенаведеного акту перевірки
матеріали справи також не містять.

Ухвалами суду від 20.08.2013 року, від 09.01.2014
року від позивача та прокурора було
витребувано докази направлення акту
перевірки на адресу відповідача,
відповідно до пункту 4.21 Порядку від
10.09.2008, № 464 "Про затвердження Порядку
організації та проведення перевірок
суб'єктів господарювання щодо
дотримання вимог природоохоронного
законодавства", відповідно до якого у
разі, якщо посадова особа або
уповноважений нею представник суб'єкта
господарювання відмовляється від
отримання акта перевірки особисто, то
такий акт передається через канцелярію
суб'єкта господарювання (із
зазначенням вхідного реєстраційного
номера) або відправляється
рекомендованим листом. До примірника
акта, який зберігається в органі
Держекоінспекції, додаються документи,
що підтверджують факт поштового
відправлення та вручення адресату акта
перевірки. Однак, вищенаведені докази
не були надані суду.

У матеріалах справи наявний припис
Державної Азово- черноморської
екологічної інспекції від 18.06.2013 року
№73 (а.с. 7, т.2) відповідно до якого
зобов'язано відповідача усунути
порушення законодавства щодо
самовільного зайняття двох земельних
ділянок водного фонду, по вул. Єфремова,
38, та термін виконання до 18.07.2013 року, що
свідчить про передчасність самого
позову, оскільки останній був наданий
суду 20.06.2013 року. Доказів на
підтвердження направлення припису на
адресу відповідача матеріали справи
також не містять.

Таким чином, під час проведення
перевірки були допущенні порушення
норм чинного законодавства, що
виключає безумовну можливість
встановлення актом перевірки факту
самовільного користування земельними
ділянками саме відповідачем.

Надані прокурором копії договорів
№П-32-10 від 10.12.2010 року та №17/10-11 від
19.10.2011 року, свідчать про наміри
проектного інституту «Моргидропроект»
та товариства з обмеженою
відповідальністю «Пісочна бухта», а
також ПП «Бетон-2000» з товариством з
обмеженою відповідальністю «Пісочна
бухта», однак, не є належним доказом у
підтвердження самовільного зайняття
земельної ділянки площею 0,1496 га
відповідачем.

Судова колегія зазначає, що не приймає
як належні доказі у справі, надані
прокурором документи, а саме: копії
листа ЗАО «Севастопольстрой» від 15.05.2000
року №170, лист головного лікаря
санаторію-профілакторію, доручення
начальника відділу землевпорядної
експертизи від 26.04.2000 року, наказу від
28.02.1997 року, акту прийому-передачі від
28.02.1997 року, каталогу меж
землекористування, акту огляду №25 від
11.03.2001 року, акту прийому - передачі
земельної ділянки від 18.09.2000 року,
висновку державної землевпорядної
експертизи №1/98 від 04.01.1998 року,
технічного звіту 5.269, паспорту на
ділянку землекористування від 07.04.1995
року, акту узгодження встановлених меж
землекористування, архівного витягу з
протоку №3 від 18.02.1961 року, рішення №73
від 18.02.1961 року, довідки АТ
«Севастопольстрой» №208р (а.с. 11-58, том 2),
оскільки останні стосуються надання
земельних ділянок ЗАО
«Севастопольстрой», та виходить за
межі предмету спору у цій справі.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 49, 75, 82-85, 116, 117 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИЛА:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено - 31 січня 2014
року

Головуючий суддя
О.С. Грицай

Суддя
О. М. Архипенко

Суддя
Д. О. Сімоходська