м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магнітприлад»
до Державного підприємства «Київський
бронетанковий завод»
про стягнення 19 569, 59 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: Андрущенко М.М., Потієнко
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Магнітприлад»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Державного
підприємства «Київський бронетанковий
завод» про стягнення коштів у сумі 160 651,
18 грн. Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань за договором № 090113 від
09.01.2013 р. щодо оплати отриманого за
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.12.2013 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 20.01.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
У процесі провадження у справі
відповідач подав заяву про збільшення
позовних вимог, у якій просить стягнути
з відповідача заборгованість у розмірі
160 651, 18 грн., а також 10 640, 40 грн. - пені та 4
169, 98 грн. - 3 % річних від простроченої
Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.
Відповідно до п.п. 3.10., 3.11. постанови
Пленуму вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
передбачені ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Господарським процесуальним
кодексом України не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її,
зокрема, як подання іншого (ще одного)
позову.

В той же час, у заяві про збільшення
розміру позовних вимог Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Магнітприлад» заявлено додаткові
вимоги про стягнення з відповідача 10 640,
40 грн. - пені та 4 169, 98 грн. - 3 % річних від
простроченої суми, які не заявлялись у
позовній заяві, що нормами ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України не передбачено, а відтак - суд
відмовляє позивачу у прийнятті до
розгляду заяви про збільшення розміру
позовних вимог та її задоволенні.

22.01.2013 р. через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
Державного підприємства «Київський
бронетанковий завод» надійшла заява
про визнання позовних вимог у розмірі
160 651, 18 грн.

У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги та просив
позов задовольнити.

Представник відповідача на виклик суду
не з'явився, про поважні причини неявки
суд не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 27.01.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.01.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Магнітприлад» та
Державним підприємством «Київський
бронетанковий завод» укладено договір
№ 090113, за умовами якого позивач
зобов'язався виготовити та поставити, а
відповідач - прийняти та оплатити
деталі і вузли точної механіки
спеціального призначення за
номенклатурою, вказаною у
специфікації.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3. договору його
сума складає 180 621, 84 грн. Розрахунок за
виготовлення і поставку продукції
виконується відповідачем шляхом
перерахунку коштів за фактом поставки
партії продукції у 5-тиденний термін
від дати оформлення видаткових
накладних.

Згідно з п. 5.1. договору розрахунок за
виготовлення і поставку продукції
здійснюється у два етапи: сплати авансу
з урахуванням податку на додану
вартість у розмірі 90 310, 92 грн. у
5-тиденний термін, який відраховується
від дати підписання договору та
подальшого розрахунку за фактом
поставки позивачем товару у 5-ти денний
термін, який відраховується від дати
оформлених видаткових накладних і
виставлених рахунків на оплату.

Договір, відповідно до п. 11.1., вступає в
силу з дня його підписання та діє до
31.05.2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем поставлено, а відповідачем
прийнято товар на загальну суму 160 651, 85
грн., що підтверджується видатковими
накладними та
актами-приймання-передачі, копії яких
залучені до матеріалів справи.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
стверджує, що відповідачем порушено
умови договору № 090113 від 09.01.2013 р. щодо
оплати отриманого за договором товару,
у зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість у розмірі 160 651, 85 грн.,
яку позивач просить стягнути в
судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
відповідач має право визнати позов
повністю або частково.

Згідно зі ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України у разі
визнання відповідачем позову
господарський суд приймає рішення про
задоволення позову за умови, що дії
відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб.

Таким чином, приймаючи до уваги, що за
приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оскільки наявними у справі документами
підтверджується поставка позивачем
товару за договором № 090113 від 09.01.2013 р.,
враховуючи, що відповідач визнав позов,
з огляду на те, що за висновком суду
визнання відповідачем позову не
суперечить законодавству та не порушує
прав і охоронюваних законом інтересів
інших осіб, суд дійшов висновку про
задоволення позову в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового бору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магнітприлад»
задовольнити.

2. Стягнути з Державного
підприємства «Київський бронетанковий
завод» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська,
34-А, ), з будь-якого
рахунку, виявленого державним
виконавцем під час виконання рішення
суду на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Магнітприлад» (19000,
Черкаська обл., м. Канів, вул. Леніна, 161,
) заборгованість у
розмірі 160 651, 18 (сто шістдесят тисяч
шістсот п'ятдесят одна грн. 18 коп.) грн.
та 3 213, 04 (три тисячі дві віт тринадцять
грн. 04 коп. грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 31.01.2014 р.

Суддя
Пригунова
А.Б.