ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2014 р.
Справа № 914/4546/13

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хоросківський
цукровий завод», м.Хоростків,
Гусятинський район, Тернопільська
область

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства «Львівський
холодокомбінат», м. Львів

про стягнення заборгованості, пені та 3%
річних у розмірі 254 211, 51 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Кміть М.Б.

Представники:

Від позивача: Кулініч Т.М. - представник
за довіреністю від 20.12.2013р.;

Від відповідача: не з`явився.

На розгляд господарського суду
Львівської області Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Хоросківський цукровий завод» подано
позов до Публічного акціонерного
товариства «Львівський
холодокомбінат» про стягнення
заборгованості в сумі 254 211,51 грн.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 03.12.2013р.
прийнято справу до розгляду та
призначено на 23.12.2013р. В судовому
засіданні 23.12.2013р. оголошено перерву до
21.01.2014р. З підстав зазначених в ухвалі
від 21.01.2014р. розгляд справи відкладено
на 29.01.2014р.

В судовому засіданні 29.01.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримував з підстав зазначених в
позовній заяві. Крім цього, подав
банківські виписки за 24.01.2014р. і 27.01.2014р.
для підтвердження оплати відповідачем
боргу та довідку від 29.01.2014р. про стан
заборгованості.

В судове засідання відповідач явки
повноважного представника не
забезпечив, про причини неявки суд не
повідомив, відзиву на позов не подав,
процесуальним правом на захисту свої
інтересів не скористався.

Відповідно до ст. 69 ГПК України суд
обмежений строками розгляду справи.

Справа розглядається відповідно до ст.
75 Господарського процесуального
кодексу України - за наявними у ній
матеріалами.

У судовому засіданні 29.01.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Проаналізувавши матеріали справи,
судом встановлено наступне.

21.06.2013р. між позивачем та відповідачем
було укладено договір поставки № 130675
(далі за текстом - Договір).

Згідно п.1.1. Договору постачальник
(позивач у справі) зобов'язується
передати у власність покупця
(відповідача у справі) для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити наступний товар - цукор білий
кристалічний. Загальна кількість,
часткове співвідношення (асортимент,
сортимент, номенклатура), одиниця
виміру, ціна за одиницю виміру та
загальна ціна якого визначена
сторонами у специфікації або
замовленнях, що є додатком до цього
договору.

09.08.2013р. сторони уклали специфікацію № 3
до Договору, згідно якої постачальник
зобов'язується поставити, а покупець
прийняти та оплатити цукор білий
кристалічний у кількості 200 000 кг ціною
5,60 грн. за один кг з відтермінуванням
оплати протягом 14 календарних днів .

Отже, загальна вартість партії товару,
яка повинна поставитись позивачем
становить 1 120 000,00 грн.

На виконання умов договору позивачем
було поставлено, а відповідачем
отримано товар на загальну суму 1 120 000,00
грн., що підтверджуються товарно -
транспортними накладними № Р3906 від
12.08.2013р. на загальну суму 224 000,00 грн.; №
Р3973 від 15.08.2013р. на загальну суму 224 000,00
грн., № Р4043 від 16.08.2013р. на загальну суму
224 000,00 грн., № Р4083 від 19.08.2013р. на
загальну суму 224 000,00 грн., № Р4158 від
21.08.2013р. на загальну суму 224 000,00 грн. та
заявками (замовленнями) відповідача на
відвантаження товару від 12.08.2013р., від
14.08.2013р., від 16.08.2013р., від 19.08.2013р. та від
21.08.2013р.

Крім цього, підтверджується
видатковими накладними: № 3906 від
12.08.2013р., № 3973 від 15.08.2013р., № 4043 від
16.08.2013р., № 4083 від 19.08.2013р. та № 4158 від
21.08.2013р., які підписані сторонами без
жодних застережень та довіреностями на
отримання товару №1110 від 12.08.2013р., №1160
від 19.08.2013р. та №1177 від 21.08.213р.

Відповідач покладені на нього
зобов'язання щодо оплати отриманого
товару по даних видаткових накладних
за договором в повній мірі не виконав, у
зв'язку з чим у нього заборгованість.

07.10.2013р. позивач надіслав відповідачу
претензію вих. №04/10/2013-1 від 04.10.2013р. з
вимогою оплати заборгованість за
поставлений товар в сумі 300 000,00 грн.
згідно Договору, 3 098,63 грн. - пені, 715,07
грн. - 3% річних.

Дана претензія отримана відповідачем
09.10.2013р., що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення.

Позивач зазначає, що згодом від
відповідача отримав засобами
електронного зв'язку скан-копію листа
№ б/н від 14.10.2013р., в якому
повідомляється про графік погашення
заборгованості (копія листа в
матеріалах справи). Відповідно графіку
відповідач зобов'язаний з 21.10 по 25.10 - 50
000,00 грн., з 28.10 по 25.11 - 50 000,00 грн., з 04.11 по
08.11 - 50 000,00 грн., з 11.11 по 15.11 - 50 000,00 грн., з
18.11 по 22.11 - 50 000,00 грн. та з 25.11 по 29.11 - 50
000,00 грн.

Крім цього, 31.10.2013р. позивачем отримано
лист - відповідь на претензію № 3160 від
28.10.2013р. в якому відповідач визнає
існування боргу в сумі 300 000,00 грн. та
просить реструктуризувати борг згідно
поданого графіку та запевнив, що
заборгованість буде здійснена
відповідно в строки визначених у
графіку погашення заборгованості.

З матеріалів справи вбачається та
пояснень представника позивача, що
відповідач не виконав умов
запропонованого ним графіку погашення
заборгованості і тільки частково
оплатив 25.10.2013р. - 20 000,00 грн. та 08.11.2013р. ще
20 000,00 грн., 14.11.2013р. - 10 000,00 грн. та 20.11.2013р.
- 10 000,00 грн., що підтверджується
банківськими виписками.

Як зазначає позивач в позовній заяві,
що станом на 21.11.2013р. заборгованість у
відповідача перед позивачем становить
240 000,00 грн., які просить стягнути.

З банківських виписок, поданих
позивачем вбачається, що 26.11.2013р.
відповідач оплатив за поставлений
товар 10 000,00 грн.

Крім цього, після звернення позивачем
до суду, відповідач оплатив 04.12.2013р. - 10
000,00 грн.,17.12.2013р. - 10 000,00 грн., 24.12.2013р. - 10
000,00 грн., 25.12.2013р. - 10 000,00 грн., 26.12.2013р. - 10
000,00 грн., 30.12.2013р. - 10 000,00 грн., 13.01.2014р. - 10
000,00 грн., 14.01.2014р. - 10 000,00 грн., 15.01.2014р. - 10
000,00 грн., 16.01.2014р. - 10 000,00 грн., 17.01.2014р. - 10
000,00 грн., 20.01.2014р. - 10 000,00 грн., 24.01.2014р. - 10
000,00 грн. та 27.01.2014р. - 10 000,00 грн., що
підтверджується банківськими
виписками поданими позивачем та
підтримується позивачем.

З довідки вих. № 29/01/14-1 від 29.01.2014р.
поданої позивачем вбачається, що
станом на 29.01.2014р.заборгованість
відповідача перед позивачем становить
90 000,00 грн.

Доказів повного погашення
заборгованості станом на день розгляду
справи сторонами до суду не надано.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського
кодексу України майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу інших актів цивільного
законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли
зобов'язання на підставі договору
купівлі-продажу (поставки) в силу
пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до статті 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона-постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари)в сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послуги, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено - якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно з статті 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.
Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачені наслідки порушення
зобов'язання.

Судом встановлено, що на момент
звернення позивача до суду 02.12.2013р. та
порушення провадження у справі (ухвала
суду від 03.12.2013р.) заборгованість
відповідача за постачання товару
становила 230 000,00 грн., а не 240 000,00 грн., як
зазначено в позовній заяві, оскільки
26.11.2013р. було оплачено відповідачем 10
000,00 грн., що підтверджується
банківською випискою від 26.11.2013р.

Судом також встановлено, що відповідач
після подання позовної заяви до суду
частково оплатив заборгованість в сумі
140 000,00 грн., що підтверджується
банківськими виписками, та довідкою
вих. № 29/01/14-1 від 29.01.2014р. що станом на
29.01.2014р. заборгованість у відповідача
перед позивачем становить 90 000,00 грн. та
не заперечується позивачем.

Відповідно до абзацу 1 та 3 п.4.4.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» Господарський суд
припиняє провадження у справі у зв'язку
з відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. Припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми ГПК можливе в разі,
коли предмет спору існував на момент
виникнення останнього та припинив
існування в процесі розгляду справи.
Якщо ж він був відсутній і до порушення
провадження у справі, то зазначена
обставина тягне за собою відмову в
позові, а не припинення провадження у
справі.

Суд приходить до висновку, про відмову
в позові у частині стягнення 10 000,00 грн.
а щодо стягнення 140 000,00 грн. провадження
у справі слід припинити на підставі п.1-1
ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального
кодексу України.

У зв'язку з цим, позовні вимоги щодо
стягнення основної суми боргу
підлягають частковому задоволенню, а
саме в частині стягнення 90 000,00 грн.
заборгованості за Договором, оскільки
така є обґрунтованою, підтвердженою
матеріалами справи. Факт проведення
відповідачем повної оплати вартості
поставленого позивачем товару
підтверджений не був. Відповідач не
подав належних та допустимих доказів
на заперечення факту існування
заборгованості на суму 90 000,00 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Заявлена позивачем до стягнення сума 3%
річних у розмірі 2 664,67 грн. нарахована
правомірно і підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача
(розрахунок в матеріалах справи).

Пунктом 5.4. Договору, покупець за
порушення обов'язку, визначеного у п. 2.2.
Договору, за вимогою постачальника
зобов'язаний сплатити останньому пеню
у розмірі 0,1% від простроченої суми за
кожен день прострочення із урахуванням
обмежень, встановлених чинним Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Згідно ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями в цьому
Кодексі визначаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало були виконати.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного Банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня (ст.3 Закону).

Суд прийшов до висновку, що заявлена
позивачем до стягнення пеня в сумі 11
546,84 грн. нарахована правомірно і
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача (розрахунок в
матеріалах справи).

Згідно з ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
ст.34 Господарського процесуального
кодексу України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судові витрати, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покласти на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Суд зазначає, що позивачем за подання
позовної заяви до суду платіжним
дорученням № 2897 від 19.11.2013р. сплачено
судовий збір в порядку ч.2 ст. 4 та ст. 6
Закону України «Про судовий збір» в
розмірі 5 268,98 грн. замість належних до
сплати 5 084,23 грн. (254 211,51 грн.* 0,02).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір» сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом.

Таким чином, суд дійшов висновку про
необхідність повернення з Державного
бюджету України зайво сплаченого
судового збору в розмірі 184,75 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст.7 Закону України «Про судовий збір»,
ст.ст. 179, 193, 230, 232, 265 Господарського
кодексу України, ст.ст. 11, 15, 509, 526, 610-612,
625, 626, 629, ч.1 ст.692 Цивільного кодексу
України, та ст.ст. 1, 22, 33, 34, 49, 69, 75, 80, 82, 83,
84, 85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Публічно акціонерного
товариства «Львівський
холодокомбінат» (79025, місто Львів,
вулиця Повітряна, 2; ідентифікаційний
код 01553706) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Хоросківський цукровий завод» (48240,
Тернопільська область, Гусятинський
район, місто Хоростків, вулиця
Заводська, 1; ідентифікаційний код 37753642)
90 000,00 грн. - основного боргу, 2 664,67 грн. -
3% річних, 11 546,84 грн. - пені та 4 884,23 грн.
витрати по сплаті судового збору

3. В стягненні 140 000,00 грн. основного
боргу - провадження у справі припинити.

4. В задоволенні 10 000,00 грн. основного
боргу відмовити.

5. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю «Хоросківський
цукровий завод» (48240, Тернопільська
область, Гусятинський район, місто
Хоростків, вулиця Заводська, 1;
ідентифікаційний код 37753642) з
Державного бюджету України 184,75 грн.
судового збору сплаченого згідно
платіжного доручення № 2897 від 19.11.2013р.

6. Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК
України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення складено
03.02.2014 року.

Суддя
Коссак С.М.