КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2014 р. Справа№ 921/859/13-г/10

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі:
Мациборко Т.І.

за участю представників сторін:

від позивача : не з'явився

від відповідача-1: Приходько Я.М. ( за
довіреністю)

від відповідача-2 : не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю Екологічна компанія
"Данко"

на рішення Господарського суду м. Києва
від 29.10.2013 р.

у справі № 921/859/13-г/10 (Суддя: Сівакова
В.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю Екологічна компанія
"Данко"

до 1. Державного підприємства з питань
поводження з відходами, як вторинною
сировиною в особі Тернопільського
обласного управління з питань
поводження з відходами, як вторинною
сировиною

2. Тернопільського обласного
управління з утилізації відходів, як
вторинною сировиною Державного
підприємства з утилізації відходів, як
вторинною сировиною

про стягнення 16 524, 06 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 позивач звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Державного
підприємства з питань поводження з
відходами, як вторинною сировиною в
особі Тернопільського обласного
управління з питань поводження з
відходами, як вторинною сировиною
(відповідач 1) та Тернопільського
обласного управління з утилізації
відходів, як вторинною сировиною
Державного підприємства з утилізації
відходів, як вторинною сировиною
(відповідач 2) про стягнення фактично
понесених витрат на зберігання та
забезпечення схоронності майна
(ганчір'я та двох решіток) в розмірі 16
524,06 грн. із застосуванням ч. 2 ст. 230
Цивільного кодексу України.

У жовтні 2013 року до суду першої
інстанції позивачем було подано заяву
про зменшення позовних вимог, в якій
останній просив, стягнути з
відповідача 1 на користь позивача 7762,64
грн., як відшкодування витрат на
зберігання та 7762,64 грн. , оскільки
правочин був вчинений під впливом
обману відповідно до ст. 230 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 року у справі
№921/859/13-г/10 провадження у справі по
відношенню до відповідача-2 -
Тернопільського обласного управління
з утилізації відходів як вторинною
сировиною Державного підприємства з
утилізації відходів як вторинною
сировиною припинено. В задоволенні
позовних вимог відмовлено в повному
обсязі.

Мотивуючи рішення суд першої
інстанції, у задоволенні заяви
позивача про зменшення розміру
позовних вимог, відмовив вказавши на
те, що зазначена заява по суті є заявою
про зміну предмету позову, яка як
вбачається з матеріалів справи подана
позивачем після початку розгляду
справи по суті.

Окрім того, зазначив, що позивачем не
було заявлено вимогу про визнання
недійсним укладеного між сторонами
договору зберігання майна від 09.07.2010
року. Також позивачем не подано доказів
в підтвердження того, що договір
зберігання майна від 09.07.2010 року в
установленому законодавством порядку
визнано недійсним. Позивач не довів
належними та допустимими доказами,
наявність тих обставин, на підставі
яких він звернувся до господарського
суду з позовними вимогами про
стягнення з відповідача 16 524,06 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 року частково і
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити частково і
стягнути з відповідача 1 на користь
позивача - 7 762,64 грн. витрати на
зберігання та забезпечення
схоронності майна (ганчір'я в кількості
3908 кг. та двох тарних решіток). В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказав на те, що в позові
заявлено позовну вимогу про стягнення
з відповідача саме витрат понесених на
зберігання та забезпечення
схоронності ганчір'я та двох тарних
(металічних) решіток за період з 01.09.2010
р. по 31.07.2013 р., які відповідач
зобов'язаний був відшкодувати в силу ч.
3 ст. 947 ЦК України. В заяві про зменшення
позовних вимог було зазначено, що до
стягнення пред'являються витрати
понесені позивачем на зберігання та
забезпечення схоронності майна
відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.12.2013 року
було прийнято до розгляду апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю Екологічна компанія
"Данко" та призначено розгляд справи
на 15.01.2014 р.

15.01.2014 року через відділ
документального забезпечення суду від
представника позивача надійшло
клопотання про доручення до матеріалів
справи додаткових документів.

Також, 15.01.2014 року через відділ
документального забезпечення суду від
представника відповідача 1 надійшов
відзив на апеляційну скаргу.

15.01.2014 року у судовому засіданні було
оголошено перерву до 05.02.2014 року

05.02.2014 року представники позивача та
відповідача 2 у судове засідання не
з'явились, про причини неявки суд не
повідомили, як свідчать матеріали
справи, про час та місце розгляду
справи всі представники були
повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(Інформаційний лист Вищого
господарського суду від 13.08.2008 р. №
01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року
„Про деякі питання застосування нори
Господарського процесуального кодексу
України").

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення всіх
учасників судового процесу про дату,
час та місце судового засідання, судова
колегія вважає можливим розглянути
справу у відсутності представників
позивача та відповідача 2, за наявними у
справі доказами.

Представник відповідача 1 у судовому
засіданні просив апеляційну скаргу
залишити без задоволення, рішення
господарського суду міста Києва
залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника
відповідача 1, вивчивши матеріали
справи, розглянувши доводи апеляційної
скарги, дослідивши письмові докази,
долучені до матеріалів справи,
виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ст. 101 Господарського
процесуального кодексу апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
09.07.2010 між Тернопільським управлінням
з утилізації відходів як вторинної
сировини та товариством з обмеженою
відповідальністю Екологічна компанія
"Данко" було складено акт
приймання-передачі
товарно-матеріальних цінностей та
індивідуально визначеного рухомого
майна, відповідно до якого
Тернопільське управління з утилізації
відходів як вторинної сировини
передало, а позивач прийняв на
тимчасове безоплатне зберігання
терміном на два місці з дня підписання
акту і отримання товарно-матеріальних
цінностей індивідуально визначене
майно, а саме: дві решітки для архіву та
3 908 кг ганчір'я ( т.1 а.с.48)

Після спливу визначеного в акті
приймання-передачі терміну,
відповідач незважаючи на неодноразові
звернення позивача, майно (дві тарні
решітки та 3 908 кг. ганчір'я) не забрав, у
зв'язку з чим позивач змушений був його
зберігати в період з 01.09.2010р. по 31.07.2013
рік.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції прийшов до
висновку про те, що позивачем вимогу
про визнання укладеного між сторонами
договору зберігання майна від 09.07.2010
року недійсним не пред'явлено, також
не подано доказів в підтвердження
того, що договір зберігання майна від
09.07.2010 року в установленому законом
порядку визнано недійсним. Також суд
першої інстанції, зазначив, що
позивачем не доведено наявність
обставин на підставі яких він
звернувся до суду з позовними
вимогами про стягнення з відповідача
16524,06 грн.

Колегія суддів, погоджується з
висновком суду першої інстанції та
вважає за необхідне зазначити на
наступне.

Так, відповідно до ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України Договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до п.1 ст. 641 Цивільного
кодексу України, пропозицію укласти
договір (оферту) може зробити кожна із
сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити
істотні умови договору і виражати
намір особи, яка її зробила, вважати
себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно з п. 1 ст. 938 Цивільного кодексу
України зберігач зобов'язаний
зберігати річ протягом строку,
встановленого у договорі зберігання.

Пунктом 1 статті 946 Цивільного кодексу
України визначено, що плата за
зберігання та строки їх внесення
встановлюються договором зберігання.

Судом першої інстанції вірно було
встановлено, що позивач 09.07.2010року
прийняв на зберігання 3,9 тон ганчір'я та
2-х тарних решіток безоплатно. В акті
прийому -передачі від 09.07.2010 року (а.с.119
том1) визначено строк зберігання майна -
два місяці з дня його підсипання, тобто
до 09.09.2010. Позивач в підтвердження
понесених витрат на зберігання надав
довідку про розрахунок витрат на
зберігання 3,9 тон ганчір'я та 2-х тарних
решіток, що на зберіганні за листом
відповідача від 09.07.2010 року №39 за
період з 01.09.2010р. по 19.08.2013 року. (т.2
а.с.86).

У вищезазначеній довідці скаржник
зазначає дату розміщення майна: 01.07.2010
р.; кількість діб зберігання: 1146 днів в
т.ч. з 01.09.2010 1084 день; обрахована
середньодобова собівартість
зберігання складає 6,17 грн.;
середньодобова ціна зберігання при 9,9%
рентабельності 8,14 грн. з ПДВ. Всього
витрати склали 7 762,64 грн.

Колегія суддів, дослідивши зазначений
доказ прийшла до висновку, що він не є
належним доказом розрахунку витрат
понесених на зберігання майна,
оскільки позивачем в односторонньому
порядку визначено кількість днів
зберігання, середньодобова
собівартість зберігання,
середньодобова ціна зберігання. Також,
в матеріалах справи відсутні будь які
належні та допустимі докази, які б
свідчили про узгодження з відповідачем
середньодобової собівартості
зберігання, ціни зберігання тощо.

Окрім того, позивач в зазначеній
довідці, посилається на лист
відповідача від 09.07.2010 року № 39 за
період з 01.09.2010 р. по 19.08.2013 р. (т.1 а.с.48) В
зазначеному листі також відсутні
посилання на середньодобову
собівартість зберігання, ціну
зберігання тощо, крім того, в листі не
зазначено з якого саме часу і по який
час буде знаходитись на безоплатному
зберіганні майно, а зазначено на
тимчасове безоплатне зберігання.

В обґрунтування вимог, апелянт
зазначає, що ціна зберігання, була
розрахована на підставі схеми
розміщення тимчасового зберігання
ганчір'я та двох решіток (т.1 а.с.12,17),
колегія суддів вважає, що зазначені
схеми розміщення, не може бути належним
доказом у справі, оскільки складені в
односторонньому порядку і не
погодженні відповідачем.

Посилання позивача на інші договори (т.1
а.с.11-21) відповідно до яких було
розраховано розмір позовних вимог в
розмірі 7 762,64 грн., колегія суддів також
вважає необґрунтованими, оскільки
вищезазначені договори були укладені
з іншими підприємствами, в яких
орендодавцем виступало ВАТ
«Тернопільське АТП 16154», а орендарем
ТОВ Екологічна компанія "Данко",
відповідач по даній справі в жодному з
договорів не фігурував.

Також, позивач просив стягнути 7762,64 грн.
як правові наслідки вчинення
правочину під впливом обману
відповідно до ст. 230 ЦК України

Відповідно до п. 1 ст. 230 Цивільного
кодексу України якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом не дійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 2 ст. 230 Цивільного кодексу
України сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Судом першої інстанції вірно було
встановлено, що позивачем вимогу про
визнання укладеного між сторонами
договору зберігання майна від 09.07.2010
недійсним не пред'явлено. Також
позивачем не подано доказів в
підтвердження того, що договір
зберігання майна від 09.07.2010 в
установленому законодавством порядку
визнано недійсним, як того вимагає ч.1
ст. 230 ЦК України.

Стосовно вимог апеляційної скарги, про
відшкодування витрат понесених на
зберігання ганчір'я та двох тарних
(металічних) решіток за період з 01.09.2010
р. по 31.07.2013 р.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до п. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України
плата за зберігання та строки її
внесення встановлюються договором
зберігання, але між сторонами договір
про зберігання не укладався, а в акті
прийому передачі на зберіганні не
зазначено розмір плати. Таким чином,
колегія приходить до висновку про те,
що вимоги апелянта є необґрунтованими,
документально недоведеними, та такими
що суперечать нормам чинного
законодавства.

Також, вірним є висновок суду першої
інстанції, стосовно припинення
провадження у справі по відношенню до
відповідача 2 - Тернопільського
обласного управління з утилізації
відходів як вторинною сировиною
Державного підприємства з утилізації
відходів як вторинною сировиною, на
підставі п.1 ст. 80 ГПК України, оскільки
відповідач 2 не є юридичною особою та за
організаційно-прововою формою
відноситься до відокремлених
підрозділів.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду з огляду на
вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі,
апеляційний суд робить висновок, що суд
першої інстанції дав належну оцінку
доказам по справі та виніс законне
обґрунтоване рішення, яке відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що скаржник не довів
обґрунтованість своєї апеляційної
скарги, докази на підтвердження своїх
вимог суду не надав, апеляційний суд
погоджується із рішенням
господарського суду міста Києва від
29.10.2013 року у справі № 921/859/13-г/10, отже
підстав для його скасування або зміни
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю Екологічна
компанія "Данко" на рішення
господарського суду міста Києва від
29.10.2013 року у справі № 921/859/13-г/10 -
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 29.10.2013 року у справі №
921/859/13-г/10 залишити без змін.

Матеріали справи № 921/859/13-г/10
повернути до місцевого господарського
суду.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через суд
апеляційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Головуючий суддя
М.А. Руденко

Судді
М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко