КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2014 р. Справа№ 911/3848/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників

від позивача: Мицько
Р.М. - дов. №49/10 від 30.12.2013;

від відповідача:
Козакова О.А. - дов. №1-769 від 31.12.2013;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Дочірньої компанії
„Газ України" Національної

акціонерної компанії
„Нафтогаз України"

на рішення господарського суду
Київської області

від 08.11.2013 (суддя
Горбасенко П.В.)

у справі №911/3848/13

за позовом Дочірньої компанії
„Газ України" Національної
акціонерної

компанії „Нафтогаз
України"

до Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та

газифікації
„Київоблгаз"

про стягнення 1097488,91грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду
Київської області були передані
позовні вимоги Дочірньої компанії
„Газ України" Національної
акціонерної компанії „Нафтогаз
України" (надалі - позивач) до
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз" (надалі - відповідач) про
стягнення 1097488,91 грн., з яких з яких:
935018,62 грн. основного боргу за
поставлений природний газ, 72488,33 грн.
пені, 19069,83 грн. інфляційних втрат та
70912,13 грн. 3 % річних.

Рішенням господарського суду
Київської області від 08.11.2013 у справі
№911/3848/13 позов задоволено частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації „Київоблгаз" на користь
Дочірньої компанії „Газ України"
Національної акціонерної компанії
„Нафтогаз України" 19069,83 грн.
інфляційних витрат, 65638,36 грн. 3% річних
та 1694,18 грн. судового збору. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду Дочірня компанія „Газ України"
Національної акціонерної компанії
„Нафтогаз України" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій з урахуванням заяви
№31/10-394 від 24.01.2014 просить скасувати
рішення господарського суду Київської
області від 08.11.2013 у справі №911/3848/13 в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення основного боргу і
пені та прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги в частині стягнення
суми основного боргу та пені
задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що суд першої інстанції
прийняв оскаржуване рішення без
дослідження усіх істотних обставин
справи, з порушенням норм
процесуального та матеріального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що місцевий
господарський суд безпідставно та
необґрунтовано відмовив у задоволенні
позову в частині стягнення пені з тих
підстав, що позивачем було порушено
річний строк позовної давності для
стягнення неустойки, у зв'язку із
виключенням пункту 9.3 договору
поставки природного газу №06/10-2106 від
20.12.2010 додатковою угодою №3 до цього
договору. Апелянт зазначає, що вказана
додаткова угода поширює свою дію на
правовідносини, що склались між
сторонами з 01.04.2011 року, а до цього
моменту діяли положення договору
№06/10-2106 від 20.12.2010 у первісній редакції,
пунктом 9.3 якої було встановлено строк
позовної давності щодо стягнення
неустойки тривалістю у три роки. Крім
того, позивач стверджує про
неможливість зарахування однорідних
вимог сторін, у зв'язку із ненаданням на
це згоди позивачем, а також відсутністю
однорідності цих вимог.

Відповідач проти задоволення
апеляційної скарги заперечує, вважає
рішення суду законним та обґрунтованим
і просить залишити його без змін.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як вбачається із матеріалів справи,
20.12.2010 між Дочірньою компанією „Газ
України" Національної акціонерної
компанії „Нафтогаз України", як
постачальником, та Відкритим
акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз", яке перейменовано у
Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз", як покупцем, укладено
договір про закупівлю природного газу
за державні кошти №06/10-2106 (надалі -
договір), за умовами якого позивач
зобов'язався поставити відповідачеві
природний газ, а відповідач - прийняти і
оплатити природний газ в обсязі,
зазначеному у п. 1.2. договору.

Постачальник передає покупцеві у 2011
році газ в обсязі до 1100 тис. куб. м., в
тому числі по місяцях: січень - 256 тис.
куб. м., лютий - 209 тис. куб. м., березень -
152 тис. куб. м., квітень - 53 тис. куб. м.,
травень - 11 тис. куб. м., червень - 4 тис.
куб. м., липень - 12 тис. куб. м., серпень - 9
тис. куб. м., вересень - 6 тис. куб. м.,
жовтень - 33 тис. куб. м., листопад - 136 тис.
куб. м., грудень - 219 тис. куб. м., разом 1100
тис. куб. м. За розрахункову одиницю
переданого газу приймається один
кубічний метр (куб. м.), приведений до
стандартних умов (п. 1.2. договору).

Згідно п. 4.1. договору оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 10 числа,
наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що
строк поставки газу: з 1 січня 2011 року по
31 грудня 2011 року включно.

Відповідно до п. 10.1. договору договір
набирає чинності з дати підписання та
скріплення печатками сторін, але не
раніше ніж через 14 днів з дня
опублікування у державному офіційному
друкованому виданні з питань державних
закупівель відмостей про рішення
Уповноваженого органу про погодження
процедури закупівлі в одного учасника,
поширює дію на відносини, що склались
між сторонами з 01 січня 2011 року і діє у
частині поставки газу до 31 грудня 2011
року включно, а в частині проведення
розрахунків за газ - до їх повного
здійснення.

20.12.2010 між Дочірньою компанією „Газ
України" Національної акціонерної
компанії „Нафтогаз України" та
Відкритим акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз", яке перейменовано у
Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз" укладено додаток №1 до
договору про закупівлю природного газу
за державні кошти №06/10-2106-17 від 20.12.2010,
за умовами якого сторони домовились, що
кількість газу, поставленого покупцю,
закріплюється щомісячним актами
приймання-передачі газу, які
підписуються постачальником і
покупцем.

28.01.2011 між Дочірньою компанією „Газ
України" Національної акціонерної
компанії „Нафтогаз України" та
Відкритим акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз", яке перейменовано у
Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз" укладено додаткову угоду
№1 до договору про закупівлю
природного газу за державні кошти
№06/10-2106 від 20.12.2010, за умовами якої
сторони домовились викласти назву
договору у наступній редакції:
„Договір поставки природного газу", п.
3.2. договору у наступній редакції: „3.2.
Загальна вартість договору
складається із сум вартості місячних
поставок газу", п. 10.1. договору в такій
редакції: „10.1. Договір набирає
чинності з дати його підписання
повноважними представниками сторін та
скріплення печатками сторін, діє у
частині поставки газу з 01.01.2011 до 31.12.2011
включно, а у частині проведення
розрахунків за газ - до їх повного
здійснення".

12.04.2011 між Дочірньою компанією „Газ
України" Національної акціонерної
компанії „Нафтогаз України" та
Відкритим акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз", яке перейменовано у
Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз" укладено додаткову угоду
№3 до договору поставки природного
газу №06/10-2106 від 20.12.2010, за умовами якої
сторони домовились викласти умови
договору №06/10-2106 від 20.12.2010 у новій
редакції, а назву договору як: „Договір
на купівлю-продаж природного газу".

03.10.2011 між Дочірньою компанією „Газ
України" Національної акціонерної
компанії „Нафтогаз України" та
Публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
„Київоблгаз" укладено додаткову угоду
№6 до договору на купівлю-продаж
природного газу №06/10-2106 від 20.12.2010, за
умовами якої сторони домовились
вважати договір №06/10-2106 від 20.12.2010
припиненим в частині поставки
природного газу з 01.10.2011 року.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивачем на виконання п. 1.1. договору
на купівлю-продаж природного газу
№06/10-2106 від 20.12.2010 за період з січня 2011
по вересень 2011 поставлено, а
відповідачем прийнято від позивача
природний газ загальною вартістю 935018,62
грн., що підтверджується підписаними та
скріпленими печатками обох сторін
актами передачі-приймання природного
газу.

26.07.2013 відповідач звернувся до позивача
із заявою про припинення зобов'язань
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог №23-2426/1, згідно якої повідомив
останнього про зарахування зустрічних
однорідних вимог у сумі 953016,02 грн.,
зокрема: зобов'язань відповідача перед
позивачем згідно договору на
купівлю-продаж природного газу №06/10-2106
від 20.12.2010 у розмірі 935018,62 грн. та за
договором №06/11-1315 від 30.08.2011 у розмірі
17997,40 грн., що сумарно становлять 953016,02
грн. та зобов'язань позивача перед
відповідачем за договором на
купівлю-продаж природного газу №06/10-2106
від 20.12.2010 у сумі 1669971,95 грн. Вказана
заява 31.07.2013 отримана представником
позивача, що підтверджується відміткою
на заяві.

Місцевий господарський суд встановив,
що станом на момент судового розгляду
справи заява відповідача про
зарахування зустрічних однорідних
вимог №23-2426/1 від 26.07.2013 в силу положень
ст. 204 Цивільного кодексу України є
правомірною, та, врахувавши викладене,
дійшов правильного висновку про те, що
станом на момент порушення провадження
у справі у відповідача був відсутній
борг зі сплати 935018,62 грн., у зв'язку із
чим позовні вимоги у цій частині
задоволенню не підлягають.

Непогоджуючись з рішенням місцевого
господарського суду в частині відмови
у стягненні суми основного боргу,
позивач у своїй апеляційній скарзі
зазначає, що виконання зобов'язання
шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін виключно у разі
відсутності заперечень іншої.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги, строк якої настав або строк
якої не зазначений чи визначений
моментом витребування. Для зарахування
достатньо заяви однієї сторони.

Колегія суддів звертає увагу, що
зарахування зустрічних однорідних
вимог може здійснюватися без згоди
іншої сторони, за заявою лише однієї
сторони, тобто достатньо волевиявлення
однієї сторони, а зарахування є
одностороннім правочином, до якого
застосовуються положення ст. 202 ЦК
України.

Аналогічна правова позиція міститься у
постановах Вищого господарського суду
України від 29.01.2013 у справі №5010/554/2012-13/37.

Належних доказів наявності спірних
відносин між сторонами з приводу заяви
відповідача про зарахування
зустрічних однорідних вимог №23-2426/1 від
26.07.2013, позивач не надав.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
зобов'язання відповідача перед
позивачем зі сплати 935018,62 грн.
основного боргу за поставлений
природний газ є припиненим на підставі
ст. 601 Цивільного кодексу України та ст.
203 Господарського кодексу України, та
правомірно відмовив у задоволенні
позову в частині стягнення суми
основного боргу у розмірі 935018,62 грн.

Доводи апелянта про те, що зарахування
зустрічних однорідних вимог є
неможливим у зв'язку із відсутністю
однорідності вимог, яка має місце з
огляду на різницю у складових ціни на
газ за укладеними між сторонами
договорами, колегія суддів до відхиляє
з огляду на наступне.

Вимоги, які можуть підлягати
зарахуванню, мають відповідати таким
умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним
зобов'язанням є боржником за іншим, а
боржник за першим зобов'язанням є
кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися
можуть вимоги про передачу речей
одного роду, у зв'язку із чим
зарахування як спосіб припинення
зазвичай застосовується до зобов'язань
по передачі родових речей, зокрема
грошей). Правило про однорідність вимог
розповсюджується на їх правову
природу, але не стосується підстави
виникнення такої вимоги;

3) строк виконання щодо таких вимог
настав, не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги.

Такої ж правової позиції притримувався
Вищий господарський суд України при
винесенні постанови від 29.01.2013 у справі
№5010/554/2012-13/37.

Таким чином, допускається зарахування
однорідних за своєю правовою природою
вимог, у даному випадку грошових, які
випливають із різних підстав, зокрема
різних договорів. При цьому складові
ціни на товар за цими договорами не
впливають на однорідність таких вимог.

Згідно ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України у
сфері господарювання застосовуються
господарські санкції, зокрема, штрафні
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. договору сторонами
погоджено, що у разі невиконання
покупцем умов п. 6.1. договору покупець
зобов'язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Непогоджуючись з рішенням місцевого
господарського суду в частині відмови
у стягненні пені, позивач у своїй
апеляційній скарзі зазначає, що
місцевий господарський суд
безпідставно та необґрунтовано
відмовив в стягненні пені на тій
підставі, що позивачем був порушений
річний строк позовної давності для
стягнення неустойки у зв'язку із
виключенням пункту 9.3 Договору,
оскільки до моменту вступу в силу
положень договору в редакції
додаткової угоди №3 від 12.04.2011, діяли
положення договору, відповідно до яких
строк позовної давності щодо стягнення
пені було встановлено тривалістю у 3
роки.

Відповідно до статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

У відповідності до положень пункту 6.2.
договору на купівлю-продаж природного
газу №06/10-2106 від 20.12.2010 остаточний
розрахунок за фактично переданий газ
здійснюється до 10-го числа місяця,
наступного за місяцем поставки газу з
поточних рахунків покупця.

Зі змісту зазначеного пункту договору
слідує, що момент прострочення
відповідачем виконання зобов'язання
встановлюється щодо кожного
підписаного акту окремо, і як наслідок,
пеня також має нараховуватись на суму
боргу по кожному акту
приймання-передачі газу окремо з
урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 24.06.2008 у справі № 15/360-07 та
від 06.08.2009 у справі № 5/634-08.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
право на нарахування пені за
прострочення строків оплати актів
приймання-передачі природного газу від
31.01.2011, від 28.02.2011, від 31.03.2011, від 30.04.2011,
від 31.05.2011, від 30.06.2011, від 31.07.2011, від
30.09.2011 у позивача у відповідності до
вимог ст. 232 ЦК України, припинилось
10.08.2011, 10.09.2011, 10.10.2011, 10.11.2011, 10.12.2011, 10.01.2012,
10.02.2012 та 10.04.2012 відповідно.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

У ході розгляду справи судом першої
інстанції від представника
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву, в якому представником
відповідача, в порядку ст. 267 Цивільного
кодексу України, заявлено про
застосування позовної давності до
вимог про стягнення 72488,33грн. пені.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідно до п. 9.3 договору в редакції,
яка діяла до укладення між сторонами
додаткової угоди № 3 від 12.04.2011 до
договору, строк позовної давності за
договором та до вимог про стягнення
неустойки складав 3 роки.

Додатковою угодою № 3 від 12.04.2011 договір
викладено у новій редакції, згідно якої
пункт п. 9.3 було виключено.

Відповідно до п. 4 додаткової угоди № 3
від 12.04.2011 до договору сторони
домовилися, що дія даної додаткової
угоди поширюється на відносини, що
фактично склалися між сторонами з
01.04.2011 і діє протягом дії договору.

Згідно положень ч. 3 ст. 653 ЦК України у
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

З вищенаведеного слідує, що до
відносин, які виникли між сторонами за
договором до 01.04.2011 (початок дії
додаткової угоди №3 від 12.04.2011 до
договору), застосовується строк
позовної давності у три роки. До
відносин, що виникли між сторонами за
договором після 01.04.2011, застосовується
строк позовної давності в один рік, в
силу положень ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Відповідно до п. 4.3. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року №10 „Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" якщо відповідно до чинного
законодавства або договору неустойка
(пеня) підлягає стягненню за кожний
день прострочення виконання
зобов'язання, позовну давність
необхідно обчислювати щодо кожного дня
окремо за попередній рік до дня подання
позову, якщо інший період не
встановлено законом або угодою сторін.
При цьому, однак, слід мати на увазі
положення частини шостої статті 232 ГК
України, за якими нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано. Даний
шестимісячний строк не є позовною
давністю, а визначає максимальний
період часу, за який може бути
нараховано штрафні санкції (якщо інший
такий період не встановлено законом
або договором).

Порядок обчислення позовної давності
не може бути змінений за угодою сторін,
тому, зокрема, умови договору, за якими
сторони встановили, що така давність
обчислюється не з моменту прострочення
платежу, а з іншої дати, що визначається
шляхом зворотного відрахування шести
місяців від дати пред'явлення вимоги,
суперечать вимогам закону і не
застосовуються судом.

Таким чином, колегія суддів не
погоджується із висновком місцевого
господарського суду про те, що вимога
позивача про стягнення з відповідача
72488,33грн. пені повністю не підлягає
задоволенню як така, що пред'явлена за
межами спеціального строку позовної
давності в один рік, оскільки до вимог
про стягнення пені за договором на
купівлю-продаж природного газу №06/10-2106
від 20.12.2010, яка нараховується позивачем
у період з 11.02.2011 по 01.04.2011
застосовується строк позовної
давності у три роки, згідно чинного на
той час пункту 9.3 договору.

За таких обставин, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
пеня у сумі 8160,50 грн., яка обрахована
судом апеляційної інстанції, виходячи
із заявлених позовних вимог за період з
11.02.2011 по 01.04.2011 року.

Крім того, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем зобов'язання
за договором на купівлю-продаж
природного газу №06/10-2106 від 20.12.2010,
позивачем за період з 11.02.2011 по 31.06.2013
нараховано 19069,83грн. інфляційних втрат
та 70912,13грн. 3 % річних за період з 11.02.2011
по 03.10.2013 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на вищевикладене, суд першої
інстанції правомірно обмежив період
нарахування 3 % річних з 11.02.2011 до 31.07.2013
(дата припинення зобов'язання
відповідача зі сплати 935018,62 грн.
основного боргу за поставлений
природний газ) та визнав арифметично
правильним розрахунок інфляційних
втрат, нарахованих за період з 11.02.2011 по
31.06.2013 та 3 % річних, нарахованих за
період з 11.02.2011 по 30.07.2013, згідно якого
інфляційні втрати складають 19069,83 грн.,
а 3 % річних - 65638,20 грн.

Відтак, колегія суддів погоджується із
висновком місцевого господарського
суду про те, що вимога про стягнення з
відповідача 19069,83 грн. інфляційних
втрат підлягає задоволенню повністю, а
вимога про стягнення 3 % річних підлягає
частковому задоволенню у розмірі 65638,36
грн.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
Дочірньої компанії „Газ України"
Національної акціонерної компанії
„Нафтогаз України" підлягає
частковому задоволенню, а рішення
господарського суду Київської області
від 08.11.2013 у справі №911/3848/13 в частині
відмови у стягненні з відповідача на
користь позивача пені у розмірі 8160,50
грн. має бути скасоване із прийняттям у
цій частині нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на сторін пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії
„Газ України" Національної
акціонерної компанії „Нафтогаз
України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Київської
області від 08.11.2013 у справі №911/3848/13
скасувати в частині відмови у
стягненні з Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації „Київоблгаз" на користь
Дочірньої компанії „Газ України"
Національної акціонерної компанії
„Нафтогаз України" пені у розмірі 8160, 50
грн.

Прийняти в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Викласти резолютивну частину рішення в
наступній редакції:

„1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації „Київоблгаз" (08150, Київська
область, Києво-Святошинський район, м.
Боярка, вул. Шевченка, буд. 178; ) на користь Дочірньої компанії
„Газ України" Національної
акціонерної компанії „Нафтогаз
України" (04116, м. Київ, Шевченківський
р-н., вул. Шолуденка, буд. 1; ) 8160 (вісім тисяч сто шістдесят) грн.
50 коп. пені, 19069 (дев'ятнадцять тисяч
шістдесят дев'ять) грн. 83 коп.
інфляційних втрат, 65638 (шістдесят п'ять
тисяч шістсот тридцять вісім) грн. 36
коп. 3 % річних та 1856 (одну тисячу
вісімсот п'ятдесят шість) грн. 95 коп.
судового збору.

3. У задоволенні решти позову
відмовити."

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації „Київоблгаз" (08150, Київська
область, Києво-Святошинський район, м.
Боярка, вул. Шевченка, буд. 178; ) на користь Дочірньої компанії
„Газ України" Національної
акціонерної компанії „Нафтогаз
України" (04116, м. Київ, Шевченківський
р-н., вул. Шолуденка, буд. 1; ) 81 (вісімдесят одну) грн. 61 коп.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

Видачу наказів доручити
господарському суду Київської області.

Матеріали справи №911/3848/13 повернути до
господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду у
встановленому законом порядку.

Головуючий суддя
М.М. Новіков

Судді
Л.П. Зубець

А.І. Мартюк