КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2014 р. Справа№ 910/14972/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кондес Л.О.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

За участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста
Києва від 03.12.2013р.

у справі № 910/14972/13 (суддя - Бондаренко
Г.П.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гринвич-Юг
дистриб'юторська компанія"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 5 280,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.12.2013 року у справі №910/14972/13
позов задоволено частково: підлягає
стягненню з Фізичної-особи підприємця
ОСОБА_2 на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Гринвич-Юг
дистриб'юторська компанія" 3 365,18 грн. -
основного боргу, 58,19 грн. - 5% річних, 168,26
грн. - штрафу, 174, 51 грн. - пені та 1 227, 06
грн. - судового збору. В решті частини
позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить суд
оскаржуване рішення скасувати, у
зв'язку з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
підписи менеджерів на видаткових
накладних, наданих до суду першої
інстанції, є доказом того, що товар був
оплачений і виконання умов Договору
здійснювалось належним чином.
Відповідач, також, звертає увагу суду
на п. 6.3 Договору, тобто, якщо за
покупцем існує непрострочена
дебіторська заборгованість, продавець
відвантажує товар покупцю в межах
сплаченої суми за даною
заборгованістю. Скаржник, також,
стверджує, що не одержував від позивача
Акту звірки та претензії про наявність
заборгованості у відповідача.

Ухвалою від 13.01.2014 прийнято апеляційну
скаргу до провадження та призначено
справу до розгляду на 05.02.2014.

31.01.2014 позивач через відділ
документального забезпечення суду
подав не відзив на апеляційну скаргу,
який йому було запропоновано надати
ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.01.2014, а надав
письмові пояснення, в яких просить
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити
повністю, проте, апеляційної скарги на
рішення суду в установленому порядку
не надав, а також, просив розглядати
справу без участі представника
позивача.

В судове засідання 05.02.2014 представник
відповідача з'явився, представник
позивача не з'явився.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи з
урахуванням правил ст.ст.99,101 ГПК
України, відповідно до яких
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги,
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Гринвич-Юг
дистриб'юторська компанія" звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 про стягнення 5 280,63 грн. за
Договором поставки № п 50/13 від 18.12.2012
року, з яких: 3 365, 28 грн. - основного
боргу, 174, 51 грн. - пені, 58, 19 грн. - 5%
річних, 1 682,65 - штрафу (50%).

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивач передав відповідачу товар на
загальну суму 3 365, 18 грн. на підставі
видаткових накладних № У00000023 від 14.01.2013
року, № У00000125 від 31.01.2013 року, № У00000448
від 20.03.2013 року, № У00000844 від 20.05.2013 року,
натомість, відповідачем не було
виконано своїх зобов'язань за
Договором щодо сплати грошових коштів
за поставлений товар, у зв'язку з чим у
відповідача перед позивачем виникла
заборгованість у розмірі 3365, 18 грн.

В письмових поясненнях відповідач
вказує, що зобов'язання за договором
виконував належним чином, а затримка
розрахунків з позивачем виникла не з
вини відповідача, а з вини менеджерів
позивача, які невчасно справлялися зі
своїми обов'язками.

Як вбачається з матеріалів справи,
18.12.2012 року між позивачем (продавцем) та
відповідачем (покупцем) було укладено
Договір поставки № П 5012 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач
зобов'язується передати товар у
власність відповідача, а відповідач
зобов'язується прийняти товар і
оплатити за нього встановлену
вартість.

Як свідчать наявні у справи докази, на
виконання своїх зобов'язань позивач
передав (поставив) відповідачу, а
відповідач прийняв товар за
видатковими накладними: № У00000023 від
14.01.2013 року на суму 518,16 грн., № У00000125 від
31.01.2013 року на суму 1005,71 грн., № У00000448 від
20.03.2013 року на суму 997,78 грн., № У00000844 від
20.05.2013 року на суму 843,63 грн., а всього на
загальну суму 3 365, 28 грн., який був
одержаний фізичною-особою підприємцем
ОСОБА_2, про що свідчать підписи на
вказаних видаткових накладних ФОП -
ОСОБА_2 і які є первинними документами
бухгалтерського обліку, що
підтверджують здійснення
господарських операцій по відпуску
товару.

У зв'язку з тим, що відповідач не
оплатив одержаний товар за Договором
не пізніше 7 календарних днів з дати
передачі товару покупцю (п. 6.2 Договору),
за останнім утворилась заборгованість
в сумі 3 365,28, яка не була погашена
відповідачем у добровільному порядку,
що змусило позивача звернутися до суду
з позовом про стягнення з відповідача
зазначеної суми боргу.

Колегія суддів підтримує правову
позицію суду першої інстанції щодо
часткового задоволення позову, з
огляду на наступне:

Стаття 712 ЦК України регулює відносини,
що виникають із договору поставки. Так,
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Позивачем умови договору виконані в
повному обсязі, у відповідності до
вимог чинного законодавства та умов
договору. Відповідачем жодних
претензій щодо невідповідності
поставки умовам Договору не
заявлялось.

Відповідно до п. 2.1. Договору ціна на
товари, що поставляються за даним
договором, оговорюється і фіксується
на кожну чергову поставку в
специфікації або відвантажувальній
накладній і рахунку-фактурі.

Пунктом 6.2. Договору встановлено, що
оплата за товар здійснюється
відповідачем не пізніше 7 календарних
днів з дати передачі товару
відповідачу.

Належних доказів здійснення оплати
вартості одержаного товару
відповідачем суду так і не надано.

Щодо посилання відповідача на
здійснення оплати товару менеджерам
позивача, то ватро зазначити наступне.

Згідно з п. 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затверджених
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 Первинні документи -
це документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Відповідно до п. 2.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затверджених
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88 Первинні документи
повинні бути складені у момент
проведення кожної господарської
операції або, якщо це неможливо,
безпосередньо після її завершення. При
реалізації товарів за готівку
допускається складання первинного
документа не рідше одного разу на день
на підставі даних касових апаратів,
чеків тощо.

Тобто, відповідачем не надано жодних
належного та допустимого доказу який
би підтверджував належне виконання
відповідачем своїх грошових
зобов'язань за Договором та здійснення
розрахунків з позивачем за одержаний
товар, передбачених чинним
законодавством, в тому числі
Положенням про ведення касових
операцій у національній валюті в
Україні, затверджене Постановою
Правління Національного банку України
від 15 .12.2004 року № 637 зокрема,
прибуткових касових ордерів,
квитанцій, тощо.

Безпідставним є посилання відповідача
в апеляційній скарзі на умови п. 6.3.
Договору, відповідно до якого, якщо за
покупцем існує непрострочена
дебіторська заборгованість, продавець
відвантажує товар покупцю в межах
сплаченої суми за даною
заборгованістю, оскільки:

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони в своїй господарській
діяльності відступили від умов
Договору, а саме, від Розділу 6 «Умови
розрахунків», тому що п. 6.1 передбачено
внесення передплати від загальної
вартості чергової партії за товар, але
розмір такої передплати не визначили,
також, п. 6.2 Договору передбачений
строки оплата саме залишкової
вартості, яка випливає з передплати.
Таким чином, реалізація п. 6.3 Договору
неможлива з огляду на те, що сторони не
визначили розмір передплати та не
виконували умови п.п. 6.1-6.2 Договору.

Отже, судом першої інстанції
правомірно задоволено вимогу позивача
про стягнення 3 365,28 грн. - основного
боргу.

Позивач, також, просить стягнути з
відповідача 174, 51 грн. - пені (період
визначений позивачем відповідно до
прострочення сплати відповідачем за
видатковими накладними: з 21.01.2013 року по
01.08.2013 року; з 07.02.2013 року по 01.08.2013 року; з
27.03.2013 року по 01.08.2013 року; з 27.05.2013 року
по 01.08.2013 року).

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня.

Пунктом 7.2. Договору, встановлено, що у
випадку прострочення розрахунків за
продані товари відповідач сплачує
позивачу пеню у розмірі в розмірі 2-х
облікових ставок НБУ за кожний
календарний день прострочення, крім
цього, збитки від інфляції та 5% річних
відповідно до ст. 214 ЦК України та у
випадку затримки оплати більше ніж на 30
днів з моменту закінчення терміну,
зазначеного в п.6.2. договору, відповідач
сплачує штраф у розмірі 50% від
несплаченої вартості за договором суми
та збитків.

Варто зауважити, що статтею 214 ЦК
України, на яку є посилання в пункті 7.2
Договору, передбачена відмова від
правочину, а не санкції за порушення
зобов'язання.

Оскільки відповідачем порушено строк
виконання грошового зобов'язання,
вимога про стягнення з відповідача
пені правомірно задоволена судом
першої інстанції в заявленому
позивачем розмірі, яка нарахована на
суму боргу 518,16 грн. за накладною №
У00000023 від 14.01.2013 за період з 21.01.2013 по
01.08.2013 (191 день прострочення).

Щодо стягнення з відповідача 58, 19 грн. -
5% річних (період визначений позивачем
відповідно до прострочення сплати
відповідачем за видатковими
накладними: з 21.01.2013 року по 01.08.2013 року;
з 07.02.2013 року по 01.08.2013 року; з 27.03.2013 року
по 01.08.2013 року; з 27.05.2013 року по 01.08.2013
року).:

Згідно ст. 229 Господарського кодексу
України та ст.625 Цивільного Кодексу
України, за прострочення виконання
грошового зобов'язання настає
відповідальність у вигляді сплати суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також сплати трьох
процентів річних від простроченої
суми.

Оскільки п. 7.2 Договору сторони
визначили 5% річних та межі заявлених
позовних вимог суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив вказану
вимогу повністю

Вимога позивача про стягнення з
відповідача 1 682, 65 грн. - штрафу за
порушення строків оплати грошових
коштів за поставлений товар судом
першої інстанції правомірно
задоволено частково з огляду на
наступне:

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

Як встановлено Постановою Верховної
Ради України "Про порядок тимчасової
дії на території України окремих актів
законодавства СРСР"№1545-ХІІ від 12.09.1991р.
до прийняття відповідних актів
законодавства України на території
республіки застосовуються акти
законодавства Союзу РСР з питань, які
не врегульовані законодавством
України, за умови, що вони не суперечать
Конституції і законам України.

З огляду на те, що розмір штрафу за
несвоєчасну оплату поставленого
товару встановлено законодавством, а
саме, відповідно до п. 66 Положенням про
поставку продукції
виробничо-технічного призначення, яке
затверджене постановою Ради Міністрів
СРСР від 25.07.1988 року №888 за безпідставну
відмову від акцепту платіжної вимоги
(повністю чи частково), а також за
ухилення від оплати продукції при
інших формах розрахунків покупець
(платник) сплачує постачальнику штраф у
розмірі 5 відсотків суми, від уплати
якої він відмовився чи ухилився.

Отже, враховуючи прострочення
відповідачем грошового зобов'язання
щодо оплати поставленого товару, суд
першої інстанції правомірно
розрахував та задовольнив вимогу
позивача про стягнення з відповідача
штрафу частково, у розмірі 5 % суми від
оплати якої покупець відмовився, що
становить 168,26 грн. (3365, 18 * 5 %).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягає. Рішення місцевого
господарського суду відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи, тому
відсутні підстави для скасування або
зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101,103,105
Господарського процесуального кодексу
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 03.12.2013р. у справі №910/14972/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14972/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.О. Кондес

Судді
Л.М. Ропій

В.І. Рябуха