ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.02.2014
Справа № 905/8872/13

Суддя господарського суду Донецької
області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання
Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом: Управління міського майна
Маріупольської міської ради, м.
Маріуполь

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Маріуполь

про зобов'язання укласти додатковий
договір.

за участю представників сторін:

від позивача - Катан І.М. - за
довіреністю;

від відповідача - не з'явився ;

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Управління міського
майна Маріупольської міської ради, м.
Маріуполь, до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Маріуполь
про зобов'язання укласти додатковий
договір від 02.08.2013р. до договору від
23.03.2013р. №6248/Ж на оренду нежитлового
приміщення, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, що знаходиться в комунальній
власності м. Маріуполя.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що в
результаті проведеної Маріупольською
об'єднаною державною фінансовою
інспекцією планової ревізії були
встановлені розбіжності між фактично
використовуваною площею загального
користування з площею, визначеною в
договорі оренди, що призвело до
недоотримання місцевим бюджетом
орендної плати. У зв'язку із цим на
адресу відповідача був надісланий
проект додаткового договору стосовно
збільшення з 01.07.2011р. орендованої площі,
зобов'язання сплатити орендну плату та
послуги з обслуговування збільшеної
орендованої площі, порядку внесення
платежів. Враховуючи, що від
відповідача не надходило ані згоди на
укладання додаткового договору, ані
заперечень проти цього позивач
звернувся до суду із відповідним
позовом.

Відповідач у судові засідання не
з'являвся, відзив на позовну заяву не
надав. Про дату та час судового
засідання відповідач був повідомлений
належним чином. Конверт, у якому було
надіслано процесуальний документ
відповідачу, повернувся на адресу суду
із довідкою поштового відділення, у
якій зазначено причину повернення: «за
закінченням терміну зберігання».

За приписами абз.3 п.3.9.1. Постанови
Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Тобто відповідач був належним чином
повідомлений про дату та час судового
засідання, однак у судове засідання не
з'явився, свого представника не
направив, своїм правом на участь у
судовому засіданні не скористався.

При цьому господарський суд виходить з
того, що у відповідних випадках такий
учасник судового процесу не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами першою
- п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як
своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Відтак відповідно до положень ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, справу розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Також за приписами п.3.9.2. Постанови
Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

За клопотанням представника позивача
справа слухалась без фіксації судового
процесу технічними засобами.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції
України, статті 9 Європейської хартії
регіональних мов або мов меншин
(ратифікована Законом України від 15
травня 2003р. N802), статті 3 Декларації прав
національностей України ( від 1
листопада 1991р. N1771), статті 12 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", статті 14 Закону України «Про
засади державної мовної політики» (від
03 липня 2012р. №5029-VІ) та усним
клопотанням представника позивача,
справа розглядалась російською мовою.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд встановив :

Між Управлінням міського майна
Маріупольської міської ради
(Орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) 26
березня 2013р. був укладений договір
№6248-Ж оренди нежитлового приміщення,
що відноситься до комунальної
власності.

За умовами укладеного договору (п.1.1.) на
підставі листа №0901-01 від 21.03.2013р.
Орендодавець передає, а Орендар
приймає у строкове платне користування
нежитлове приміщення, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
2,1кв.м. згідно технічного паспорту БТІ
для використання під доступ для
приміщення та місця загального
користування.

Відповідно до умов п.2.1. договору вступ
Орендаря у тимчасове платне володіння
та користування приміщенням настає на
підставі договору та свідоцтва на
право довгострокової оренди
нежитлових приміщень міської
комунальної власності з моменту
підписання сторонами акту
приймання-передачі зазначеного
нежитлового приміщення.

Згідно п.4.2. договору за вказане у п.1.
договору приміщення встановлений
розмір орендної плати за базовий
місяць (лютий 2012р.) у розмірі 35,76грн.
Розмір орендної плати за перший місяць
оренди визначається шляхом
коригування розміру орендної плати за
базовий місяць на індекс інфляції за
період з першого числа наступного за
базовим місяця до останнього числа
першого місяця оренди.

Пунктом 4.3. договору встановлено, що
розмір орендної плати за кожний
наступний місяць визначається шляхом
коригування розміру місячної орендної
плати за попередній місяць на індекс
інфляції за наступний місяць

За умовами п.4.4. договору розмір
орендної плати може бути змінено в
односторонньому порядку Орендарем у
зв'язку із зміною методики її
розрахунку, у випадках, передбачених
законодавством України та рішеннями
органів місцевого самоврядування.
Перегляд розміру орендної плати
набирає чинності з моменту прийняття
рішення про це Маріупольською міською
радою.

Цей договір набуває чинності з моменту
підписання сторонами і діє з 19.03.2013р. до
19.03.2014р. Зміни та доповнення до
договору можуть мати місце за згодою
сторін, окрім випадків, передбачений
п.4.4. договору(п.7.1.-7.2. договору). Даний
договір підписано обома сторонами.

В результаті проведеної
Маріупольською об'єднаною державною
фінансовою інспекцією планової
ревізії були встановлені розбіжності
між фактично використовуваною площею
загального користування з площею,
визначеною в договорі оренди, що
призвело до недоотримання місцевим
бюджетом орендної плати.

За результатами проведеної перевірки
позивачем на адресу відповідача
супровідним листом №05-4/4078 від 16.08.2013р.
був надісланий проект додаткового
договору від 02.08.2013р. стосовно
збільшення з 01.07.2011р. орендованої площі
з 2,1кв.м. до 9,4кв.м., зобов'язання
орендаря сплатити орендну плату за
період з 01.07.2011р. по 31.05.2013р. в сумі
2515,26грн. та послуги з обслуговування в
сумі 50,46грн. збільшеної орендованої
площі, збільшення розміру плати за
послуги з обслуговування Орендаря до
3,61грн. та розміру орендної плати до
160,21грн. (за травень 2013р.)

Враховуючи, що від відповідача не
надходило ані згоди на укладання
додаткового договору, ані заперечень
проти цього позивач звернувся до суду
із відповідним позовом.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
необґрунтовані та такими, що не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Згідно вимог передбачених ст.1 ГПК
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд, відповідно
до приписів частини 1 ст.12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, згідно вимог
передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Способи судового захисту цивільних
прав та інтересів встановлені статтею
16 Цивільного кодексу України та
статтею 20 ГК України, цими нормами
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного
кодексу України та ст.173
Господарського кодексу України ,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною першою статті 193
Господарського Кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК
України та ст.174 ГК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського
кодексу України передбачено, що
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності, виконуються
на підставі договорів.

Згідно вимог статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями статті 759
Цивільного кодексу України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права (ч.1 ст.761 ЦК України).

За приписами частини другої статті 762
Цивільного кодексу України та частини
третьої статті 285 Господарського
кодексу України за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено,
що законом можуть бути передбачені
особливості регулювання майнових
відносин у сфері господарювання.

Тому, на спірні правовідношення
поширюються також дії спеціального
закону, а саме Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна".

Відповідно до вимог передбачених
статтями 2, 3 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
правовою підставою користування
майном є договір оренди.

Статтею 10 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
передбачено, що істотною умовою
договору є - орендна плата.

Відповідно до приписів ст.12 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" договір оренди
вважається укладеним з моменту
досягнення домовленості з усіх
істотних умов і підписання сторонами
тексту договору.

Приписами частини 3 статті 18 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" передбачено
обов'язки орендаря, де зазначено, що
орендар зобов'язаний вносити орендну
плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно вимог передбачених статтею 19
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" зазначено, що
орендар за користування об'єктом
оренди вносить орендну плату незалежно
від наслідків господарської
діяльності. Строки внесення орендної
плати визначаються у договорі.

Відповідно до вимог передбачених
статтею 632 ЦК України, ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

Отже, здійснюючи господарську
діяльність відповідач належним чином
здійснював оплату за оренду на користь
позивача.

Строк договору є однією із складових
його змісту. Строком є термін дії
певного договору. Строк дії договору
визначається сторонами на їх власний
розсуд. Згідно вимог передбачених ст.252
ЦК України, строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.
Початок строку чи його закінчення
можуть визначатися вказівкою на
календарну дату або на подію, що має
неминуче настати. Таким чином, у
випадку настання календарної дати або
відповідної події, визначених
договором, дія останнього
припиняється.

Згідно приписів частини 2 ст.284 ГК
України визначено, що умови договору
оренди зберігають свою силу на весь
строк дії договору, а також у разі якщо
після його укладення законодавством
встановлено правила, що погіршують
становище орендаря.

Приписами пунктів 3.1. та 3.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №12 від 29.05.2013р. «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про оренду (найм) майна»,
визначено, що з урахуванням частини
другої статті 124 Конституції України
та Рішення Конституційного Суду
України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі №
1-2/2002) приписи статті 188 ГК України та
статті 11 ГПК України не позбавляють
сторону договору права на звернення до
суду з вимогою про зміну або розірвання
договору оренди без дотримання порядку
досудового врегулювання спору. Спори
про внесення змін до договору оренди
(найму) у зв'язку із запровадженням
нових тарифів, ставок орендної плати (в
т.ч. внесенням змін до відповідних
методик) мають вирішуватися з
урахуванням вимог приписів статті 632 ЦК
України та частини другої статті 21
Закону "Про оренду державного та
комунального майна", згідно з якими
розмір орендної плати в договорі
встановлюється за домовленістю сторін
і може бути змінено за погодженням
сторін або у випадках та на умовах,
встановлених законом.

Вимогами частини 1 ст.188 ГК України
передбачено, що зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Приписами частини 3 ст.188 ГК України
визначено, що сторона договору, яка
одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду, чого не
вбачається з матеріалів наданих
позивачем.

Вимогами частини 4 ст.188 ГК України
передбачено, що у разі якщо сторони не
досягли згоди щодо зміни (розірвання)
договору або у разі неодержання
відповіді у встановлений строк з
урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована сторона має право
передати спір на вирішення суду, ось
саме чому позивач був вимушений
звернутись до суду.

Можливість та підстави зміни договору
у зв'язку з істотною зміною обставин
встановлені нормою статті 652
Цивільного кодексу України. Зокрема,
згідно з частиною 1 цієї статті у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання. Зміна
обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах. Частиною 2 цієї статті
передбачено, що якщо сторони не досягли
згоди щодо приведення договору у
відповідність з обставинами, які
істотно змінились, договір може бути
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони у виняткових
випадках, коли розірвання договору
суперечить суспільним інтересам або
потягне для сторін шкоду, яка значно
перевищує затрати, необхідні для
виконання договору на умовах, змінених
судом за наявності одночасно таких
умов: 1) в момент укладення договору
сторони виходили з того, що така зміна
обставин не настане; 2) зміна обставин
зумовлена причинами, які
заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися; 3) виконання договору
порушило б співвідношення майнових
інтересів сторін і позбавило б
заінтересовану сторону того, на що вона
розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Отже, суд звертає увагу на не
врахування позивачем тієї обставини,
що внесення змін до договору,
укладеного сторонами у справі, є
можливим лише за умови наявності та
доведеності обставин і підстав,
передбачених диспозиціями статей 651, 652
ЦК України, чого не вбачається з
наданих позивачем доказів.

Вимогами ст.760 ЦК України передбачено,
що предметом договору найму може бути
річ, яка визначена індивідуальними
ознаками і яка зберігає свій первісний
вигляд при неодноразовому
використанні (неспоживна річ).

У даному випадку мова йдеться про
приміщення розміром 2,1 кв.м., яке було
надано в оренду згідно спірного
договору, відносно того ж самого
приміщення, яке безпідставно стало
значно більшим розміром, а саме 9,4кв.м.,
то позивачем не надано жодного
пояснення в підтвердження того, саме
яким чином збільшився розмір
приміщення наданого в оренду
відповідачу, щоб у подальшому внести
зміни у договір відносно розміру
орендованої площі та, як наслідок
збільшити суми за оренду приміщення.

Крім того, вимогами ст.795 ЦК України
визначено, що передання наймачеві
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини) оформляється
відповідним документом (актом), який
підписується сторонами договору. З
цього моменту починається обчислення
строку договору найму, якщо інше не
встановлено договором.

Ухвалами суд, неодноразово намагався
витребувати наступні документи, а саме:
акт приймання - передачі нежитлового
приміщення відповідно до договору
№6248-Ж від 26.03.2013р., архітектурні
викопіровки приміщення, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
технічний паспорт на приміщення
відповідно до договору №6248-Ж від
26.03.2013р., уточнення відносно загальних
розмірів приміщення, саме яким чином
було здано в оренду 2,1 кв.м. а потім
орендоване приміщення стало розміром
9,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, але
позивачем не надано суду зазначених
документів.

Відповідно до вимог передбачених
пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції
України основними засадами
судочинства є - змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Під час розгляду зазначеної справи
позивачем належним чином не доведено
вимоги, які викладено ним у позовній
заяви, крім того позивачем не надано
доказів саме яким чином було здано в
оренду 2,1 кв.м. а потім площина
орендованого приміщення стало
розміром значно більше тобто 9,4 кв.м.,
яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст.33 ГПК України).

Відповідно до приписів ст.36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.43
ГПК України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги належним чином не
доведеними, не обґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати покладаються на
позивача відповідно до ст. 49 ГПК
України.

На підставі вимог передбачених ст.129
Конституції України, пунктів 3.1., 3.2.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №12 від
29.05.2013р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна», ст.ст.2, 3, 10, 12, 18, 19 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна», ст.ст.9, 11-16, 202, 252,
526, 626, 627, 629, 632, 651, 759-762, 795 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 20, 67, 174, 188, 193, 284
Господарського кодексу України та
керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28,
32-34, 36, 43, 49, 75, 77, 82-85 ГПК України,
господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Управління міського
майна Маріупольської міської ради, м.
Маріуполь до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Маріуполь
про зобов'язання укласти додатковий
договір від 02.08.2013р. до договору від
23.03.2013р. №6248/Ж на оренду нежитлового
приміщення, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, що знаходиться в комунальній
власності м. Маріуполя, залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано і може
бути оскаржене через господарський суд
Донецької області в апеляційному
порядку протягом десяти днів з дня
прийняття рішення. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання рішення,
оформленого відповідно до статті 84
Господарського процесуального кодексу
України.

Рішення складене у повному обсязі та
підписане 12.02.2014р.

Суддя
С.В. Тоцький