ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року Справа № 901/365/13-г Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді Добролюбової
Т.В.,суддівМачульського Г.М., Швеця В.О.
(доповідач)розглянувши касаційну
скаргуФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на постановуСевастопольського
апеляційного господарського суду від
19.11.13у справі№ 901/365/13-г Господарського
суду Автономної Республіки Крим за
позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4до1) Феодосійської міської
ради 2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробниче-
комерційне об'єднання "ІНМО"
провизнання недійсними пунктів
рішення та державного акту

Згідно з розпорядженням Вищого
господарського суду України № 03-05/132
від 05 лютого 2014 року для розгляду
касаційної скарги у цій справі
сформовано колегію суддів у складі:
Добролюбової Т.В. (головуючого),
Мачульського Г.М., Швеця В.О.

Представники сторін в судове засідання
не з'явилися, хоча належно повідомлені
про час та місце розгляду касаційної
скарги.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернулася з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-комерційне об'єднання "ІНМО"
та Феодосійської міської ради про
визнання недійсними пункту 1.2. рішення
Феодосійської міськради № 208 від 31.10.97,
пункту 1.1. рішення Феодосійської
міськради № 303 від 13.03.98 та визнання
недійсним державного акта на право
постійного користування землею I-КМ
№ 001522 від 18.11.98. Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що на підставі
спірних рішень Товариству з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційне об'єднання ІНМО"
передано земельну ділянку, на якій
розташований магазин, що на праві
власності належить позивачу, у зв'язку
з чим позивач позбавлений права
оформити земельну ділянку під
будівлею. При цьому позивач посилався
на приписи статті 377 Цивільного кодексу
України, статті 120 Земельного кодексу
України, статей 23, 30 Земельного кодексу
Української РСР (1990 року).

Рішенням Господарського суду
Автономної Республіки Крим від 09.07.13,
ухваленим колегією суддів у складі:
Пукас А.Ю. - головуючий, Башилашвілі О.І.,
Гаврилюк М.П., у позові відмовлено.
Вмотивовуючи оскаржуване рішення, суд
виходив з недоведеності порушення
оспорюваними рішеннями міськради прав
і охоронюваних законом інтересів
позивача, оскільки останній на час їх
прийняття не був власником нерухомого
майна розташованого на спірній
земельній ділянці. Водночас судом
враховано і обставини щодо
недотримання позивачем порядку,
встановленого для оформлення права
користування спірною земельною
ділянкою. При цьому суд керувався
приписами статті 21 Цивільного кодексу
України, статей 141, 149 Земельного
кодексу України.

Севастопольський апеляційний
господарський суд, колегією суддів у
складі: Проценко О.І. - головуючий,
Градова О.Г., Воронцова Н.В., постановою
від 19.11.13 перевірене рішення місцевого
господарського суду залишив без змін з
тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася з
касаційною скаргою до Вищого
господарського суду України, в якій
просить рішення та постанову у справі
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи
касаційну скаргу, скаржник вказує на
неврахування судами відсутності
правових підстав для примусового
вилучення спірної земельної ділянки у
Товариства, з огляду на відсутність
добровільної відмови останнього від
права користування земельною ділянкою.
Водночас вказує і на відсутність
визначеного законодавством обов'язку
Товариства щодо звернення із заявою
про вилучення земельної ділянки. При
цьому посилається на порушення судами
приписів статей 141, 143 Земельного
кодексу України, статті 30 Земельного
кодексу Української РСР (1990 року).

Відзиву на касаційну скаргу до Вищого
господарського суду України не
надходило.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Швеця В.О.,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства, відзначає
наступне.

Судами попередніх інстанцій
установлено та підтверджено
матеріалами справи, що 31.10.97 рішенням
Феодосійської міської ради АР Крим № 208
затверджено технічну документацію зі
встановлення меж земельної ділянки в
натурі та відповідно до пункту 1.2.
рішення, Товариству з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційне об'єднання "ІНМО"
надано у постійне користування
земельну ділянку 0,10 га, розташовану на
АДРЕСА_1 для обслуговування
магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1". Пунктом 1.1.
рішення Феодосійської міської ради від
13.03.98 № 303 "Про надання земельних
ділянок" Товариству з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційне об'єднання "ІНМО"
надано із вільних земель м. Феодосії у
постійне користування земельну
ділянку площею 0,10 га до раніш наданої
рішенням виконавчого комітету від 25.03.94
№ 12/1 земельної ділянки під будівництво
магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1" по АДРЕСА_1 для
благоустрою території магазину та
вирішено вважати загальну площу
земельної ділянки 0,2 га. На підставі
вказаного рішення 18.11.98 Товариством з
обмеженою відповідальністю "Виробничо
комерційне об'єднання "ІНМО" отриманий
державний акт на право постійного
листування землею І-КИ № 001522. Водночас
судами попередніх інстанцій
установлено, що 21.08.98 між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Виробничо
комерційне об'єднання "ІНМО", ОСОБА_12 та
ОСОБА_4 укладений договір
купівлі-продажу магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1",
розташованого за адресою: АДРЕСА_1. В
подальшому, у зв'язку із смертю
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12, його
правонаступником стала ОСОБА_4 Як
убачається із матеріалів справи
предметом спору у даній справі є вимоги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційне об'єднання "ІНМО"
та Феодосійської міської ради про
визнання недійсними пункту 1.2. рішення
Феодосійської міськради № 208 від 31.10.97,
пункту 1.1. рішення Феодосійської
міськради № 303 від 13.03.98 та визнання
недійсним державного акта на право
постійного користування землею I-КМ №
001522 від 18.11.98. Як на підставу позову,
позивач посилається на порушення його
прав, як власника нерухомого майна,
внаслідок прийняття оспорюваного
рішення міськради на підставі якого
Товариству виданий державний акт на
право постійного користування спірною
земельною ділянкою. За таким позовом до
предмету доказування входить
встановлення невідповідності рішення
міськради вимогам законодавства або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт, а також порушення у
зв'язку з прийняттям цього рішення прав
та охоронюваних законом інтересів
позивача у справі. Відповідно до статті
16 Цивільного кодексу України особа
наділена правом на звернення до суду з
вимогою визнати незаконними рішення,
дії чи бездіяльність органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Статтею 19 Конституції
України унормовано, що органи
державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Згідно із статтею 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", органи та посадові особи
місцевого самоврядування приймають
акти, причому рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні акти.
Вказаною нормою встановлюється, що
акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.
Статтею 21 Цивільного кодексу України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Статтею 393 Цивільного
кодексу України правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується. Отже, підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову. Відповідно до приписів статті
33 Господарського процесуального
кодексу України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень. Доказування полягає не
лише в поданні особами доказів, а й у
доведеності їх переконливості.
Враховуючи те, що як встановлено судами
попередніх інстанцій, спірними
пунктами рішень Феодосійської міської
ради не порушуються права та інтереси
позивача, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів про відсутність підстав для
визнання їх недійсними. Оскільки
визнання недійсним державного акта на
право постійного користування
земельною ділянкою є похідною вимогою
до основної вимоги про визнання
недійсним пунктів рішень
Феодосійської міської ради, суди
попередніх інстанцій правомірно
відмовили і у задоволенні похідної
вимоги. Таким чином, у постанові суд
апеляційної інстанції вірно
застосував норми матеріального права і
обґрунтовано відмовив в позові. Згідно
з частиною другою статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази. Доводи касаційної скарги, не
можуть бути підставою для скасування
рішень у справі, оскільки
спростовуються обставинами
встановленими судом. Скаржник в
касаційній скарзі вказує і на питання,
які стосуються оцінки доказів. Проте,
оцінка доказів, на підставі яких суд
дійшов висновку про встановлення тих
чи інших обставин справи, не віднесена
до компетенції касаційної інстанції.
За таких обставин справи, колегія
суддів визнає, що суд апеляційної
інстанції правильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
тому підстави для скасування
переглянутої постанови апеляційного
суду відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

Постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від
19.11.13 у справі № 901/365/13-г
Господарського суду Автономної
Республіки Крим залишити без змін.

Головуючий суддя:
Т. Добролюбова

Судді:
Г.
Мачульський

В. Швець