ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.01.2014
Справа № 905/9054/13

Суддя господарського суду Донецької
області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання
Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом: Прокурора м. Донецька в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Донецькій
області, м.Донецьк

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «НВП
Укрнафтогазобладнання», м.
Донецьк

про стягнення 30698,05рн.

Від прокурора: Осипенко Ю.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Хорошко К.М. - за
довіреністю;

від відповідача: не з'явився ;

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Прокурором м. Донецька
в інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Донецькій
області, м.Донецьк, до Товариства з
обмеженою відповідальністю «НВП
Укрнафтогазобладнання», м. Донецьк про
стягнення заборгованості в сумі
27364,60грн., пені в сумі 596,99грн. та штрафу в
сумі 2736,46грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
прокурор посилався на те, що відповідно
до умов укладеного договору оренди
№4021/2009 від 14.12.2009р. відповідач взяв на
себе зобов'язання щодо сплати орендної
плати, однак у встановлений строк та
належним чином їх не виконав у
результаті чого за відповідачем
утворилася заборгованість по орендним
платежам у розмірі 27364,60грн., що стало
підставою для нарахування пені в сумі
596,99грн. та штрафу в сумі 2736,46грн.

Відповідач у судове засідання не
з'являвся, відзив на позовну заяву не
надав. Про дату та час судового
засідання відповідач був повідомлений
належним чином, ухвала про порушення
провадження у справи та про
відкладення розгляду справи були
надіслані за адресою, яка зазначена у
позовній заяві та яка відповідає
адресі, що міститься в у Витягу з
єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. За
приписами п. 3.9.1. Постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" доказом повідомлення
сторони про час і місце розгляду
справи в разі неповернення ухвали
підприємством зв'язку може бути й
долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Відтак відповідно до положень ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, справу розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

За клопотанням прокурора та
представника позивача справа
слухалась без фіксації судового
процесу технічними засобами.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції
України, статті 9 Європейської хартії
регіональних мов або мов меншин
(ратифікована Законом України від 15
травня 2003р. N802), статті 3 Декларації прав
національностей України ( від 1
листопада 1991р. N1771), статті 12 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", статті 14 Закону України «Про
засади державної мовної політики» (від
03 липня 2012р. №5029-VІ) та усним
клопотанням представника позивача та
прокурора, справа розглядалась
російською мовою.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення прокурора та
представника позивача, господарський
суд встановив:

Між Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Донецькій
області (Орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «НВП
Укрнафтогазобладнання» (Орендар) 14
грудня 2009р. був укладений договір
оренди №4021/2009 нерухомого майна, що
належить до державної власності.

За умовами укладеного договору (п.1.1.)
Орендодавець передав, а Орендар
прийняв в строкове платне користування
державне майно - нежитлові вбудовані
приміщення четвертого поверху
адміністративного корпусу №4, площею
103,9кв.м., які розташовані за адресою: м.
Донецьк, вул. Батищева, 2, що знаходяться
на балансі ДП «Науково-дослідний
інститут комплексної автоматизації»
(Балансоутримувач).

Відповідно до умов п.1.2. договору майно
передається в оренду з метою
розміщення офісу.

Згідно п.2.1. договору Орендар вступає в
строкове платне користування майном у
термін, указаний в договорі, але не
раніше дати підписання сторонами цього
договору та акту приймання-передачі
майна.

За п.3.1. договору орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати,
затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995
№786 та за результатами конкурсу на
право оренди державного майна і
становить без ПДВ за базовий місяць
розрахунку - жовтень 2009р. - 3697,28грн.
Орендна плата за перший місяць оренди -
грудень 2009р. визначається шляхом
коригування орендної плати за базовий
місяць на індекс інфляції за листопад,
грудень 2009р.

Орендна плата за кожний наступний
місяць визначається шляхом
коригування орендної плати за
попередній на індекс інфляції за
наступний місяць(п.3.3. договору).

Відповідно до п.3.6. договору орендна
плата перераховується до державного
бюджету та Балансоутримувачу у
співвідношенні 70% та 30% щомісяця не
пізніше 15 числа місяця відповідно до
пропорцій розподілу, установлених КМУ
і чинних на кінець періоду, за який
здійснюється платіж.

Згідно п.3.7. договору орендна плата,
перерахована несвоєчасно або не в
повному обсязі, підлягає індексації та
стягується до бюджету та
Балансоутримувачу у визначеному
пунктом 3.6 співвідношенні відповідно
до чинного законодавства України з
урахуванням пені в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ на дату
нарахування пені від суми
заборгованості за кожний день
прострочення, включаючи день оплати.

У разі, якщо на дату сплати орендної
плати заборгованість за нею становить
загалом не менше ніж три місяці,
Орендар також сплачує штраф у розмірі
10% від суми заборгованості(п.3.8.
договору).

Пунктом 3.11. договору встановлено, що у
разі припинення (розірвання) договору
оренди Орендар сплачує орендну плату
до дня повернення майна за актом
приймання-передачі включно. Закінчення
строку дії договору оренди не звільняє
орендаря від обов'язку сплатити
заборгованість за орендною платою,
якщо така виникла, у повному обсязі,
враховуючи санкції, до державного
бюджету та Балансоутримувачу.

За умовами п.5.4. договору Орендар
зобов'язався своєчасно та в повному
обсязі сплачувати орендну плату.

Цей договір укладено строком на 2 роки
360 днів, що діє з 14.12.2009р. по 08.12.2012р.
включно (п.10.1. договору). Договір
підписано обома сторонами та скріплено
печатками підприємств.

До укладеного договору 14 грудня 2009р.
між сторонами був складений та
підписаний акт приймання-передачі,
відповідно до якого Орендодавець
передав, а Орендар прийняв державне
майно - нежитлові вбудовані приміщення
четвертого поверху адміністративного
корпусу №4, площею 103,9кв.м., які
розташовані за адресою: м. Донецьк, вул.
Батищева, 2, що знаходяться на балансі
ДП «Науково-дослідний інститут
комплексної автоматизації»
(Балансоутримувач).

Заявою від 03.01.2013р. №11-06-05-00105 позивач
повідомив відповідача про те, що термін
дії договору оренди №4021/2009р. від
14.12.2009р. закінчився та на новий строк
продовжений не буде. Вказаним листом
позивач також вимагав повернути майно
із оренди в порядку передбаченому п. 2.4.
договору оренди.

Повідомленням №16-06-05-10872 від 02.09.2013р.
позивач повідомив відповідача про
необхідність сплати заборгованість по
орендній платі, яка станом на 29.08.2013р.
складала 22734,61грн.

Орендоване приміщення було повернуто
Орендарем Балансоутримувачу за актом
приймання-передачі 27.09.2013р.

За розрахунком позивача, у зв'язку із
невиконанням відповідачем умов
договору оренди №4021/2009 від 14.12.2009р. у
період з грудня 2012р. по вересень 2013р. за
відповідачем утворилася
заборгованість по орендним платежам у
розмірі 27364,60грн., що стало підставою
для нарахування пені в сумі 596,99грн. та
штрафу в сумі 2736,46грн.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення прокурора та
представника позивача господарський
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані та підлягають
задоволенню повністю з огляду на
наступне.

Відповідно до приписів передбачених
ст.121 Конституції України, на органи
прокуратури покладено представництво
інтересів держави в суді, у випадках
передбачених законом. Безпосередньо до
господарського суду право звернення
прокурора передбачено пунктом 3
частини 1 ст.2 Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ст.36-1 Закону
України „Про прокуратуру",
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
визначених законом.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням
Вищого арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Господарського процесуального
кодексу України від 08.04.99 №3-рп/99
державні інтереси закріплюються як
нормами Конституції України, так і
нормами інших правових актів.

Із врахуванням того, що "інтереси
держави" є оціночним поняттям, в
кожному конкретному випадку прокурор
чи його заступник самостійно визначає,
з посиланням на законодавство,
підстави подання позову, вказує в чому
саме відбулося чи може відбутися
порушення матеріальних інтересів
держави, обґрунтовує необхідність їх
захисту та зазначає орган
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Вказані обставини підтверджують
правомочність звернення прокурора
м.Донецька в інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Донецькій
області, м.Донецьк.

Особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд, відповідно
до приписів частини 1 ст.12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, згідно вимог
передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Способи судового захисту цивільних
прав та інтересів встановлені статтею
16 Цивільного кодексу України та
статтею 20 ГК України, цими нормами
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного
кодексу України та ст.173
Господарського кодексу України ,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною першою статті 193
Господарського Кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК
України та ст.174 ГК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського
кодексу України передбачено, що
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності, виконуються
на підставі договорів.

В силу вимог передбачених ч.1 ст.598 ЦК
України зобов'язання припиняється на
підставах, встановлених договором або
законом.

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (ст.599 ЦК
України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 статті 530 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до вимог статті 610
Цивільного кодексу України порушення
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (стаття 612 Цивільного кодексу
України).

Згідно вимог статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями статті 759
Цивільного кодексу України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права (ч.1 ст.761 ЦК України).

За приписами частини другої статті 762
Цивільного кодексу України та частини
третьої статті 285 Господарського
кодексу України за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено,
що законом можуть бути передбачені
особливості регулювання майнових
відносин у сфері господарювання.

Водночас, на спірні правовідношення
поширюються також дії спеціального
закону, а саме Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна".

Відповідно до вимог передбачених
статтями 2, 3 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
правовою підставою користування
майном є договір оренди.

Статтею 10 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
передбачено, що істотною умовою
договору є - орендна плата.

Відповідно до приписів ст.12 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" договір оренди
вважається укладеним з моменту
досягнення домовленості з усіх
істотних умов і підписання сторонами
тексту договору.

Приписами частини 3 статті 18 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" передбачено
обов'язки орендаря, де зазначено, що
орендар зобов'язаний вносити орендну
плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно вимог передбачених статтею 19
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" зазначено, що
орендар за користування об'єктом
оренди вносить орендну плату незалежно
від наслідків господарської
діяльності. Строки внесення орендної
плати визначаються у договорі.

Відповідно до вимог передбачених
статтею 632 ЦК України, ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною п'ятою статті 762 Цивільного
кодексу України встановлено, що плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором. Зазначеній нормі повністю
відповідає пункт 3.6 договору, у
відповідності до якого відповідач
повинен був сплачувати орендну плату
не пізніше 15 числа місяця.

Отже, встановивши факт невиконання
відповідачем зобов'язання по
своєчасному і в повному обсязі по
внесенню орендної плати, господарський
суд дійшов ґрунтовного висновку про
стягнення заборгованості.

Як вбачається із матеріалів справи
відповідач свої зобов'язання за
Договором оренди №4021/2009 нерухомого
майна, що належить до державної
власності від 14.12.2009р. належним чином не
виконав, орендну плату у період з
грудня 2012р. по вересень 2013р. (до дня
повернення майна за актом
приймання-передачі (п. 3.11. договору) не
сплатив, у зв'язку із чим за
відповідачем утворилася
заборгованість в сумі 27364,60грн., що
підтверджується матеріалами справи.

Будь-яких документів у підтвердження
відсутності заборгованості
відповідачем надано не було, таким
чином вимоги позивача про стягнення
заборгованості по орендній платі в
сумі 27364,60грн. є доведеними,
обґрунтованими матеріалами справи, а
також такими, що підлягають
задоволенню.

Щодо стягнення пені в сумі 596,99грн. на
підставі умов п.3.7 договору оренди та
штрафу в сумі 2736,46грн. на підставі п.3.8.
договору суд зазначає наступне:

Статтею 1 Цивільного кодексу України
передбачено, що цивільним
законодавством регулюються особисті
немайнові та майнові відносини
(цивільні відносини), засновані на
юридичній рівності, вільному
волевиявленні, майновій самостійності
їх учасників.

Суб'єкти господарських відносин при
укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
установленням окремого виду
відповідальності.

Згідно приписів ч.2 ст.193 ГК України
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Аналогічне положення міститься у ст.611
ЦК України, відповідно до якої у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Статтею 230 ГК України передбачено, що
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до вимог передбачених
ст.ст.546, 549 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися, в
тому числі неустойкою. Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

За змістом ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають наслідки, встановлені
договором або законом, у тому числі
-сплата неустойки, що узгоджується із
ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України.
Аналогічні положення закріплені і в
ст.ст.216, 217 Господарського кодексу
України. При цьому, несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань є
належною підставою у розумінні ст.218
Господарського кодексу України для
застосування заходів
господарсько-правової
відповідальності.

Частиною першою статті 216 ГК України
передбачено, що учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Приписами п.5.7. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №12
від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» визначено, що одночасне
стягнення з учасника господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання за договором, штрафу та
пені не суперечить статті 61
Конституції України, оскільки згідно
із зазначеною статтею ЦК України пеня
та штраф є формами неустойки, а
відповідно до статті 230 ГК України -
видами штрафних санкцій, тобто вони не
є окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності, і у межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій; -
можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення господарських
зобов'язань передбачено абзацом другим
частини другої статті 231 ГК України; -
для учасників господарських відносин
законодавством не встановлено
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із принципом свободи
укладення договору, встановленим
статтею 627 ЦК України, за змістом якої
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Таке право узгоджується із свободою
договору, передбаченого статтею 627 ЦК
України, коли сторони є вільними в
укладенні договору та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до приписів ст.111-28 ГПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Правова позиція щодо стягнення
додаткової відповідальності у вигляді
стягнення з відповідача штрафу за
неналежне виконання зобов'язань
висловлена Верховним Судом України у
постанові від 30 травня 2011 року у справі
№ 42/252 та постанові Верховного Суду
України від 09.04.2012р. по справі №20/246-08.

Перевіривши розрахунок пені та штрафу
суд дійшов висновку, що вони є
арифметично вірними, обґрунтованими та
такими, що підлягає задоволенню, а саме
пеня в сумі 596,99грн., штраф в сумі
2736,46грн.

Відповідно до вимог передбачених
пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції
України основними засадами
судочинства є - змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Під час розгляду зазначеної справи
відповідачем належним чином не
спростовано вимоги викладені у
позовній заяві.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст.33 ГПК України).

Відповідно до вимог передбачених ст.43
ГПК України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Отже, встановивши факт невиконання
відповідачем зобов'язання по
своєчасному і в повному обсязі по
внесенню орендної плати, господарський
суд дійшов ґрунтовного висновку
задовольнити позовні вимоги повністю.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до ст.49 ГПК
України.

На підставі вимог передбачених ст.ст.121,
129 Конституції України, пунктом 5.7.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №12 від
29.05.2013р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна», ст.ст.2, 3, 10, 12, 18, 19 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна», ст.ст.1, 6, 9, 11-16, 202,
509, 530, 546, 549, 550, 598, 599, 610-612, 626, 629, 632, 759, 761, 762
Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 67,
173, 174, 193, 216-218, 230, 285 Господарського
кодексу України та керуючись ст.ст.1, 2,
4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28, 29, 32-34, 36, 43, 49, 75, 77, 78,
82-85, 111-28 ГПК України, господарський суд,
-

В И Р І
Ш И В:

Позовні вимоги Прокурора м. Донецька в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Донецькій
області, м.Донецьк до Товариства з
обмеженою відповідальністю «НВП
Укрнафтогазобладнання», м. Донецьк про
стягнення заборгованості в сумі
27364,60грн., пені в сумі 596,99грн. та штрафу в
сумі 2736,46грн., задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «НВП
Укрнафтогазобладнання» (83004, м. Донецьк,
вул. Батіщева, 2/4, ) на
користь державного бюджету України (р/р
0002, код бюджетної класифікації
22080300, отримувач - Банк - ГУДКСУ у
Донецькій області, , МФО
834016), Стягувач - Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Донецькій області (83001, м.Донецьк, вул.
Артема, 97, ідентифікаційний код 13511245)
заборгованість в сумі 27364,60грн., пеню в
сумі 596,99грн. та штрафу в сумі 2736,46грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «НВП
Укрнафтогазобладнання» (83004, м. Донецьк,
вул. Батіщева, 2/4, ) на
користь державного бюджету витрати по
сплаті судового збору в сумі 1720,50грн.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано і може
бути оскаржене через господарський суд
Донецької області в апеляційному
порядку протягом десяти днів з дня
прийняття рішення. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання рішення,
оформленого відповідно до статті 84
Господарського процесуального кодексу
України.

Повний текст рішення виготовлений та
підписаний 03.02.2014р.

Суддя
С.В. Тоцький