РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.
Справа № 906/1343/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Огороднік К.М.

суддя
Тимошенко О.М. ,

суддя
Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Ващук
К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційні скарги Державної
фінансової інспекції у Житомирській
області, Заступника прокурора
Житомирської області на рішення
господарського суду Житомирської
області від 15.11.2013 року у справі №
906/1343/13 (суддя Кудряшова Ю.В.)

за позовом Першого заступника
прокурора Житомирської області в
інтересах держави в особі Головного
управління Державної казначейської
служби України в Житомирській області

до Комунального підприємства
"Теплозабезпечення"

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: - Державної
фінансової інспекції в Житомирській
області

про стягнення 1298623,89 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Грищенко О.М. за
довіреністю; Городнич Л.В. за
довіреністю; Осадчий А.В. за
довіреністю

третьої особи - не з'явився

прокуратури - Гіліс І.В.

В судовому засіданні 11.02.2014 року
відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора
Житомирської області в інтересах
держави в особі Головного управління
Державної казначейської служби
України в Житомирській області
звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача на користь
держави 1298623,89 грн. матеріальної шкоди.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 15.11.2013 року у
справі № 906/1343/13 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Державна фінансова інспекція у
Житомирській області звернулась до
Рівненського апеляційного
господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
судове рішення у справі та прийняти
нове, яким позов задоволити. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги скаржник посилається на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Крім того, Заступник прокурора
Житомирської області також звернувся
до Рівненського апеляційного
господарського суду із апеляційною
скаргою на вищевказане рішення суду,
відповідно до якої прокурор також
просить скасувати судове рішення у
справі та прийняти нове, яким позов
задоволити. Як на підставу для
скасування рішення суду, прокурор
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Відповідачем подано відзив на
апеляційні скарги, відповідно до якого
останній вважає оскаржуване рішення
суду законним та обґрунтованим,
прийнятим у повній відповідності до
норм матеріального та процесуального
права, відтак просить у задоволенні
апеляційних скарг відмовити, а рішення
суду у справі залишити без змін.

В судове засідання позивач, третя особа
явки повноважних представників не
забезпечили, хоча були належним чином
повідомлені про час та місце слухання
справи судом.

Прокурор підтримав вимоги, що
викладені в апеляційній скарзі та
просив суд задоволити останню. Крім
того, останнім заявлено клопотання про
зупинення провадження у справі до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, яка розглядається Вищим
адміністративним судом України. Судова
колегія, розглянувши вказане
клопотання, дійшла висновку про
необхідність відмови в задоволенні
останнього, оскільки на момент
розгляду справи у суді першої
інстанції постанова Житомирського
окружного адміністративного суду та
ухвала Житомирського апеляційного
адміністративного суду були чинними
Крім того, прийняття судового рішення
Вищим адміністративним судом України
не позбавляє прокурора права
звернутись до суду із заявою про
перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами.

Представники відповідача проти
доводів апеляційної скарги заперечили
та просили судове рішення у справі
залишити без змін.

Дослідивши доводи апеляційних скарг,
наявні матеріали справи, заслухавши
пояснення представників сторін,
прокурора, третьої особи, з урахуванням
правил ст.ст. 99, 101 ГПК України, згідно
яким апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне.

Як підтверджується матеріалами справи,
з 28.05.2012 року по 30.07.2012 року проведено
ревізію фінансово-господарської
діяльності Комунального підприємства
"Теплозабезпечення" (далі - КП
"Теплозабезпечення"), зокрема,
використання коштів субвенції,
виділеної з державного бюджету
місцевим бюджетам для погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, що вироблялась,
транспортувалася та постачалася
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії тарифам, що
затверджувалися або погоджувалися
відповідними органами державної влади
чи органами місцевого самоврядування в
КП "Теплозабезпечення" за період з
01.01.2009 року по завершений звітний
період 2012 року.

За результатами зазначеної ревізії
складено акт від 30.07.2012 року № 62-09/172.

Під час перевірки зроблено висновок та
вказано в акті, що підприємством при
розрахунку фактичної собівартості
теплової енергії для надання населенню
послуг з опалення за 2010 рік включено
витрати на споживання природного газу
в сумі 15990122,16 грн. (14048607,25 + 1941514,92) та,
відповідно, нараховано сплачений ПДВ в
сумі 3198024,43 грн. (2809721,45 + 388302,98). Закупівля
природного газу за державні кошти
Підприємством в 2010 році здійснена
згідно договорів з дочірньою компанією
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України": від 20.12.2010
року № 06/10-2319 ТЕ -10 - по ціні - 1309,20 грн./1000
метрів кубічних (враховуючи ПДВ, збір у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на газ (2%), тарифу
на транспортування газу
магістральними та розподільними
трубопроводами); від 20.12.2010 року № 06/10-2320
БО-10 - по ціні 2957,93 грн./1000 метрів
кубічних (враховуючи ПДВ, збір у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на газ (2%), тарифу
на транспортування газу
магістральними та розподільними
трубопроводами). Однак, в порушення
постанови НКРЕ від 13.07.2010 року № 813, якою
встановлено граничну ціну на природний
газ для суб'єктів господарювання, які
виробляють теплову енергію, у тому
числі блочних (модульних) котелень,
установлених на дахові та прибудованих
(виходячи з обсягу природного газу, що
використовується для виробництва та
надання населенню послуг з опалення та
гарячого водопостачання) на рівні 1309,20
грн. за 1000 метрів кубічних з
урахуванням податку на додану
вартість, збору до затвердженого
тарифу на природний газ у вигляді
цільової надбавки, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом; п. 5, п. 7 Порядку № 503; п. 12
Порядку № 955, п.2.1.1 Норм та вказівок по
нормуванню витрат палива та теплової
енергії на опалення житлових та
громадських споруд, а також
господарсько-побутові потреби в
Україні КТМ 204 України 244-94,
затверджених Держжитлокомунгоспом
України від 14.12.1993, якими визначено, що
загальна кількість теплоти, що
виробляється за рік, визначається як
сума корисної теплоти за рік, втрата
теплоти в мережах, втрат теплоти на
власні потреби котельні та втрат
теплоти внутрішніми трубопроводами
котельні за цей самий період та які
відповідно до п. 3 Порядку № 955 повинні
розподілятися між трьома категоріями
споживачів: населення, бюджетні
установи, інші споживачі, зазначений
граничний рівень ціни на природний газ
для населення повинен застосовуватися
на всі обсяги природного газу, в тому
числі й на обсяги природного газу, які
використовуються на
виробничо-технологічні та власні
потреби. Підприємством в жовтні -
грудні 2010 року завищено фактичні
витрати на виробництво теплової
енергії для надання послуг з
теплопостачання для населення в сумі
1298623, 89 грн., чим нанесено матеріальну
шкоду (збиток) Державному бюджету
України на вказану суму. Таким чином,
при розрахунку фактичної собівартості
теплової енергії для надання населенню
послуг з опалення в жовтні - грудні 2010
року, підприємством при розрахунку
обсягу заборгованості з різниці в
тарифах необхідно було враховувати
ціну на природний газ всього в сумі 1309,
20 грн. за 1000 метрів кубічних, а не ціну
на природний газ, встановлену для
бюджетних установ та для інших
суб'єктів господарювання. Внаслідок
завищення фактичної собівартості
відпущеної теплової енергії для
надання населенню послуг з опалення за
2010 рік, підприємством завищено
дебіторську заборгованість з різниці в
тарифах теплопостачання населення та
зайво отримано субвенції з державного
бюджету в 2011 році сумі 1298623, 89 грн. та як
наслідок, завищено собівартість 1 Гкал
в сумі 11,50 грн.

Висновок перевірки про невірне
застосування відповідачем розрахунку
вартості витрат на виробництво
теплової енергії зумовило збільшення
витрат бюджету на надання субвенції
для покриття різниці в тарифах став
підставою для звернення прокурора до
суду із позовом.

Разом з тим, судом встановлено, що
механізм перерахування у 2011 році
субвенції з державного бюджету
місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, що вироблялася,
транспортувалася та постачалася
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії тарифам, що
затверджувалися або погоджувалися
відповідними органами державної влади
чи органами місцевого самоврядування
визначений відповідним Порядком,
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України № 503 від 11.05.2011 року
(надалі - Порядок № 503).

Відповідно до п. 2 наведеного Порядку
перерахування у 2011 році субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам
на погашення заборгованості з різниці
в тарифах на теплову енергію, що
вироблялася, транспортувалася та
постачалася населенню, яка виникла у
зв'язку з невідповідністю фактичної
вартості теплової енергії тарифам, що
затверджувалися або погоджувалися
відповідними органами державної влади
чи органами місцевого самоврядування,
перерахування субвенції з державного
бюджету місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах
(розрахунки) здійснюється на умовах,
визначених цим Порядком, на суму
заборгованості з різниці в тарифах, що
утворилася у період з 01.10.2009 року по
31.12.2010 року і не погашена на дату
складення довідки про розмір
кредиторської заборгованості місцевих
бюджетів та/або дебіторської
заборгованості учасників розрахунків,
у межах лімітів, установлених Мінфіном
для Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських
держадміністрацій згідно із
затвердженим розподілом видатків
Державного бюджету України на 2011 рік.

Пунктом 6 цього ж Порядку передбачено,
що обсяг заборгованості з різниці в
тарифах обчислюється учасниками
розрахунків на підставі таких
підтвердних документів:

1) розрахунок фактичної собівартості
теплової енергії, що засвідчений
підписом керівника або іншої
уповноваженої особи учасника
розрахунків та скріплений печаткою;

2) копія рішення органу виконавчої
влади, НКРЕ або органу місцевого
самоврядування про затвердження
(погодження) тарифів на теплову
енергію;

3) звіт про витрати з надання послуг з
теплопостачання і фінансові показники
діяльності підприємства за формою № 1С,
що засвідчений підписом керівника або
іншої уповноваженої особи учасника
розрахунків та скріплений печаткою;

4) звіт про постачання теплової енергії
(за формою N 1-теп) звітний кошторис
витрат на виробництво теплоенергії (за
формою N23-енерго), довідка про корисний
відпуск теплової енергії і розрахунки
за неї (за формою N 32-енерго).

Відповідно до п. 7 даного Порядку
розрахунок обсягу заборгованості з
різниці в тарифах складається за
формою згідно з додатком 2,
погоджується із структурним
підрозділом з питань фінансів
відповідного органу виконавчої влади
або виконавчого органу місцевого
самоврядування, який прийняв рішення
про затвердження (погодження) тарифів,
та разом з підтвердними документами
подається територіальним комісіям з
погашення заборгованості підприємств
паливно-енергетичного комплексу (далі -
територіальні комісії), для прийняття
рішення про узгодження обсягу
заборгованості з різниці в тарифах.

Абзацом третім пункту 7 визначено, що
фактичні витрати на послуги з
постачання теплової енергії, що
надаються населенню, визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 10.10.2006 року № 955
"Про затвердження Порядку формування
тарифів на виробництво,
транспортування, постачання теплової
енергії та послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води"
(далі - Порядок № 955) (чинна на момент
спірних правовідносин).

Згідно вимогам пунктів 11 та 12 Порядку №
955 до повної планованої собівартості
реалізованої теплової енергії
включаються прямі матеріальні витрати,
прямі витрати з оплати праці, інші
прямі витрати, змінні
загальновиробничі та постійні
розподілені загальновиробничі витрати
і нерозподілені постійні
загальновиробничі витрати.

До складу прямих матеріальних витрат
включаються витрати, пов'язані,
зокрема, з використанням палива (газу,
мазуту, вугілля тощо) та
електроенергії. Витрати, пов'язані з
використанням палива та
електроенергії, визначаються на основі
діючих цін (тарифів) на
паливно-енергетичні ресурси, але не
вище цін, що склалися на відповідному
ринку. У розрахунку витрат, пов'язаних з
використанням електроенергії для
технологічних потреб, також
враховуються витрати на зумовлену
електромагнітною незбалансованістю
електроустановок технологічно
шкідливу циркуляцію електроенергії
між джерелами електропостачання та
приймачами змінного електричного
струму (у разі відсутності приладів
обліку величина її потужності
визначається відповідно до
нормативів), компенсацією нормативних
теплових втрат у теплових мережах та
іншими технологічними потребами,
визначеними відповідно до нормативів
(норм).

Основні засади планування витрат
зосереджені в пунктах 6-7 вказаного
Порядку №955 у яких визначено наступне.

Планування витрат для включення їх до
повної планованої собівартості
теплової енергії здійснюється з
урахуванням витрат з операційної
діяльності, фінансових витрат,
пов'язаних з основною діяльністю. До
планованих витрат з операційної
діяльності включаються:

- планована собівартість реалізованої
теплової енергії;

- адміністративні витрати, витрати із
збуту теплової енергії та інші
операційні витрати.

КП "Теплозабезпечення" окрім
вищенаведених нормативних актів для
визначення обсягів природного газу,
які використовуються для виробництва
теплової енергії для населення, які є
складовими повної собівартості
вироблення теплової енергії, при
складанні розрахунку різниці в тарифах
за 2010 рік застосувало норми Методики
визначення обсягів природного газу,
які використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів,
яка затверджена наказом № 288
Міністерства палива та енергетики
України від 15.07.2010 року (далі - Методика
№ 288), адже відповідно до п. 2 цього
наказу застосування цієї Методики є
обов'язковим для суб'єктів
господарювання різних форм власності,
які використовують природний газ для
виробництва теплової енергії для
опалення та гарячого водопостачання.

Так згідно з Методикою № 288
теплогенеруючі підприємства
визначають обсяги природного газу за
ціною, яка відповідно до постанови НКРЕ
від 13.07.2010 року № 813 "Про затвердження
граничного рівня ціни на природний газ
для суб'єктів господарювання, які
виробляють теплову енергію, у тому
числі блочних (модульних) котелень,
установлених на дахові та
прибудованих", складає 1091 грн./1000м. куб.
(без ПДВ).

Однак до граничної ціни не включено
повний обсяг виробництва теплової
енергії для потреб населення, а входить
лише та частка теплової енергії
("корисний відпуск"), яка спожита
населенням до точки продажу (зовнішня
стіна житлового будинку).

Таким чином під час формування
граничного рівня ціни на природний газ
для відповідних суб'єктів
господарювання не враховується обсяг
теплової енергії, яка при
транспортуванні по трубопроводам
втрачається згідно зі встановленими та
затвердженими технологічними
нормативами.

Тому відповідач в силу норм Методики №
288 підприємство зобов'язане
закуповувати природний газ на
виробництво частини теплової енергії
для потреб населення, яка втрачається
відповідно до технологічних
нормативів у процесі транспортування
за ціною 2957,93грн./1000м. куб. (без ПДВ), що
фактично дорівнює ціні виробництва
теплової енергії для бюджетних та
інших споживачів.

На момент виникнення даних
правовідносин з перерахування у 2011
році субвенції з державного бюджету
місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію чинними були всі
вищеперераховані нормативно-правові
акти.

На виконання п. 7 Порядку № 503 КП
"Теплозабезпечення" було складено
розрахунок обсягу заборгованості з
різниці в тарифах за встановленою
формою на суму 2216279,00 грн.

Згідно протоколу № 1 від 23.05.2011 року
засідання територіальної комісії з
питань погашення заборгованості
підприємств паливно-енергетичного
комплексу Житомирської області на
підставі розрахунків та підтвердних
документів підприємств
теплопостачання житлово-комунального
господарства було вирішено узгодити
обсяги заборгованості минулих років з
різниці в тарифах на теплову енергію,
серед інших для КП "Теплозабезпечення"
2216279,00 грн.

Також пунктом 4 Порядку № 503
передбачено, що підставою для
проведення розрахунків є договір про
організацію взаєморозрахунків, який
укладається за формою згідно з
додатком 1 між учасниками розрахунків
на підставі документа, що підтверджує
наявність в учасників розрахунків
кредиторської та/або дебіторської
заборгованості на дату підписання
такого договору (без урахування пені,
штрафних та фінансових санкцій, що
нараховані підприємствам
теплоенергетики на заборгованість за
природний газ). Учасниками розрахунків
є відповідні територіальні органи
Казначейства, місцеві фінансові
органи, підприємства, що виробляють,
постачають та транспортують теплову
енергію для населення, незалежно від
форми власності, Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України",
її дочірня компанія "Газ України" та її
філії, суб'єкти господарювання, що
здійснюють постачання природного газу
за регульованим тарифом.

На виконання вищезазначених положень
Порядку № 503 11.06.2011 року було укладено
договір № 246/503 про організацію
взаєморозрахунків та згідно з пунктами
7 та 8 якого Управління
житлово-комунального господарства
Коростенської міської ради
перераховує КП "Теплозабезпечення"
кошти в сумі 2216279,00 грн. для погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, а КП
"Теплозабезпечення" в свою чергу,
перераховує на рахунок Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" кошти в сумі 2216279,00 грн. для
погашення заборгованості за природний
газ згідно з договором від 14.10.2010 року №
06/10-1120ТЕ-10 за 2010 рік.

Відповідач у повному обсязі виконав
свої зобов'язання за договором № 246/503
від 11.06.2011 року про організацію
взаєморозрахунків, тобто перерахував
отримані від Управління ЖКГ
Коростенської міської ради кошти в
сумі 2216279,00 грн. на рахунок ДК "Газ
України".

В свою чергу, НАК "Нафтогаз України", як
сторона цього Договору, перерахувала
отримані 2216279,00 грн. до спеціального
фонду Державного бюджету у вигляді
сплати податку на додану вартість за
імпортований природний газ.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду унормовані ст. 1166
ЦК України. За приписами вказаної
норми, майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається з матеріалів справи
предметом даного спору є стягнення
шкоди з відповідача в сумі 1298623,89 грн.
заподіяної внаслідок завищення
відповідачем дебіторської
заборгованості з різниці в тарифах
теплопостачання для населення та зайво
отриманих коштів субвенції з
державного бюджету в 2011 році.

Згідно п. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1)
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Приписами вказаної статті передбачено
необхідність наявності складу
цивільного правопорушення, а саме: а)
наявність шкоди; б) протиправна
поведінка заподіювача шкоди; в)
причинний зв`язок між шкодою та
протиправною поведінкою заподіювача;
г) вина.

Під шкодою розуміють зменшення або
втрату певного особистого чи майнового
блага.

Протиправною є поведінка, яка не
відповідає вимогам закону, тягне за
собою порушення (зменшення, обмеження)
майнових прав (благ) і законних
інтересів іншої особи.

Причинний зв'язок між протиправною
поведінкою і шкодою полягає в тому, що:
1) протиправна поведінка завжди передує
в часі шкідливому результату, що
настав; 2) шкідливий результат є
наслідком саме цієї протиправної
поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки
тоді є причиною шкоди, коли вона прямо
(безпосередньо) пов'язана зі збитками.
Непрямий (опосередкований) зв'язок між
протиправною поведінкою і шкодою
означає лише, що поведінка оцінюється
за межами конкретного випадку, і,
відповідно, за межами юридично
значимого зв'язку.

Відсутність будь-якого з цих елементів
виключає відповідальність у вигляді
стягнення збитків, якщо інше не
передбачено законом.

Господарським судом Житомирської
області обґрунтовано зазначено, що на
момент складання розрахунків обсягу
заборгованості з різниці в тарифах
чинними були і постанова НКРЕ від 13.07.2010
року № 813, і Методика визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів,
яка затверджена наказом № 288
Міністерства палива та енергетики
України від 15.07.2010 року. Рішенням
Державної служби України з питань
регуляторної політики та розвитку
підприємництва від 29.10.2012 року № 6 "Про
необхідність усунення Міністерством
енергетики та вугільної промисловості
України порушень принципів державної
регуляторної політики" дію Методики №
288 призупинено лише з 30.12.2012 року. До
вказаного моменту відповідач
застосовував положення Методики № 288,
вважаючи останні обов'язковими для
суб'єктів господарювання різних форм
власності, які використовують
природний газ для виробництва теплової
енергії для опалення та гарячого
водопостачання.

Крім того, територіальною комісією з
питань погашення заборгованості
підприємств паливно-енергетичного
комплексу Житомирської області було
узгоджено обсяги заборгованості
минулих років з різниці в тарифах на
теплову енергію в сумі 2216279,00грн.

Колегія суддів погоджується із такими
доводами місцевого господарського
суду та вважає відсутнім такий
обов'язковий елемент цивільного
правопорушення як наявність вини у
діях відповідача.

Вищенаведеним також спростовуються
доводи Державної фінансової інспекції
у Житомирській області та Заступника
прокурора Житомирської області,
викладені в апеляційних скаргах, які
стосуються застосування відповідачем
Методики № 288 при формуванні тарифів
для населення та вартості їх
відшкодування із Державного бюджету за
рахунок субвенції.

Крім того, договір про організацію
взаєморозрахунків від 10.06.2013 року, за
яким відповідач отримав субвенцію з
державного бюджету на погашення
різниці в тарифах, укладався згідно
постанови Кабінету Міністрів України
№ 503 від 11.05.2011 року, виконаний всіма
сторонами в повному обсязі. Вказаний
договір не є розірваним або визнаним
недійсним в судовому порядку. Актом
ревізії підтверджено, що договірні
зобов'язання сторонами виконано в
повному обсязі, а також не встановлено
факту одержання відповідачем зайвих
коштів, що перевищують суму субвенції,
зазначеної в договорі.

Судова колегія також погоджується із
місцевим господарським судом, що акт
Коростенської об'єднаної державної
фінансової інспекції № 62-09/172 від 30.07.2012
року не є належним та допустимим
доказом наявності вини відповідача та
завданні майнової шкоди державі,
оскільки останній не є
нормативно-правовим актом, а носить
лише інформаційний характер, тому не
може бути предметом судового розгляду.

Доводи наведені Державною фінансовою
інспекцією у Житомирській області,
Заступником прокурора Житомирської
області в апеляційних скаргах не
можуть бути підставою для скасування
чи зміни рішення господарського суду
Житомирської області судом
апеляційної інстанції.

З урахуванням вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що вирішуючи спір по
суті заявлених вимог, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку, дійшов правильних
висновків щодо прав та обов'язків
сторін, які ґрунтуються на належних та
допустимих доказах, й ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому у суду
апеляційної інстанції відсутні
підстави для його скасування чи зміни
та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105
ГПК України, Рівненський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Державної
фінансової інспекції у Житомирській
області, Заступника прокурора
Житомирської області залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду Житомирської області від 15.11.2013
року у справі № 906/1343/13 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Огороднік К.М.

Суддя
Тимошенко О.М.

Суддя
Коломис В.В.