Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

від "03" лютого 2014 р.
Справа № 906/1791/13

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Соловей Л.А. ,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність
від 16.08.2013р.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з додатковою
відповідальністю "Житомирське обласне
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство" (смт. Ружин, Житомирська
область)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
(АДРЕСА_1)

про стягнення 24144,52грн.

Позивачем пред'явлено позов до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 24144,52грн., з яких: 10376,00грн. -
основного боргу, який виник на підставі
договору оренди об'єкта нерухомості
від 01.01.2010р., 678,85грн. - пені, 13089,67грн. - 182%
річних.

Позивач вимоги ухвали господарського
суду від 06.12.2013р., 23.12.2013р. та 22.01.2014р.
щодо надання витребуваних документів
не виконав, в судове засідання
представник позивача не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, хоча
про місце, дату та час судового
засідання позивач повідомлений
належним чином (про що свідчать
розписки представника позивача у
повідомленнях про вручення поштових
відправлень, а.с.19, 28, 36).

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив з
підстав, викладених у відзиві на
позовну заяву від 03.02.2014р., в якому
зокрема, зазначає, що договір оренди
від 01.01.2010р. є неукладеним, оскільки
всупереч чинному законодавству
України не був ні нотаріально
посвідчений, ні зареєстрований, тому
не створює для сторін ніяких прав та
обов'язків (а.с.41).

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач як на підставу позову
посилається на невиконання
відповідачем умов договору оренди від
01 січня 2010 року, який, як на думку
позивача, укладено між
Сільськогосподарським відкритим
акціонерним товариством " Житомирське
обласне
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство", правонаступником якого
відповідно до витягу з ЄДР (а.с.12-15) є
Товариство з додатковою
відповідальністю "Житомиррибгосп"
(позивач, орендодавець), та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач,
орендар). Відповідно до умов вказаного
договору оренди об'єкта нерухомості,
текст якого надано до позовної заяви
(а.с.9-10), орендодавець зобов'язався
передати, а орендар прийняти у
тимчасове платне користування
складське приміщення загальною площею
778,2кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2.

Об'єкт оренди передається орендарю за
актом приймання-передачі, який є
невід'ємною частиною цього договору
(п.2.1 договору).

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що він
діє з 01 січня 2010 року до 01 січня 2020 року
включно.

Орендна плата за користування одним
квадратним метром об'єкта оренди
становить 4 (чотири) грн. за місяць.
Загальний розмір орендної місячної
плати за користування об'єктом оренди
становить 3112,80грн. (п.5.1 договору).

Оплата рахунків орендодавця,
виставлених орендареві здійснюється
не пізніше 10 днів після отримання
рахунку орендарем від орендодавця (п.5.3
договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що внаслідок
неналежного виконання відповідачем
договірних зобов'язань, дію вказаного
вище договору достроково припинено з
11.04.2013р., проте заборгованість з
орендної плати за період з 01.01.2013р. по
10.04.2013р. у розмірі 10376,00грн. залишилась
несплаченою.

За вказаних обставин, позивач
звернувся до господарського суду
Житомирської області з позовною заявою
про стягнення з відповідача
заборгованості на підставі договору
оренди об'єкта нерухомості від 01.01.2010р.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд визнає вимоги
позивача такими, що не підлягають
задоволенню, враховуючи наступне:

Підставою звернення до суду, за
твердженням позивача, став факт
неналежного виконання відповідачем
зобов'язань щодо оплати орендних
платежів на підставі Договору оренди
об'єкта нерухомості від 01.01.2010р.

Частиною 7 статті 179 Господарського
кодексу України встановлено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.283 ГК України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк
користування майно для здійснення
господарської діяльності; до відносин
оренди застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Передання наймачеві будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) оформляється відповідним
документом (актом), який підписується
сторонами договору. З цього моменту
починається обчислення строку
договору найму, якщо інше не
встановлено договором (ч.1 ст. 795 ЦК
України).

Пунктом 2.1 договору встановлено, що
об'єкт оренди передається орендарю за
актом приймання-передачі, який є
невід'ємною частиною цього договору.

Разом з тим, позивачем не надано
доказів на підтвердження фактичної
передачі відповідачу орендованого
приміщення.

Ухвалами від 06.12.2013р., 23.12.2013р. та 22.01.2014р.
суд зобов'язував позивача надати,
зокрема, акт приймання-передачі об'єкта
оренди, який є невід'ємною частиною
договору, проте позивач, жодного разу в
судове засідання не з'явився,
витребуваних документів не надав.

Відповідач у відзиві на позовну заяву,
крім іншого, зазначив, що акт
приймання-передачі об'єкта оренди в
порушення ч.1 ст.795 ЦК України між
сторонами не підписувався.

За вказаних обставин, передача
позивачем об'єкта оренди відповідачу
не підтверджена належними та
допустимими доказами, оскільки в
матеріалах справи відсутній акт
приймання-передачі приміщення.

Як встановлено судом, строк дії
договору оренди об'єкта нерухомості
від 01.01.2010р. становить 10 років (п.4.1
договору).

Відповідно до ч.2 ст.793 ЦК України
договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) строком на три роки і більше
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.794 ЦК України договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремою частини), укладений
на строк не менше як три роки, підлягає
державній реєстрації.

Зі змісту ч.3 ст. 640 ЦК України (в
редакції, чинній на момент підписання
спірного договору) вбачається, що
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.209 ЦК України,
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом; такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Отже, правочини оренди нерухомого
майна зі строком дії на три роки і
більше вважаються вчиненими з моменту
їх державної реєстрації.

Таким чином, для договору оренди від
01.01.2010р. (зі строком дії 10 років)
необхідне як нотаріальне посвідчення
так і державна реєстрація.

Доказів нотаріального посвідчення та
державної реєстрації договору оренди
від 01.01.2010р., всупереч ст.ст.793,794 ЦК
України, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Згідно із ч.2 ст.220 ЦК України, якщо
сторони домовилися стосовно усіх
істотних умов договору і це
підтверджується письмовими доказами
та відбулося повне або часткове
виконання договору, але одна із сторін
ухилилася від його нотаріального
посвідчення, суд може визнати такий
договір дійсним. У цьому разі наступне
нотаріальне посвідчення договору не
вимагається.

Пунктом 2.11 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №12 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна" встановлено, що відповідні
приписи частини другої статті 220 ЦК
України не застосовуються до
правочинів, які підлягали і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України (у редакції, чинній до
01.01.2013) пов'язувався з державною
реєстрацією; відповідні правочини не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Недотримання вимог закону щодо
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації Договору оренди
об'єкта нерухомості від 01.01.2010р. тягне
за собою нікчемність даного правочину.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
Договір оренди є нікчемним правочином.

Слід також зазначити, що згідно з
частиною 2 статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Водночас, з наявної в матеріалах справи
копії договору оренди об'єкта
нерухомості від 01 січня 2010р.
вбачається, що зазначена угода від
імені СВАТ "Житомиррибгосп" взагалі не
містить підпису представника (а.с.10 на
звороті).

Крім того, суд враховує, що відповідно
до ст.761 ЦК України право передання
майна у найм має власник речі або особа,
якій належать майнові права. Однак,
позивач, крім витребуваних судом
доказів, також не надав суду докази на
підтвердження наявності у нього права
власності на об'єкт нерухомості,
зазначений у договорі оренди.

Згідно приписів ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи, а
обставини, що відповідно до
законодавства можуть бути
підтверджені певними засобами
доказування не можуть бути
підтверджені іншими засобами
доказування.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення. Позивач повинен
належними доказами довести факти, на
підставі яких пред'явлено позов.

Оскільки, договір оренди об'єкта
нерухомості від 01.01.2010р. зі строком дії
десять років, не посвідчений
нотаріально та не зареєстрований в
установленому порядку, він є нікчемним
та не створює правових наслідків, у
зв'язку з чим, правові підстави для
стягнення заборгованості з орендної
плати відсутні.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд дійшов висновку, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Витрати, пов'язані з оплатою судового
збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82- 85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя
Соловей Л.А.

Віддрукувати: 2 прим.

1- в справу

2- позивачу (рек. з повід.)