КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2014 р.
Справа№ 910/5624/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

За участю представників:

від позивача: Мосійчук Я.І. -
представник за довіреністю,

від відповідача: Камянчук О.В. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного підприємства «Ресурсний
центр «Міжнародного благодійного
фонду «Україна 3000»

на рішення Господарського суду м. Києва
від 20.11.2013р.

у справі №910/5624/13 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Державний
експортно-імпортний банк України»

до Приватного підприємства «Ресурсний
центр «Міжнародного благодійного
фонду «Україна 3000»

про стягнення 49 710,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

В березні 2013р. Публічне акціонерне
товариство «Державний
експортно-імпортний банк України»
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Приватного
підприємства «Ресурсний центр
«Міжнародного благодійного фонду
«Україна 3000» (далі-відповідач) 49 710,38
грн. індексації орендної плати за
договором оренди нежитлового
приміщення №033-05/1/101210.

Рішенням Господарського суду м.Києва
від 21.05.2013р. у справі № 910/5624/13, що
залишено без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 12.08.2013р., в
позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.10.2013р. касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк
України» задоволено частково,
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 12.08.2013р. та
рішення Господарського суду м. Києва
від 21.05.2013р. у справі № 910/5624/13 скасовано,
справу передано на новий розгляд до
Господарського суду м. Києва.

При новому розгляді справи №910/5624/13
рішенням Господарського суду м.Києва
від 20.11.2013р. позов задоволено.
Присуджено до стягнення з Приватного
підприємства «Ресурсний центр
«Міжнародного благодійного фонду
«Україна 3000» на користь Публічного
акціонерного товариства «Державний
експортно-імпортний банк України»
заборгованість у розмірі 49 710,38 грн. та
судовий збір у розмірі 1 720,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 20.11.2013р., відповідач
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить його скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин господарським судом, що мають
значення для справи та порушення
останнім норм матеріального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну
скаргу, в якому просить апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а
оскаржуване рішення суду першої
інстанції - без змін.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву,
заслухавши пояснення представників
сторін, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення суду, дійшла до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції не підлягає
скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
10.12.2010р. між Публічним акціонерним
товариством "Державний
експортно-імпортний банк України", як
орендодавцем, та Приватним
підприємством "Ресурсний центр
"Міжнародного благодійного фонду
"Україна 3000", як орендарем, був
укладений Договір оренди нежитлового
приміщення 033-05/1/101210 (далі-Договір),
відповідно до умов якого орендодавець
передав, а орендар прийняв у строкове
платне користування нерухоме майно -
нежилий будинок-офіс (літ. А) загальною
площею 1 957,20 кв.м., що знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Спаська, 37, зі
всіма внутрішніми системами та
комунікаціями, що існували на час
укладення цього договору, разом з
меблями та облаштуванням у
відповідності до переліку, що
зазначений у Додатку №1 до договору та
який є невід'ємною частиною цього
договору (орендоване майно) та
затверджується підписами повноважних
осіб сторін та скріплюється печатками
орендаря та орендодавця.

У відповідності до п.3.1 Договору
орендодавець протягом 5-ти (п'яти)
робочих днів з дати підписання цього
договору передає, а орендар приймає у
строкове платне користування
орендоване майно на підставі Акта
приймання-передачі орендованого майна.
Орендоване майно вважається переданим
орендодавцем орендарю з дати
підписання повноважними
представниками сторін Акта
приймання-передачі орендованого майна.

Так, на виконання умов Договору
сторонами було підписано Акт
приймання-передачі орендованого майна
від 15.12.2010 року, копія якого міститься у
матеріалах справи (а.с.17-19 т.1).

Пунктом 4.1 Договору сторони погодили,
що плата за користування орендованим
майном за 1 (один) календарний місяць
встановлюється в розмірі 266 179,20 грн.
(двісті шістдесят шість тисяч сто
сімдесят дев'ять гривень 20 коп.), в тому
числі ПДВ 44 363,20 грн. (сорок чотири
тисячі триста шістдесят три гривні 20
коп.) та сплачується орендарем
орендодавцю щомісячно на підставі
рахунків-фактур протягом 5 банківських
днів з дня отримання орендарем
рахунку-фактури.

Також сторони у пункті 4.2 Договору
погодили, що орендна плата за цим
договором підлягає індексації:

- за період з 10.12.2010 року до 09.12.2011 року;

- або за період фактичного користування
орендарем орендованим майном (від дати
підписання сторонами Акту
приймання-передачі щодо прийняття
орендованого майна в оренду до дати
підписання сторонами Акту
приймання-передачі щодо повернення
орендованого майна з оренди) у разі
дострокового припинення дії цього
Договору та повернення орендованого
майна орендарем орендодавцю до
закінчення строку, визначеного п.12.1
Договору (до 09.12.2011), протягом 15 днів
місяця, наступного за місяцем, в якому
сторонами підписано Акт
приймання-передачі щодо повернення
орендованого майна з оренди.

Крім того, даним пунктом Договору
визначено формулу індексації орендної
плати.

Якщо орендар користується орендованим
майном неповний місяць, то для
розрахунку індексації береться
частина орендної плати за фактичний
строк користування орендованим майном
у такому місяці.

Різниця між фактично сплаченою
орендною платою та проіндексованою
згідно з цим пунктом договору орендною
платою підлягає сплаті орендарем на
підставі виставленого орендодавцем
рахунку-фактури протягом 5-ти
банківських днів з дати його
виставлення орендодавцем. Припинення
дії цього Договору не звільняє
орендаря від обов'язку сплатити
орендодавцю частину орендної плати, що
виникла у зв'язку із застосуванням
індексу інфляції, відповідно до цього
пункту Договору (п.4.2).

Відповідно до п.12.1 Договору цей договір
набуває чинності з 10.12.2010 року і діє до
09.12.2011 року включно. В частині орендарем
орендної плати, в тому числі частини
орендної плати, що утворилась у зв'язку
із застосуванням індексу інфляції,
платежів за комунальні послуги та
інших витрат орендодавця цей договір
діє до повного виконання зобов'язань
сторін за ним.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалі справи
09.12.2011р. відповідачем було повернуто
об'єкт оренди, про що свідчить Акт
приймання-передачі орендованого майна
від 09.12.2011 року (а.с.20-22 т.1).

Позивач вказує, що відповідачем не
виконано належним чином, взятого на
себе грошового зобов'язання за
Договором щодо сплати індексації
орендної плати, згідно п.4.2 Договору, у
зв'язку із чим за ним утворилась
заборгованість у розмірі 49 710,38 грн.

Даний спір був розглянутий
Господарським судом м. Києва, яким
винесено рішення від 21.05.2013р. у справі
№ 910/5624/13 про відмову в позові повністю.
Дане рішення залишено без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 12.08.2013р.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.10.2013р. касаційну скаргу
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" задоволено частково,
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 12.08.2013р. та
рішення Господарського суду м. Києва
від 21.05.2013р. у справі № 910/5624/13 скасовано,
справу передано на новий розгляд до
Господарського суду м. Києва.

При цьому, Вищий господарський суд
України зазначив, що «суди попередніх
інстанцій при визначенні розміру
індексації орендної плати не врахували
узгодженої сторонами, та, в силу ст. 204
ЦК України, правомірної умови договору
оренди щодо визначення індексації
орендної плати (адже ані договір оренди
в цілому, ані його окремі умови не
визнані в судовому порядку недійсними),
а обґрунтували свої судові рішення
виключно листом Верховного Суду
України №62-97р від 03.04.1997 "Рекомендації
відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ", що не може вважатися
правомірним».

Також судова колегія касаційної
інстанції, вказала на ту обставину, що
«суди попередніх інстанцій зазначаючи
про невідповідність здійсненого
позивачем розрахунку індексації
орендної плати Методиці розрахунку
орендної плати за державне майно та
пропорції її розподілу, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 №786 відповідно до ст. 19 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна", не встановили
законодавчо встановленої необхідності
її дотримання саме сторонами у справі
при узгодженні порядку визначення
розміру індексації, при наявності до
того ж у самому договорі умови щодо не
застосування до правовідносин, які
виникають із цього договору норм
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" (п. 13.1.). До того ж,
судами попередніх інстанцій не
зроблено жодного похідного висновку із
встановленого ними факту про те, що
позивач є державним банком та не
зазначено, як вид позивача - юридична
особа публічного права (юридичною
особою публічного права є особа,
створена розпорядчим актом, зокрема,
Президента України (ст. 81 ЦК України)
впливає на відсутність обов'язку
сторін правочину (договору оренди)
дотримуватися виконання його умов».

А від так, судова колегія зазначила, що
при новому розгляді справи, необхідно
врахувати викладене вище, всебічно і
повно перевірити доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, і в залежності від установлених
обставин вирішити спір у відповідності
з нормами матеріального та
процесуального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст.111-12 ГПК України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Як встановлено судом першої інстанції,
Розпорядженням Президента України "Про
акціонування Державного
експортно-імпортного банку України"
від 27.04.2000 р. № 189/2000-рп доручено
Кабінету Міністрів України:

- здійснити заходи щодо перетворення
Державного експортно-імпортного банку
України у відкрите акціонерне
товариство "Державний
експортно-імпортний банк України",
зокрема:

- розробити та затвердити у двомісячний
строк Статут відкритого акціонерного
товариства "Державний
експортно-імпортний банк України";

- визначити розмір статутного фонду
відкритого акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України";

- затвердити склад спостережної ради
відкритого акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України" та положення про цю раду;

- вирішити питання про закріплення у
власності держави 100 відсотків акцій
відкритого акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України", що випускаються на величину
його статутного фонду.

На виконання Розпорядження Президента
України від 27 квітня 2000 р. № 189 Кабінет
Міністрів України затвердив
постановою № 1250 від 10.08.2000р. Статут
Публічного акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України" (далі - Статут).

Згідно із п.1 Статуту Публічне
акціонерне товариство "Державний
експортно-імпортний банк України" є
державним банком, що створений
відповідно до Розпорядження
Президента України від 27 квітня 2000 р. №
189, постанови Кабінету Міністрів
України від 27 червня 2000 р. № 1020,
законодавства шляхом перетворення
Державного експортно-імпортного банку
у публічне акціонерне товариство.

Засновником банку є держава в особі
Кабінету Міністрів України. Держава
здійснює повноваження власника щодо
акцій, які їй належать у статутному
капіталі Банку, через органи
управління Банком (п. 5 Статуту).

У відповідності до ч.1 ст.7 Закону
України "Про банки та банківську
діяльність" державний банк - це банк,
сто відсотків статутного капіталу
якого належать державі.

Отже, Публічне акціонерне товариство
"Державний експортно-імпортний банк
України" є державним банком, тобто
банком - сто відсотків акцій якого
належать державі.

Згідно із ст.2 Закону України "Про
акціонерні товариства" корпоративні
права - сукупність майнових і
немайнових прав акціонера-власника
акцій товариства, які випливають з
права власності на акції, що включають
право на участь в управлінні
акціонерним товариством, отримання
дивідендів та активів акціонерного
товариства у разі його ліквідації
відповідно до закону, а також інші
права та правомочності, передбачені
законом чи статутними документами.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про
банки і банківську діяльність" банки
мають право самостійно володіти,
користуватися та розпоряджатися
майном, що перебуває у їхній власності.
Держава не відповідає за
зобов'язаннями банків, а банки не
відповідають за зобов'язаннями
держави, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Згідно із ст. 325 Цивільного кодексу
України суб'єктами права приватної
власності є фізичні та юридичні особи.

Товариство є власником: майна,
переданого йому засновником,
продукції, виробленої в результаті
господарської діяльності, одержаних
доходів, іншого майна, набутого на
підставах, не заборонених законом. (ст.
85 ГК України).

У відповідності до п. 6 Статуту позивача
- Банк є юридичною особою, має у своїй
власності відокремлене майно, може від
свого імені набувати майнових і
особистих немайнових прав, у тому числі
укладати договори (угоди, контракти),
бути позивачем та відповідачем у суді,
господарському або третейському суді.

Пунктом 10 Статуту визначено, що Банк є
економічно самостійним і повністю
незалежним від органів державної влади
і органів місцевого самоврядування в
рішеннях та діях, пов'язаних з його
оперативною діяльністю. Банк провадить
свою діяльність на комерційній основі,
володіє, користується та
розпоряджається майном, у тому числі
будівлями, спорудами, устаткуванням,
інвентарем, фондами та коштами на
правах власності відповідно до
законодавства. Банк може мати у
власності нерухоме майно загальною
вартістю не більш як 25 відсотків
капіталу банку. Це обмеження не
поширюється: на приміщення, яке
забезпечує технологічне здійснення
банківських функцій; на майно, яке
перейшло банку у власність на підставі
реалізації прав заставоутримувача
відповідно до умов договору застави; на
майно, набуте банком з метою
запобігання збиткам, за умови, що таке
майно повинне бути відчужено банком
протягом одного року з моменту набуття
права власності на нього.

За таких обставин, позивач вправі на
власний розсуд розпоряджатися своїм
майном.

Так, при укладені договору оренди
нежитлового приміщення №033-05/1/101210 від
10.12.2010 року, сторони погодили, що норми
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" не
застосовуються до правовідносин, які
виникають із цього договору (п. 13.1
Договору).

Згідно із ч.5 ст.1 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" оренда майна інших форм
власності може регулюватися
положеннями цього Закону, якщо інше не
передбачено законодавством та
договором оренди.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції про необов'язковість
сторін за договором оренди нежитлового
приміщення № 033-05/1/101210 від 10.12.2010 року
дотримання та застосування Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 №786
відповідно до ст. 19 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна".

Як свідчать матеріали справи між
сторонами виникли правовідносини, які
підпадають під правове регулювання
Глави 58 Цивільного кодексу України та
Глави 30 Господарського кодексу
України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського
кодексу України визначено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно із ч.1 ст.283 Господарського
кодексу України за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч.1 ст.759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Згідно із ч. 1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до частини 1 та 7 статті
193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526
Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечується сторонами, договір
оренди нежитлового приміщення
№033-05/1/101210 від 10.12.2010р. є чинним та
дійсним в цілому, в т.ч. п. 4.2 Договору,
яким визначений порядок нарахування
індексації орендної плати.

Судовою колегією досліджено, наданий
позивачем розрахунок індексації
орендної плати за Договором оренди та
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що вказаний розрахунок на
суму 170 165,79 грн. здійснений вірно у
відповідності до вимог, визначних
умовами Договору, а саме: п. 4.2
останнього.

Як свідчать матеріали справи,
відповідачем частково погашено борг у
розмірів 120 455,41 грн. а тому борг
відповідача перед позивачем на момент
вирішення спору по суті становить 49 710,38
грн.

Таким чином, судова колегія вважає
позові вимоги позивача обґрунтованими,
документально підтвердженими та
такими, що підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Відповідач стверджує, що позивач
невірно тлумачить положення п.4.2
Договору, а саме: за доводами
відповідача, позивачем невірно
розрахований період оренди, що
визначений у п.4.2 Договору. На думку,
відповідача позивачем визначено як
період орендної плати - сума орендних
платежів за період дії Договору, в той
час як повинно застосуватися орендна
плата за один календарний місяць.
Також, за переконанням відповідача,
позивачем при розрахунку індексації
орендної плати здійснено перемноження
між собою індексів інфляції з грудня 2010
року по грудень 2011 року, що суперечить
умовам Договору.

Проте, судова колегія з такими доводами
не погоджується з огляду на те, що у п. 4.2
Договору сторони чітко визначили
порядок нарахування індексації
орендної плати, визначивши при цьому як
і період орендної плати, що підлягає
індексації (з 10.10.2010р. до 09.12.2011р. або за
період фактичного користування) так і
формулу розрахунку індексації. При
цьому, сторони домовилися, що
індексація орендної плати
розраховується шляхом перемноження
між собою помісячних індексів
інфляції, що офіційно встановлені та
оприлюднені Держкомстатом України за
відповідний період та суми орендної
плати за цей період за наступною
формулою:

t

Д_ = О _ * П Іі-О_,

1,t 1,t і=1 1,t

де: Д 1,t - сума перерахунку орендної
плати за період, О1,t - орендна плата за
період, Іі - індекс інфляції за і-й
місяць, П - знак добутку.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, сторонами не
надано.

Доводи, наведені відповідачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що рішення суду першої
інстанції, яким задоволено позовні
вимоги, відповідає чинному
законодавству та матеріалам справи.
Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміні оскаржуваного
рішення.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Ресурсний центр
«Міжнародного благодійного фонду
«Україна 3000» на рішення Господарського
суду м. Києва від 20.11.2013р. у справі
№910/5624/13 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду м.Києва
від 20.11.2013 року у справі №910/5624/13
залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/5624/13 повернути до
Господарського суду м.Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 04.02.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

С.А. Гончаров