ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2014 р.
Справа № 922/3928/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя
Пушай В.І. , суддя Плужник О.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Авер'янов Я.Д.

відповідача - Коваленко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. № 3796Х/3-9
) на рішення господарського суду
Харківської області від 20.11.13 р. у
справі № 922/3928/13

за позовом Міністерства охорони
здоров"я України в особі Державного
підприємства " Укрвакцина", м. Київ

до ПАТ "Фармстандарт-Біолік", м. Харків

про стягнення 332 686,70 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року Міністерство охорони
здоров'я України в особі Державного
підприємства "Укрвакцина" звернулося
до господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Фармстандарт - Біолік"
штрафних санкцій у розмірі 332686,70
гривень, у тому числі, 239905,55 гривень
суми нарахованої пені та 92781,15 гривень
штрафу, 6653,73 гривень судового збору.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 20.11.2013 у справі
№922/3928/13 (суддя Аріт К.В.) у позові
відмовлено частково, стягнуто з ПАТ
"Фармстандарт - Біолік" на користь
Міністерства охорони здоров'я України
в особі Державного підприємства
"Укрвакцина" 21207,12 гривень пені та 424,14
гривень судового збору. В частині
позову щодо стягнення 218698,43 гривень
пені та 92781,15 штрафу відмовлено, з
посиланням на наявність непереборної
сили, пов'язаної з діями Державної
служби України з лікарських засобів.

Позивач з рішенням господарського суду
не погоджується, вважає його прийнятим
з порушенням норм процесуального та
матеріального права при неповному
з'ясуванні та недоведеності обставин,
що мають значення для справи, які
господарський суд визнав
встановленими, надав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати повністю та постановити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі та
судові витрати понесені позивачем
покласти на відповідача.

У апеляційній скарзі зазначив, що
посилання суду щодо відсутності вини
відповідача в порушенні зобов'язання
щодо поставки товару за договором від
29.08.12 № 223/21-24 період з 01.01.2013 р. по 30.06.2013
р. є неправомірними, оскільки
застосування адміністративно -
господарських санкцій до відповідача,
мало місце за порушення останнім
ліцензійних умов виробництва
лікарських засобів, тобто, порушення
було саме з боку та вини відповідача.

Відповідач вважає рішення суду
законним та обґрунтованим, прийнятим
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
залишити без змін, а апеляційну скарг
без задоволення.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду
встановила, що 04 травня 2012 року між
Міністерством охорони здоров'я України
(Позивачем, довірителем) та Державним
підприємством "Укрвакцина" (повіреним)
укладено договір-доручення № 30/21-24,
відповідно до умов якого, повірений
зобов'язався виконувати певні дії від
імені довірителя, а саме, приймати
товар, що централізовано закуповуються
довірителем у постачальника,
здійснювати відповідні дії для
належного приймання, зберігання та
доставки товару до закладів охорони
здоров'я, а також здійснювати контроль
за виконанням договорів про закупівлю,
укладених довірителем з
постачальниками за певною бюджетною
програмою, договір підписаний
повноважними представниками з обох
сторін та скріплений печатками.

29 серпня 2012 року між Міністерством
охорони здоров'я України (позивачем) та
Публічним акціонерним товариством
"Фармстандарт-Біолік" (відповідачем)
укладений договір про закупівлю
товарів за державні кошти №223/21-24.,
відповідно до умов якого, постачальник
(відповідач) зобов'язався у 2012 році
поставити різні фармацевтичні
препарати (надалі - товар), зазначені у
специфікації (додаток №1 до договору), а
замовник (позивач), в свою чергу,
зобов'язався оплатити відповідний
товар. Товар постачається
уповноваженому підприємству
замовника, а саме, Державному
підприємству "Укрвакцина", з метою
подальшої його поставки до закладів
охорони здоров'я (п.1.1 договору), договір
підписано повноважними
представниками з обох сторін та
скріплено печатками.

На виконання пунктів 1.1 та 3.1 договору,
сторонами підписано специфікацію
(додаток №1) на суму 1325445,00 гривень, яка
підписана повноважними представниками
з обох сторін, та скріплена печатками.

Згідно із п.5.1 договору, постачальник
зобов'язався забезпечити поставку
товару на умовах поставки DDP-Київ (у
значенні міжнародних правил
Інкотермс-2000) у відповідності до
узгодженого графіку поставки, за
умовами узгодженого сторонами графіку
поставки відповідач повинен поставити
товар на суму 1325445,00 гривень у грудні
2012 року, зазначений графік підписаний
повноважними представниками сторін та
скріплений печатками.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що
замовник має право здійснити попередню
оплату, яка здійснюється відповідно до
постанови Кабінету міністрів України
№1404 від 09 жовтня 2006 року, у термін 90
днів з моменту оплати у розмірі до 100%
від ціни договору на підставі рахунку,
виставленого постачальником.

У п. 5.4 договору зазначено, що
приймання-передача товару
оформлюється видатковою накладною
постачальника, яка підписується
матеріально-відповідальною особою
постачальника та уповноваженим
підприємством, на ту кількість товару,
яка відповідає умовам договору.

Суд першої інстанції зробив
обґрунтований висновок, що даний
договір за змістом та правовою
природою є договором поставки.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж;
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Суд першої інстанції встановив, що у
грудні 2012 року відповідач звернувся до
позивача з проханням провести
попередню оплату за товар, згідно із
рахунком №7 від 13 грудня 2012 року та
гарантував здійснити у грудні 2012р.
повну поставку товару, згідно графіку
поставки (додаток №2 до договору), що
підтверджується листом (вих.№4878/10/105)
від 13 грудня 2012 року.

Позивач 18 грудня 2012 року здійснив 100%
оплату товару, відповідно до умов
договору та вищевказаного листа
відповідача, що підтверджується
платіжним дорученням №1992 від 18 грудня
2012 року на суму 1325445,00 грн.

Відповідач не виконав свої
зобов'язання по договору, посилаючись
на наявність непереборної сили, а саме
розпорядження Державної служби
України з лікарських засобів
№27924-1.3/2.0/17-12 від 12 грудня 2012 року, на
підставі результату позапланової
перевірки Публічного акціонерного
товариства "Фармстандарт-Біолік", з 12
грудня 2012 року на підприємство
відповідача накладено тимчасову
заборону реалізації (торгівлі),
зберігання та застосування всіх серій
медичного імунобіологічного препарату
АКДП-Біолік, суспензія для ін'єкцій по 1
мл (2 дози) в ампулах №10.

Суд першої інстанції безпідставно
погодившись з доводами відповідача та
наявністю непереборної сили, звільнив
відповідача від відповідальності за
невиконання договірних зобов'язань.

При цьому судом не досліджувались
матеріали справи, зокрема умови
договору та причини тимчасової
заборони виготовлення вакцини, а також
наявність чи відсутність вини
відповідача в порушенні ліцензійних
умов, в зв'язку з чим введена тимчасова
заборона реалізації (торгівлі),
зберігання та застосування вакцини.

Колегія суддів вважає висновки суду
першої інстанції необґрунтованими та
такими, що не відповідають нормам
діючого законодавства з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили.

Отже, зазначена стаття встановлює дві
основні підстави звільнення особи, яка
порушила зобов'язання, від
відповідальності, а саме : випадок та
непереборна сила. При цьому доведення
наявності випадку або непереборної
сили покладається на особу, яка
порушила зобов'язання, саме вона має
подавати відповідні докази в разі
виникнення спору.

Пункт 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України розкриває
ознаки непереборної сили та визначає,
що непереборна сила - це надзвичайна
або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна
і невідворотна зовнішня подія, що
повністю звільняє від
відповідальності особу, яка порушила
зобов'язання, за умови, що остання не
могла її передбачити або передбачила,
але не могла її відвернути, та ця подія
завдала збитків. З наведеного
вбачається, що для звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання за ст. 617 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, повинна
довести: 1) наявність обставини
непереборної сили; 2) її надзвичайний
характер; 3) неможливість попередити за
даних умов завдання шкоди; 4) причинний
зв'язок між цією обставиною і
понесеними збитками.

Колегія суддів вважає, що до обставин
непереборної сили відносять, як
правило, стихійні природні явища
(землетрус, повінь, шторм тощо), а також
суспільні явища (воєнні дії, страйки
тощо)

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Таким чином, укладаючи договір, сторони
мають право самостійно визначити, при
настанні яких обставин вони будуть
звільнені від відповідальності за
невиконання зобов'язань за цим
договором.

Як свідчать матеріали справи обставини
непереборної сили були визначені
сторонами в розділі VIII вищевказаного
договору.

У п. 8.1 договору зазначено, що сторони
звільняються від відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за цим договором у разі
виникнення обставин непереборної сили,
які не існували під час укладання
договору та виникли поза волею сторін
(аварія, катастрофа, стихійне лихо,
епідемія, епізоотія, війна тощо).

Пункт 8.2. договору встановлює, що
сторона, яка не може виконати
зобов'язання за цим договором
унаслідок дії обставин непереборної
сили, повинна не пізніше ніж протягом 5
(п'яти) днів з моменту їх виникнення
повідомити про це іншу сторону у
письмовій формі.

У п. 8.3. договору зазначено, що
підтвердженням обставин непереборної
сили та строку їх дії є відповідні
документи, які видаються уповноваженим
на це законами України органами.

Таким чином, сторонами договору
передбачили звільнення від
відповідальності при доведених
обставинах непереборної сили, а не
форс-мажорних обставин, оскільки дані
поняття не є тотожними, оскільки
категорія непереборної сили включає в
себе лише стихійні природні явища, у
той час коли категорія форс-мажору
охоплює лише виключні події
суспільного життя, які сторони на
диспозитивних підставах визначають в
договорі як право на звільнення від
подальшого виконання зобов'язань.
Спільним для цих понять є лише те, що ці
обставини знаходяться поза контролем
учасників правовідносин.

При цьому необхідно враховувати, що
обставинами непереборної сили є ті
обставини, які виникають без вини
жодної із сторін та поза їх волею і
спричиняють неможливість належного
виконання зобов'язань, дією
непереборної сили визнаються
надзвичайні і невідворотні обставини
за даних умов здійснення господарської
діяльності, до яких не відносяться
такі, як наприклад, порушення
зобов'язань контрагентами
правопорушника, відсутність на ринку
потрібних для виконання зобов'язання
товарів, відсутність у боржника
необхідних коштів тощо (ст. 218 ГКУ).

Відповідно до п. 8.3. договору
обставини непереборної сили повинні
бути підтверджені компетентним
органом.

Отже, обставини непереборної сили
повинні бути обґрунтовані та доведені,
засвідчення про існування
форс-мажорних обставин повинні бути
належно оформленими, що відповідачем
не виконано.

Відповідно до ст. 238 Господарського
кодексу України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків. Види
адміністративно-господарських
санкцій, умови та порядок їх
застосування визначаються цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції
можуть бути встановлені виключно
законами.

Колегія суддів вважає, що дії Державної
служби України з лікарських засобів
щодо винесення Розпорядження
№27914-1.3/2.0/17-12 від 12.12.2012 р., яким
накладено тимчасову заборону на
реалізацію (торгівлю), зберігання та
застосування всіх серій медичних
імунобіологічних препаратів ПАТ
"Фармстандарт-Біолік", за своєю
правовою природою є
адміністративно-господарськими
санкціями, які були застосовані до
відповідача за порушення ліцензійних
умов провадження господарської
діяльності з виробництва лікарських
засобів, оптової, роздрібної торгівлі
лікарськими засобами та були виявлені
під час позапланової перевірки
діяльності ПАТ "Фармстандарт-Біолік".

Діяльність Державної служби України з
лікарських засобів є публічною і
відповідно до покладених на неї
завдань вона здійснює державний
контроль за дотриманням вимог
законодавства щодо забезпечення
якості та безпеки лікарських засобів і
медичних виробів, у тому числі тих, які
закуповуються за кошти державного та
місцевих бюджетів, на всіх етапах
обігу, зокрема, під час їх виробництва,
зберігання, транспортування,
реалізації суб'єктам господарської
діяльності, утилізації та знищення, в
тому числі правил здійснення належних
практик (виробничої, дистриб'юторської,
зберігання, аптечної тощо).

Прийняте Держлікслужбою України
розпорядження від 12.12.2012, повністю
відповідає повноваженням, які їй
надані Положенням про Державну службу
України з лікарських засобів.

Отже, винесення Державною службою
України з лікарських засобів
Розпорядження №27914-1.3/2.0/17-12 від 12.12.2012 р.,
яким було обмежено діяльність
відповідача з 12.12.12 р. по 14.06.13 р., не
можна вважати дією непереборної сили
(надзвичайних і невідворотних
обставин), тобто порушенням
зобов'язання за відсутності вини в
розумінні ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218
ГК України, тому ці обставини
виключають звільнення відповідача від
відповідальності.

Суд першої інстанції не досліджував
матеріали справи, зокрема не звернув
увагу на те, що відповідач подав до
Харківського окружного
адміністративного суду позов до
Державної служби України з лікарських
засобів, в якому просив суд визнати дії
Державної служби України з лікарських
засобів щодо встановлення
тимчасової заборони реалізації
(торгівлі), зберігання та
застосування всіх медичних
імунобіологічних препаратів,
виробництва Публічного акціонерного
товариства "ФАРМСТАНДАРТ-БЮЛІК"
незаконними (справа № 820/8904/13-а).

Але, ухвалою Харківського окружного
адміністративного суду від 22 жовтня 2013
року по справі №820/8904/13-а провадження в
адміністративній справі було закрито,
в зв'язку з відмовою відповідача від
адміністративного позову по вказаній
справі та проханням закрити
провадження у справі.

Як свідчать матеріали справи
відповідач не надав доказів визнання
дій Державної служби України з
лікарських засобів незаконними,
відмовився від адміністративного
позову про визнання дій Держлікслужби
незаконними, тобто зазначені дії в
установленому законом порядку не
визнані незаконними.

Колегія суддів вважає, що відповідач
мав можливість та був зобов'язаний
виконувати ліцензійні умови
господарської діяльності з
виробництва лікарських засобів та їх
торгівлі, а порушення зазначених
ліцензійних умов допущено з вини
відповідача.

За приписами ст. ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання); у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Пунктом 7.2. договору сторони погодили,
що у випадку затримки поставки товару
понад термін, встановлений п. 5.1 цього
договору, постачальник сплачує
замовнику пеню у розмірі 0,1 % від
вартості непоставленого товару за
кожний день прострочення поставки
товару, а за прострочення понад 30
календарних днів з постачальника
додатково стягується штраф в розмірі 7%
від вартості непоставленого
(неприйнятого) товару, а у разі
здійснення попередньої оплати
постачальник, крім сплати зазначених
штрафних санкцій, повертає замовнику
кошти з урахуванням індексу інфляції.

В зв'язку з тим, що відповідач не надав
доказів наявності непереборної сили,
порушив зобов'язання по постачанню
товару та повинен нести
відповідальність згідно з умовами
договору. Як вбачається з матеріалів
справи, на момент розгляду спору,
відповідач не поставив товар за
договором позивачу.

Отже, рішення господарського суду в
частині відмови у стягненні 218698,43 грн.
пені та 92781,15 грн. штрафу не відповідає
матеріалам справи та нормам діючого
законодавства і підлягає частковому
скасуванню, а позовні вимоги в частині
стягнення 218698,43 грн. пені та 92781,15 грн.
штрафу підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, що
відповідачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в
рішенні господарського суду, частково
не відповідають нормам матеріального
та процесуального права та фактичним
обставинам справи, а мотиви позивача
можуть бути підставою для його
часткового скасування, керуючись ст.
ст. 526, 610 -611, 712 ЦК України, ст.ст.101 -105 ГПК
України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити

Рішення господарського суду
Харківської області від 20.11.2013 р у
справі № 922/3928/13 в частині відмови у
стягненні 218698,43 грн.пені та 92781,15 грн.
штрафу, 6229,59 грн судового збору
скасувати та позов в цієї частині
задовольнити. Стягнути з ПАТ
"Фармстандарт-Біолік" м. Харків (61070, м.
Харків, Помірки, ) на
користь Міністерство охорони здоров"я
України в особі Державного
підприємства "Укрвакцина" м.Київ (01601, м.
Київ, вул. Грушевського,7 ) 218698,43 грн пені, 92781,15 грн. штрафу,
6229,59 грн. судового збору, 3326,87 грн.
судового збору по апеляційній скарзі.

В інший частині залишити рішення без
змін.

Наказ доручити надати господарському
суду Харківської області.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції: Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови підписаний
20.01.2014

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Плужник О.В.