КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р. Справа№ 910/7907/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Новікова М.М.

при секретарі Євдокимові В.О.

за участю представників

від позивача: Горіна Р.М.,
посвідч. № 004206 від 14.09.2012р.

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: Іжевський Л.В.,
дов. б/н від 08.05.2013р.

Мірошник О.П.,
директор

від відповідача-3: не з'явились

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Заступника
прокурора Житомирської області

на рішення Господарського
суду м. Києва

від 28.10.2013 р.

у справі № 910/7907/13
(головуючий суддя Босий В.П., судді

Баранов Д.О.,
Підченко Ю.О.)

за позовом Прокурора
Коростишівського району

до 1. Житомирської
обласної державної адміністрації

2. Товариства з
обмеженою відповідальністю "Граніт-

Інвест"

3.
Коростишівської районної державної
адміністрації

про визнання
протиправним та скасування

розпорядження
Житомирської обласної державної

адміністрації,
визнання недійсним договору купівлі-

продажу
земельної ділянки та визнання
недійсним

державного акту
на право власності на земельну

ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Коростишівського району
звернувся до господарського суду міста
Києва із позовом до Житомирської
обласної державної адміністрації,
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Граніт-Інвест"
(надалі - "Товариство") та
Коростишівської районної державної
адміністрації про визнання
протиправним та скасування
розпорядження та визнання недійсним
договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
розпорядження Голови Житомирської
обласної державної адміністрації №207
від 25.06.2009 р. є протиправним та підлягає
скасуванню, оскільки при його
прийнятті були порушені норми чинного
законодавства України. Крім того,
прокурором заявлено вимоги про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки від 30.11.2009 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 28.10.2013р. у справі № 910/7907/13 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
заступник прокурора Житомирської
області звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 28.10.2013р. у справі № 910/7907/13 та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до прийняття
невірного рішення.

Розпорядженням в.о. голови Київського
апеляційного господарського суду від
09.12.2013 р. сформовано для розгляду
апеляційної скарги склад колегії
суддів для здійнення апеляційного
провадження колегії у складі:
головуючий суддя Мартюк А.І., судді:
Зубець Л,П., Новіков М.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09.12.2013 р. у
справі № 910/7907/13 у складі колегії
суддів: головуючий суддя Мартюк А.І.,
судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.
апеляційну скаргу заступника
прокурора Житомирської області
прийнято до провадження та призначено
на 11.11.2013р..

17.01.2014р. через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Граніт-Інвест"
надійшли заперечення на апеляційну
скаргу, в якій він зазначає, що
оскаржуване рішення прийнято з
дотриманням норм чинного
законодавства, тому просить суду
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва від 28.10.2013р. у справі №
910/7907/13 без змін.

Представник позивача підтримав доводи
апеляційної скарги та просив суд
апеляційну скаргу задовольнити, а
рішення Господарського суду м. Києва
від 28.10.2013р. у справі № 910/7907/13 скасувати
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти доводів
апеляційної скарги заперечував, просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Київської області від 16.10.2013р. у
справі № 910/17940/13 без змін.

Представники відповідача-1, 3 та інші
учасники у судове засідання не
з'явились. Враховуючи те, що в
матеріалах справи мають місце докази
належного повідомлення всіх учасників
судового процесу про час та місце
проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів вважає можливим здійснити
перевірку рішення першої інстанції у
даній справі в апеляційному порядку за
наявними матеріалами справи та без
участі представників відповідача-1, 3.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та відповідача-2, дослідивши
докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Розпорядженням Голови Житомирської
обласної державної адміністрації "Про
вилучення і надання земельних ділянок
та затвердження матеріалів вибору" №207
від 25.06.2009 р. (надалі - "Розпорядження")
затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок та умови
їх вилучення і надання, вилучено і
надано в постійне користування та
оренду організаціям, підприємствам та
підприємцям земельні ділянки за
переліком згідно з додатком 1.

Пунктом 2 вказаного Розпорядження
встановлено районним державним
реєстраціям за місцем розташування
земельних ділянок видати державні акти
на право постійного користування
земельними ділянками і укласти
договори оренди землі з організаціями,
підприємствами та підприємцями, яким
надаються в оренду земельні ділянки.

Додатком №1 до розпорядження
Товариству під промислову розробку
Кам'яноборідського Північного
родовища габро було виділено із земель
сільськогосподарського призначення,
що перебувають у запасі в межах
Кам'яноборідської сільської ради
Коростишівського району площею 10,0 га (в
тому числі рілля площею 9,5067 га та
болота площею 0,4933 га) в оренду строком
до 27.09.2027 р.

Судом встановлено, що 30.11.2009 р. між
Коростишівською районною державною
адміністрацією (орендодавець) та
Товариством (орендар) було укладено
договір оренди земельної ділянки,
відповідно до п.1 якого орендодавець на
підставі Розпорядження надає, а
орендар приймає строкове платне
користування на умовах оренди земельну
ділянку площею 10 га (рілля 9,5067 га та
болота 0,4933 га) під промислову розробку
Кам'яноборідського Північного
родовища габро за рахунок земель
сільськогосподарського призначення,
що перебувають у запасі в межах
Кам'яноборідської сільської ради
Коростишівського району.

Статтею 12 Конституції України
визначено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно положень ст. 19 Конституції
України органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження) земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України (в редакції,
чинній станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження) до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

До повноважень Кабінету Міністрів
України в галузі земельних відносин
статтею 13 Земельного кодексу України
(в редакції, чинній станом на момент
прийняття оспорюваного розпорядження)
віднесено розпорядження землями
державної власності в межах,
визначених цим Кодексом.

Статтею 17 Земельного кодексу України (в
редакції, чинній станом на момент
прийняття оспорюваного розпорядження)
передбачено, що до повноважень
місцевих державних адміністрацій у
галузі земельних відносин належить,
зокрема, розпорядження землями
державної власності в межах,
визначених цим Кодексом.

Організація, повноваження та порядок
діяльності місцевих державних
адміністрацій визначаються Законом
України "Про місцеві державні
адміністрації" (в редакції, чинній
станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження) статтею 1
якого визначено, що виконавчу владу в
областях і районах, містах Києві та
Севастополі здійснюють місцеві
державні адміністрації, які є
місцевими органами виконавчої влади і
входять до системи органів виконавчої
влади.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації" (в
редакції, чинній станом на момент
прийняття оспорюваного розпорядження)
на виконання Конституції України,
законів України, актів Президента
України, щорічного послання Президента
України до Верховної Ради України про
внутрішнє і зовнішнє становище
України, актів Кабінету Міністрів
України, міністерств та інших
центральних органів виконавчої влади,
які відповідно до закону забезпечують
нормативно-правове регулювання,
власних і делегованих повноважень
голова місцевої державної
адміністрації в межах своїх
повноважень видає розпорядження, а
керівники структурних підрозділів -
накази. Розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, є обов'язковими
для виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами.

Статтею 13 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації" (в редакції,
чинній станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження)
встановлено, що до відання місцевих
державних адміністрацій у межах і
формах, визначених Конституцією і
законами України, належить, зокрема,
вирішення питань щодо використання
землі, природних ресурсів, охорони
довкілля.

В управлінні відповідних місцевих
державних адміністрацій, відповідно до
ст. 15 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації" (в редакції,
чинній станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження)
перебувають об'єкти державної
власності, передані їм в установленому
законом порядку.

Згідно зі ст. 21 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації" (в
редакції, чинній станом на момент
прийняття оспорюваного розпорядження)
місцева державна адміністрація, серед
іншого, розпоряджається землями
державної власності відповідно до
закону.

Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження) землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на такі категорії: землі
сільськогосподарського призначення;
землі житлової та громадської
забудови; землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; землі оздоровчого
призначення; землі рекреаційного
призначення; землі
історико-культурного призначення;
землі лісогосподарського призначення;
землі водного фонду; землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення. Земельні ділянки кожної
категорії земель, які не надані у
власність або користування громадян чи
юридичних осіб, можуть перебувати у
запасі.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження) віднесення земель до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Зміна цільового
призначення земель провадиться
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Статтею 84 Земельного кодексу України
визначено, що у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності. Право державної власності
на землю набувається і реалізується
державою в особі Кабінету Міністрів
України, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних
державних адміністрацій, державних
органів приватизації відповідно до
закону.

За приписами ст. 116 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження) громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону. Набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Частинами 1, 2, 6 статті 149 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній
станом на момент прийняття
оспорюваного розпорядження) земельні
ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування. Вилучення земельних
ділянок провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень. Обласні
державні адміністрації на їх території
вилучають земельні ділянки державної
власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах міст
обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами п'ятою,
дев'ятою цієї статті.

Обгрунтовуючи свої вимоги прокурор
зазначає, що згідно ч. 9 ст. 149 Земельного
кодексу України визначено, що Кабінет
Міністрів України вилучає земельні
ділянки державної власності, які
перебувають у постійному користуванні,
- ріллю, багаторічні насадження для
несільськогосподарських потреб, ліси
площею понад 1 гектар для
нелісогосподарських потреб, а також
земельні ділянки природоохоронного,
оздоровчого, рекреаційного
призначення, крім випадків, визначених
частинами п'ятою - восьмою цієї статті,
та у випадках, визначених статтею 150
цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, в силу
положень Земельного кодексу України та
Закону України "Про місцеві державні
адміністрації" до повноважень
Житомирської обласної державної
адміністрації віднесено, зокрема,
розпорядження земельними ділянками на
її території із земель державної
власності у власність або користування
у межах міст обласного значення та за
межами населених пунктів для всіх
потреб, крім випадків, визначених
частиною третьою, сьомою ст. 122
Земельного кодексу України.

В той же час, положеннями ч. 9 ст. 149
Земельного кодексу України
передбачено виключну компетенцію
Кабінету Міністрів України по
вилученню земельних ділянок державної
власності, які перебувають у
постійному користуванні, в той час як
спірним Розпорядженням було передано в
оренду землі сільськогосподарського
призначення, що перебувають у запасі в
межах Кам'яноборідської сільської ради
Коростишівського району.

Як вбачається з матеріалів справи
документів (довідка Коростишівської
районного відділу земельних ресурсів
№202 від 18.05.2004 р.), спірна земельна
ділянка на момент прийняття
оспорюваного розпорядження перебувала
за межами населених пунктів та
знаходилася на території
Кам'яноборідської сільської ради.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції,
що спірна земельна ділянка на момент
прийняття оспорюваного розпорядження
не відносилась до особливо цінних
земель.

Відповідності до п. 1 роз'яснення
Президії Вищого арбітражного суду
України "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів" від 26.01.2000 р. № 02-5/35 акт
державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

У пункті 2 зазначеного роз'яснення
вказано, що підставами для визнання
акта недійсним є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також
порушення у зв'язку з прийняттям
відповідного акта прав та охоронюваних
законом інтересів підприємства чи
організації - позивача у справі. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, у
господарського суду немає правових
підстав для задоволення позову.

Таким чином суд дійшов висновку, що
приймаючи оспорюване розпорядження,
Житомирська обласна державна
адміністрація діяла в межах
повноважень, визначених Законом
України "Про місцеві державні
адміністрації" та Земельним кодексом
України.

В ч.1 ст. 59 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено,
що рада в межах своїх повноважень
приймає нормативні та інші акти у формі
рішень.

Згідно зі ст. 122 Земельного кодексу
України сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

У відповідності до ст. 152 Цивільного
кодексу України захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється, зокрема, шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

За приписами ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Наведене свідчить про те, що
передумовою для визнання недійсним
акта (рішення) є невідповідність його
вимогам законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт, порушення у зв'язку
з прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку, що
підстави для визнання розпорядження
голови Житомирської обласної
державної адміністрації №207 від 25.06.2009
р. протиправним та таким, що підлягає
скасуванню є необґрунтованими.

Щодо заявлених позовні вимоги про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки від 30.11.2009 р.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Двостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6.
ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, яке не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади, визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Як вбачається з матеріалів справи,
оспорюваний договір було укладено на
підставі Розпорядження, яке не визнано
недійсним, за таких обставин колегія
суддів вважає, що підстав для визнання
недійсним оспорюваного договору не
вбачається.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені скаржником в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
ухвалу Господарського суду м. Києва від
28.10.2013р. у справі № 910/7907/13 прийнято з
повним та всебічним дослідженням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника
прокурора Житомирської області
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду м. Києва від
28.10.2013р. у справі № 910/7907/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/7907/13 повернути
до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів у встановленому законом
порядку.

Головуючий суддя
А.І. Мартюк

Судді
Л.П. Зубець

М.М. Новіков