м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
до товариства з обмеженою
відповідальністю ""Ерфол Стейт Групп"
про стягнення 23 954,05 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Від позивача - Саченок О.А. (паспорт),
Мироненко О.О.(договір про надання
Від відповідача: не з`явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв"язку з неналежним
виконанням умов транспортного
замовлення - договору-дорученя № 523 від
03.09.2013 у розмірі 23 954,05 грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 20.12.2013 порушено провадження у
розгляду на 14.01.2014.
Представник позивача в судове
засідання 14.01.2014 з'явився, дав
пояснення по суті спору та надав
Представник відповідача в судове
засідання 14.01.2014 не з'явився,
витребувані судом докази не подав,
причин неявки суд не повідомив, але
через канцелярію суду подав клопотання
про відкладення розгляду справи, яке
суд задовольнив і відклав розгляд
справи на 04.02.2014..
Представник позивача в судове
засідання 04.02.2014 з'явився, дав
додаткові пояснення по суті спору ,
позовні вимоги підтримав та просив
Представник відповідача в судове
засідання 04.02.2014 вдруге не з'явився,
витребувані судом докази не подав,
причин неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, що що
підтверджується відміткою на звороті
ухвали суду від 14.01.2014, а також
повідомленням про вручення поштового
уповноваженим представником 17.01.2014
(ухвала про відкладення розгляду
справи від 14.01.2014). Представник
відповідача через канцелярію суду
подав клопотання про приєднання до
матеріалів справи доказів, в якому
зазначив, що позов не визнає, хоча
жодних обґрунтувань цього не надав.
Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в разі, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Оскільки про час та місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа може
розглянута за наявними в ній
Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

У судовому засіданні складено протокол
згідно статті 81-1 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, заслухавши пояснення
представника позивача, Господарський
суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

03.09.2012 між фізичною особою-підприємцем
Саченок О.А. (далі позивач, перевізник)
та товариством з обмеженою
відповідальністю ""Ерфол Стейт
Групп"(далі відповідач, замовник) було
укладено Договір-доручення №523 на
надання транспортно-експедиційних
послуг ( організація автомобільного
перевезення вантажу) .

Відповідно до п.1.1. договору позивач
зобов"язався, діючи від імені і за
рахунок відповідача за обумовлену
плату та в обумовлений термін
організувати перевезення вантажу
автомобільним транспортом, а
відповідач зобов"язався своєчасно
оплатити перевезення вантажу,
відповідно до п.3.1.6.

Пунктом 3.1 договору сторони
передбачили, що відповідач повинен за 3
дні до поїздки передати позивачу
заявку на організацію перевезення
вантажу автомобільним транспортом та
забезпечити погрузку вантажу на
вказаний автомобіль.

Відповідно до п.2.4 договору протягом
всього строку дії даного договору
перевізник здійснює перевезення
вантажів на підставі разових письмових
заявок замовника, які складаються у
відповідності з умовами даного
договору і є його невід'ємною частиною.
Заявка може направлятись факсимільним
способом або по електронній пошті.

Відповідно до трьох договорів-заявок
№388 від 11.06.2013 , №379 від 19.06.2013 та №479 від
19.06.2013 відповідачем було замовлено у
позивача автомобіль "МАН" д.н. АА 4252 ВМ
з напівпричепом д.н. АА 6595 ХХ для
перевезення вантажу-папір по маршруту
Україна (м. Обухів Київської області) -
Республіка Білорусія ( м. Мінськ).

Як свідчать матеріали справи
автомобіль позивача прибув вчасно під
завантаження відповідно до вказаної
дати в замовленні та своєчасно
доставив вантаж в пункт призначення, що
підтверджується міжнародними
вантажними накладними СМР №0596434 , №0596433
та №0596441 з відмітками митниць( в
матеріалах справи).

Суд враховує, що Закон України "Про
автомобільний транспорт" та Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджені
наказом Мінтрансу України від 14.10.1997
№363, що зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 за №128/2568
визначають товарно-транспорту
накладну як обов"язковий документ, який
має оформлюватись при перевезенні
вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил
товарно-транспортна накладна є
основним документом на перевезення
вантажів та єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, а
також для розрахунків за перевезення
вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції "Про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" вантажна
накладна є первинним доказом укладання
договору перевезення, умов цього
договору і прийняття вантажу
перевізником.

Вказані ТТН позивач надав суду і суд їх
приймає у якості належного та
допустимого доказу виконання
перевезення позивачем.

Тобто матеріалами справи
підтверджено, що свої зобов'язання за
умовами даного договору позивач
виконав в повному обсязі, з належною
якістю надання послуг, претензій щодо
якості виконуваних послуг від
відповідача не надходило.

15.06..2013 , 23.06.2013 та 09.07.2013 позивач та
відповідач склали акти виконаних робіт
по перевезенню вантажів автомобільним
транспортом №25 , №27 та 29 відповідно на
суму 8500,00 грн. кожний на загальну суму
25500,00 грн.. Дані акти підписані обома
сторонами та скріплені печатками
господарюючих суб"єктів. В даних актах
сторони зазначили, що претензій по
об"єму, якості та строкам виконання
послуг один до одного не мають, тобто
відповідач суму боргу визнав.

Окрім цього відповідач добровільно
частково оплатив позивачу надані
транспортні послуги та перерахував
3000,00 грн., борг залишився в сумі 22500,00
грн. Також сторони підписали акт
взаємозвірки розрахунків, яким
відповідач суму боргу визнав. ( в
матеріалах справи).

У відповідності до розділу 4
вищевказаного договору строк оплати
за перевезення вантажів вказується в
разовій заявці та здійснюється на
підставі виставленого перевізником
рахунку та після підписання актів
виконаних робіт. Згідно з пунктом 17
договорів-зявок №388 від 11.06.2013 , №379 від
19.06.2013 та №479 від 19.06.2013 відповідач взяв
на себе зобов»язання здійснити
позивачу оплату за здійснені
перевезення вантажів на протязі 10-12
банківських після отримання
необхідного пакету документів від
позивача(оригінал СМР, АВР, рахунку).

Позивач відповідно до умов даного
договору направив відповідачу
вищевказані документи та рахунки
фактури , що підтверджується
підписанням сторонами актів виконаних
від 15.06.2013 №25 , 23.06.2013 №27 та 09.07.2013 №29 ,
які знаходиться в матеріалах справи.

Матеріалами справи підтверджено, що
вартість послуг, наданих позивачем
відповідачу по актах виконаних робіт
складає 22500,00 грн, які відповідачем не
оплачені.

Матеріали справи свідчать, що з метою
досудового врегулювання спору позивач
звернувся до відповідача з письмовою
претензією , яка залишались без
відповіді , реагування та виконання.

Зазначене і стало підставою для
звернення позивача з даним позовом.

Таким чином, судом встановлено факт
наявності порушень відповідачем
взятих на себе господарських
зобов'язань.

У статтях 638 та 639 ЦК України зазначено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Договір може
укладатися в будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовились укласти договір в певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Загальний порядок укладання
господарських договорів визначає
стаття 181 ГК України. У частині 1 цієї
статті йдеться про те, що господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладання господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами, тощо, а також
підтвердження до виконання замовлення.

Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено,
що за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В силу положень ч.1 ст.903 ЦК України
замовник зобов'язаний оплатити надані
йому послуги в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Даючи оцінку правовідносинам, що
стались між сторонами у даному спорі,
суд вважає, що дані договори за своєю
правовою природою є договорами надання
послуг, зокрема, перевезення вантажу

Статтею 908 ЦК України визначено, що
перевезення вантажу здійснюється за
договором перевезення. Загальні умови
перевезення визначаються цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них. Умови перевезення вантажу, а також
відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Відповідно до п. 1. ст. 307 ГК України,
положення якої кореспондуються із
положеннями ст. 909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою
стороною (вантажовідправником) вантаж
до пункту призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на
одержання вантажу особі
(вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Цивільним кодексом України визначені
загальні обв'язки сторін договору
перевезення.

Так, згідно з ст. 917 ЦК України
перевізник зобов'язаний надати
транспортні засоби під завантаження у
строк, встановлений договором.

Статтею 918 ЦК України визначено, що
завантаження (вивантаження) вантажу
здійснюється організацією,
підприємством транспорту або
відправником (одержувачем) у порядку,
встановленому договором, із
додержанням правил, встановлених
транспортними кодексами (статутами),
іншими нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Частина 2 ст.614 ЦК України покладає
тягар доказу про відсутність вини на
особу, яка порушила зобов"язання.
Відповідачем по справі не було надано
суду належних доказів відсутності
заборгованості перед позивачем за
вищевказаними договорами-заявками, або
існування такої заборгованості в
меншому розмірі, ніж заявлено до
стягнення позивачем.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
факт наявності основного боргу у
відповідача перед позивачем в сумі 22
500,00 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, а відтак,
позовні вимоги позивача про стягнення
з відповідача даної основної
заборгованості визнаються судом
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Окрім цього у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором позивач
просить суд стягнути з відповідача на
свою користь пеню за прострочення
грошового зобов'язання в розмірі 1185, 16
грн. за період прострочення вказаний в
розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Стаття 627 ЦК України вказує, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності
та справедливості.

За змістом п. 5.6. договору у випадку
прострочки платежів, передбачених п.4
договору винна в прострочці сторона
оплачує іншій стороні пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення платежу.

Оскільки відповідачем було порушено
зобов'язання з оплати наданих послуг,
відповідно до п. 5.6. Договору на суму
основної заборгованості позивачем
нараховано пеню в розмірі 1185, 16 грн.,
розрахунок якої додається до позовної
заяви.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Отже, згідно з розрахунком позивача
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача пеня в сумі 1185, 16 Суд
вважає даний розрахунок обґрунтованим
та задовольняє позовні вимоги в цій
частині.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних у розмірі 268,89 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Згідно розрахунку позивача, три
відсотки річних становлять 268, 89 грн.
Суд вважає даний розрахунок
обґрунтованим та задовольняє позовні
вимоги в цій частині.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача
стягуються понесені позивачем витрати
по сплаті судового збору пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи -підприємця
Саченка О.А. задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Ерфол Стейт Групп"
(01021, м. Київ, Печерський район, вул.
М.Грушевського, буд. 28/2, )
на користь фізичної особи-підприємця
Саченок Олександра Анатолійовича (02097,
м. Київ,, Деснянський район, вул..
Бальзака, буд 63-б, кв.150, код ЄДРПОУ
) основну заборгованість в
розмірі 22500 (двадцять дві тисячі
п»ятсот ) грн. 00 коп., пеню в сумі 1185
(одна тисяча сто вісімдесят п»ять) грн.
16 коп., 3% річних в сумі 268 (двісті
шістдесят вісім) грн. 89 коп., судовий
збір в сумі 1720 (одна тисяча сімсот
двадцять) грн. 50 коп.

3. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати сторонам.

Суддя
Головатюк
Л.Д.

Дата підписання повного тексту
рішення: 08.02.2014