КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р. Справа№ 910/2095/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Біцюк В.С., довіреність №
б/н від 09.08.2013;

від відповідача - належним чином
уповноважений представник не прибув;

від третьої особи - представник не
прибув;

розглянувши апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Макаронна фабрика" на рішення
господарського суду міста Києва від
03.12.2013 у справі № 910/2095/13 (колегія суддів
у складі: головуючий суддя - Мудрий С.М.,
судді: Головіна К.І., Трофименко Т.Ю.) за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Паритет" (правонаступник
публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль") до публічного
акціонерного товариства "Макаронна
фабрика", за участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
товариства з обмеженою
відповідальністю "Євросервіс-Україна"
про звернення стягнення на предмети
застави та іпотеки та за зустрічним
позовом публічного акціонерного
товариства "Макаронна фабрика" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Паритет" (правонаступник
публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль") про визнання
недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Райффайзен Банк Аваль" звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до публічного акціонерного
товариства "Макаронна фабрика" про
звернення стягнення на предмети
застави та іпотеки в рахунок погашення
кредитної заборгованості в сумі 140 355
335,84 грн.

Крім цього, публічне акціонерне
товариство "Макаронна фабрика" також
звернулось до господарського суду
міста Києва з зустрічною позовною
заявою до публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль" про
визнання недійсними договорів застави
основних засобів від 31.10.2007 року №
11-1/2316; застави транспортного засобу від
02.11.2007 року та іпотеки від 02.11.2007 року.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.12.2013 у справі №
910/2095/13 позов публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль"
задоволено повністю: вирішено звернути
стягнення на предмети застави та
іпотеки в рахунок погашення кредитної
заборгованості в сумі 140 355 335,84 грн.; у
задоволені зустрічного позову
відмовлено.

При ухваленні рішення по даній справі
в частині задоволення вимог за
первісним позовом суд першої інстанції
дійшовши висновку про невиконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, задовольнив позовні вимоги,
звернувши стягнення на заставлене
майно, яким були забезпечені вимоги за
договорами кредиту.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що підстави для
визнання оскаржуваних договорів
недійсними відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 03.12.2013 у справі
№ 910/2095/13 скасувати в
частині задоволення первісного позову.

Апеляційна скарга мотивована, тим, що
судом першої інстанції при прийнятті
оскаржуваного рішення не застосовано
строк позовної давності до вимог
позивача.

Крім цього, апелянт посилається на
неправомірність визначення судом
першої інстанції початкової ціни
продажу предметів іпотеки та застави
на підставі забезпечувальних
договорів.

Представник позивача в судовому
засіданні 10.02.2014 проти апеляційної
скарги заперечив та просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач правом на участь в судовому
засіданні не скористався, проте
надіслав на адресу суду клопотання про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
з неможливістю його представника бути
присутнім в даному судовому засіданні
через термінову госпіталізацію.

Колегія суддів розглянувши подане
клопотання дійшла висновку про його
відхилення з наступних підстав.

Слід зазначити, що неможливість участі
в судовому засіданні певних
представників підприємства не
перешкоджає уповноваженню на участь в
засіданні інших осіб.

Крім того, в судовому засіданні був
присутній представник відповідача,
проте уповноважений тільки на подання
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Так, апелянт не позбавлений був права
на уповноваження зазначеної вище
особи на участь в судовому засіданні.

Слід також зазначити, що саме
відповідачем подана апеляційна скарга,
отже, його позиція є викладеною та
зрозумілою.

Явка сторін не визнавалась судом
обов'язковою, певних пояснень від
сторін суд не витребував.

Отже, враховуючи наведені обставини
колегія суддів дійшла висновку щодо
відхилення клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи з метою
недопущення зловживання стороною
процесуальними правами та затягування
судового процесу з урахуванням
наведених вище підстав.

Третя особа правом на участь свого
представника в судовому засіданні
також не скористалася, хоча про дату
час та місце судового засідання була
повідомлена належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення.

За наведених обставин, апеляційна
скарга розглянута судом у даному
судовому засіданні по суті з
винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між акціонерним поштово-пенсійним
банком "Аваль" (правонаступником якого
є публічне акціонерне товариство
"Райффайзен Банк Аваль"), як кредитором
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Євросервіс-Україна",
як позичальником 31.07.2001 року укладено
Генеральну кредитну угоду, відповідно
до умов якої кредитор, зобов'язався
надавати позичальнику кредитні кошти в
порядку і на умовах, визначених у
кредитних договорах, укладених в
рамках цієї Генеральної кредитної
угоди.

Відповідно до п. 1.2 угоди, загальний
розмір наданих позичальнику кредитних
коштів не повинен перевищувати
еквіваленту 5 000 000,00 грн.

Додатковими угодами сторони
встановили ліміт активних операцій у
сумі 110 000 000,00 грн. (від 28.12.2006 р.) та
передбачили можливість надання ТОВ
"Євросервіс- Україна" кредитних коштів
в доларах США та Євро.

Також, між відкритим акціонерним
товариством "Райффайзен Банк Аваль"
(правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство "Райффайзен Банк
Аваль"), як кредитором та товариством з
обмеженою відповідальністю
"Євросервіс-Україна" як позичальником
10.10.2007 року укладено кредитний договір
№010/08/3776.

Згідно предмету даного договору (п. 1.1)
кредитор відкриває позичальнику не
відновлювальну кредитну лінію у сумі 64
750 000,00 грн. (ліміт кредитування); строком
до 01 серпня 2008 року зі сплатою 17,75
відсотків річних.

Крім цього, 10.10.2007 року між сторонами
укладено кредитний договір №010/08/3777,
відповідно до п. 1.1 якого кредитор,
відкриває позичальнику
невідновлювальну кредитну лінію у сумі
45 250 000,00 грн. (ліміт кредитування);
строком до 01 серпня 2008 року зі сплатою
17,75 відсотків річних.

Пунктом 6.1 кредитних договорів
передбачено, що позичальник
зобов'язується використати кредит на
зазначені у договорі цілі і
забезпечити повернення одержаного
кредиту та сплату нарахованих
відсотків на умовах, передбачених цим
договором. Відсотки за кредит
позичальник сплачує щомісяця
платіжним дорученням на рахунок
доходів кредитора не пізніше
останнього робочого дня кожного місяця
та остаточно при погашенні кредиту.
Основна заборгованість за кредитом
(позикова заборгованість) погашається
позичальником у відповідності до
графіка погашення заборгованості
(додаток 1 до цього договору).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань Позичальника за
Генеральною кредитною угодою №б/н від
31.07.2001 року між відкритим акціонерним
товариством "Райффайзен Банк Аваль"
(правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство "Райффайзен Банк
Аваль") та відкритим акціонерним
товариством "Макаронна фабрика"
(правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство "Макаронна
фабрика") було укладено наступні
договори:

- договір застави основних засобів
№11-1/2316 від 31.10.2007 року.

Відповідно до п. 1.1 договору, він
забезпечує вимоги заставодержателя, що
витікають з Генеральної кредитної
угоди №б/н від 31.07.2001 року, укладеної
між заставодержателем та товариством з
обмеженою відповідальністю
"Євросервіс-Україна", а також
додаткових угод до неї, що можуть бути
укладені в подальшому за умовами якого
боржник зобов'язується перед
заставодержателем повернути кредит в
розмірі 110 000 000,00 грн., сплатити проценти
за користування, комісійну винагороду,
неустойку (пеню, штраф), в розмірі,
строки та у випадках передбачених
кредитним договором, а також виконати
інші умови кредитного договору та
відшкодувати заставодержателю всі
можливі збитки, понесені ним внаслідок
невиконання чи неналежного виконання
умов кредитного договору.

Згідно п. 1.2 договору в забезпечення
виконання зобов'язань вказаних у
п. 1.1 цього договору заставодавець
на умовах передбачених цим договором,
передає у заставу заставодержателю
належне йому на праві власності
основні засоби/обладнання, згідно з
додатку №1 до цього договору.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що
предмет застави оцінюється сторонами в
сумі 3 436 010,00 грн.;

- договір застави транспортного засобу
від 02.11.2007 року, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Кондратенком М.І.
(реєстраційний № 3315).

Відповідно до п. 1.1 договору, він
забезпечує вимоги заставодержателя, що
витікають з Генеральної кредитної
угоди від 31 липня 2001 року, викладеної в
новій редакції від 28 грудня 2006 року, з
додатковими угодами до неї, що можуть
бути укладені в подальшому, укладеної
між заставодержателем та
позичальником, за умовами якої
заставодержатель зобов'язується
надати позичальнику, кредитні кошти як
в національній так і в іноземній
валютах, на умовах кредитної лінії, на
термін до 01 серпня 2008 року із сплатою
відсотків річних в межах 13,0-19,0 % річних,
комісійної винагороди встановленої
Генеральною кредитною угодою, а
позичальник зобов'язується перед
заставодержателем повернути кредитні
кошти, сплатити проценти за їх
користування, комісійної винагороди, в
розмірі, строки та у випадках
передбачених Генеральною кредитною
угодою та договорами, укладеної в її
рамках.

У відповідності до цього договору
заставодержатель має право, у випадку
невиконання позичальником своїх
зобов'язань встановлених Генеральною
кредитною угодою та договорами,
укладеними в рамках її виконання,
отримати задоволення за рахунок майна,
переданого в заставу на нижчевказаних
умовах.

У забезпечення виконання зобов'язань
передбачених п. 1.1 цього договору
заставодавець на умовах передбачених
цим договором, передав у заставу
належні йому транспортні засоби
зазначені у п. 1.2 договору.

Відповідно до п. 1.3 договору предмет
застави оцінюється сторонами в сумі 246
934,00 грн.;

- договір іпотеки від 02.11.2007 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Кондратенком М.І. (реєстраційний
№ 3313).

Відповідно до п. 1.1 договору він
забезпечує вимоги заставодержателя, що
витікають з Генеральної кредитної
угодои від 31 липня 2001 року, викладеної в
новій редакції від 28 грудня 2006 року, з
додатковими угодами до неї, що можуть
бути укладені в подальшому, укладеної
між іпотекодержателем та
позичальником, за умовами якої
іпотекодержатель зобов'язується
надати позичальнику, кредитні кошти, на
умовах не відновлювальної кредитної
лінії, на термін, у сумі та на умовах
визначених Генеральною кредитною
угодою, а позичальник зобов'язується
перед іпотекодержателем повернути
кредитні кошти, сплатити проценти за їх
користування, в розмірі, строки та у
випадках передбачених Генеральною
кредитною угодою та договорами,
укладеної в її рамках.

У відповідності до цього договору
іпотекодержатель має право, у випадку
невиконання позичальником своїх
зобов'язань встановлених Генеральною
кредитною угодою та договорами,
укладеними в рамках її виконання,
отримати задоволення за рахунок майна,
переданого в іпотеку на нижчевказаних
умовах.

Предмет іпотеки визначений пунктом 1.2
договору.

Згідно з п. 1.3 договору заставна
вартість предмета іпотеки визначена
сторонами в сумі 82 148 468,00 грн.

Банк свої зобов'язання в частині
надання позичальнику кредитних коштів,
виконав в повному обсязі.

Так, згідно кредитного договору
№010/08/3776 від 10.10.2007 року кредитором
надано ТОВ "Євросервіс-Україна"
кредитні кошти в сумі 64 750 000,00 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями та випискою з рахунку
№206282372.

ТОВ "Євросервіс-Україна" 23.07.08 року було
частково погашено кредитну
заборгованість за даним договором в
сумі 10 471 915,61 грн.

На підставі кредитного договору
№010/08/3777 від 10.10.2007 року кредитором
надано позичальнику кредитні кошти у
сумі 42 311 405,06 грн., що підтверджується
платіжними дорученнями та виписками з
рахунків №206252373.

ТОВ "Євросервіс-Україна" в
серпні-вересні 2008 року частково
погашено кредитну заборгованість за
даним договором в сумі 13 411 752,40 грн.

Таким чином, позичальником
зобов'язання з оплати кредитних коштів
були виконані не в повному обсязі.

Враховуючи невиконання позичальником
в повному обсязі зобов'язань за
Генеральною кредитною угодою від 31.07.2001
року та укладених в її межах кредитних
договорів, банк направив ТОВ
"Євросервіс-Україна" претензію
№ 94/0000/7-393 від 06.08.2008 року, з вимогою
про погашення заборгованості по
кредиту та по відсоткам за
користування кредитом.

Зазначена претензія отримана
представником ТОВ "Євросервіс-Україна"
27.08.2008 року.

Між публічним акціонерним товариством
"Райффайзен Банк Аваль" (клієнт за
договором) та товариством з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Паритет" (фактор за договором)
03.04.2013 року укладено договір факторингу
№ 140-0-0-00/11-63.

Відповідно до п. 2.1 договору фактор
зобов'язався передати (сплатити)
клієнту суму фінансування за плату
(дисконт), а клієнт зобов'язався
відступити факторові право вимоги за
кредитними договорами, перелік яких
зазначений у Додатку до договору.

Згідно п. 2.2 договору з дати
відступлення права вимоги клієнт
перестає бути кредитором за кредитними
договорами, а фактор, відповідно, стає
виключним та єдиним кредитором за
кредитними договорами. Фактор
усвідомлює, що право вимоги за
кредитними договорами переходить до
нього в повному обсязі, безвідклично та
безповоротно (без регресу).

Пунктом 2.3 договору факторингу,
фінансування клієнта здійснюється
шляхом купівлі фактором у клієнта
права вимоги.

На дату укладання договору розмір
існуючих грошових прав вимоги складає:
140 355 335, 84 гривень, детальний розрахунок
яких наведено в додатку №2 до цього
договору. Розмір грошових прав вимоги,
існуючих на дату відступлення,
зазначається у розрахунку
заборгованості, підписаному клієнтом
станом на дату відступлення (п. 2.9
договору).

Відповідно до п. 3.1.1, 3.1.2 договору
факторингу (в редакції додаткової
угоди №1 до договору факторингу від
03.04.2013 року №140-0-0-00/11-63) не пізніше 04.04.13
р. фактор на підтвердження зобов'язання
щодо сплати суми фінансування і на
забезпечення виконання такого
зобов'язання сплачує завдаток в
розмірі 8 000 000,00 грн.; до 23.04.2013 року
включно фактор сплачує суму
фінансування за вирахуванням суми
сплаченого завдатку (8 000 000,00 грн.),
зокрема, перераховує банку грошові
кошти в сумі 35 000 000 00 грн.

Пунктом 2.10 додаткової угоди №1 до
договору факторингу від 03.04.2013 року
№140-0-0-00/11-63 від 03.06.2013 року, передбачено,
що відступлення прав за договорами
забезпечення здійснюється сторонами
на підставі окремо укладених договорів
відступлення прав за договорами
забезпечення.

На виконання вищезазначеного пункту
договору між ПАТ "Райффайзен Банк
Аваль" (первісний іпотекодержатель) та
ТОВ "Факторингова компанія "Паритет"
(новий іпотекодержатель) укладені
наступні договори відступлення прав:

- договір відступлення прав від 03.06.2013
року.

Відповідно до п. 2.1 договору, в порядку
та на умовах, визначених договором, у
зв'язку з укладенням між первісним
заставодержателем та новим
заставодержателем договору
факторингу, первісний
заставодержатель відступає та передає
новому заставодержателю належні йому
права вимоги за договором
забезпечення, а новий заставодержатель
приймає та набуває такі права вимоги.

Пунктом 1 договору передбачено
визначення термінів, а саме: кредитний
договір - Генеральна кредитна угода б/н
від 31 липня 2001 року (з усіма додатковими
угодами до неї), кредитний договір №
010/08/3776 від 10 жовтня 2007 року, кредитний
договір № 010/08/3777 від 10 жовтня 2007 року,
що укладені між первіснім
заставодержателем і боржником; договір
забезпечення - договір, укладений з
метою забезпечення виконання
зобов'язань боржника за кредитним
договором, а саме: договір застави
основних засобів №11/1-2316 від 31.10.2007 року,
укладений між первісним
заставодержателем та заставодавцем.

Згідно з п. 2.2 договору, предметом
застави за договором забезпечення є
належні заставодавцю на праві
власності основні засоби/обладнання
згідно додатку № 1 договору
забезпечення.

- договір відступлення прав від 03.06.2013
року, посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Охендовською К.В. та
зареєстровано в реєстрі за № 460.

Відповідно до п. 2.1 договору, в порядку
та на умовах, визначених договором, у
зв'язку з укладенням між первісним
заставодержателем та новим
заставодержателем договору
факторингу, первісний
заставодержатель відступає та передає
новому заставодержателю належні йому
права вимоги за договором
забезпечення, а новий заставодержатель
приймає та набуває такі права вимоги.

Пунктом 1 договору передбачено
визначення термінів, а саме: кредитний
договір - Генеральна кредитна угода б/н
від 31 липня 2001 року (з усіма додатковими
угодами до неї), кредитний договір №
010/08/3776 від 10 жовтня 2007 року, кредитний
договір № 010/08/3777 від 10 жовтня 2007 року,
що укладені між первіснім
заставодержателем і боржником; договір
забезпечення - договір, укладений з
метою забезпечення виконання
зобов'язань боржника за кредитним
договором, а саме: договір застави
транспортного засобу від 02.11.2007 року,
укладений між первісним
заставодержателем та заставодавцем,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Кондратенком М.І. та
зареєстрований в реєстрі за №3315.

Згідно з п. 2.2 договору, предметом
застави за договором забезпечення є
належні заставодавцю транспортні
засоби у кількості 24-х штук.

- договір відступлення прав від 03.06.2013
року, посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Охендовською К.В. та
зареєстровано в реєстрі за № 457.

Відповідно до п. 2.1 договору, в порядку
та на умовах, визначених договором, у
зв'язку з укладенням між первісним
іпотекодержателем та новим
іпотекодержателем договору
факторингу, первісний
іпотекодержатель відступає та передає
новому іпотекодержателю належні йому
права вимоги за договором
забезпечення, а новий іпотекодержатель
приймає та набуває такі права вимоги.

Пунктом 1 договору передбачено
визначення термінів, а саме: кредитний
договір - Генеральна кредитна угода б/н
від 31 липня 2001 року (з усіма додатковими
угодами до неї), кредитний договір №
010/08/3776 від 10 жовтня 2007 року, кредитний
договір № 010/08/3777 від 10 жовтня 2007 року,
що укладені між первіснім
іпотедержателем і боржником; договір
забезпечення - договір, укладений з
метою забезпечення виконання
зобов'язань боржника за кредитним
договором, а саме: договір іпотеки від
02.11.2007 року, укладений між первісним
іпотекодержателем та іпотекодавцем,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Кондратенком М.І. та
зареєстрований в реєстрі за №3313.

Згідно з п. 2.2 договору, предметом
іпотеки за договором іпотеки є
нерухоме майно, майновий комплекс, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця
Фрунзе, будинок №142, та належить
іпотекодавцю на праві власності на
підставі Свідоцтва про право власності
на майновий комплекс, серія МК №010000441,
виданого Головним управлінням
житлового господарства та майна міста
Києва 12 червня 1997 року на підставі
наказу "Про оформлення права власності
на об'єкти нерухомого майна" від 05
травня 1997 року №172-В. Право власності
зареєстровано комунальним
підприємством Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 04 липня 1997 року,
реєстраційний номер 268з.

ТОВ "Факторингова компанія "Паритет" в
рахунок оплати за відступлене право
вимоги перерахувало АТ "Райффайзен
Банк Аваль" 43 000 000,00 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями.

ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" 05.06.2013 року
були направлені на адреси ТОВ
"Євросервіс-Україна" та ПАТ "Макаронна
фабрика", повідомлення про
відступлення прав ТОВ "Фактрингова
компанія "Паритет" за Генеральною
кредитною угодою від 31.07.2001 р. та
кредитними договорами, укладеними в
рамках цієї Генеральної кредитної
угоди, а також повідомлення про
відступлення прав за договорами
іпотеки та договорами застави.

Направлення зазначених повідомлень
позичальнику та поручителю
підтверджується описами вкладення у
цінні листи.

Позичальником зобов'язання щодо
своєчасного повернення кредиту та
сплати відсотків за його користування
не виконувались належним чином, у
зв'язку з чим у останнього утворилась
заборгованість на загальну суму 140 355
335,84 грн. з яких: заборгованість за
кредитним договором №010/08/3776 від 10.10.2007
року по тілу кредиту - 54 278 084,39 грн., по
відсоткам - 38 019 407,34 грн. та за
кредитним договором №010/08/3777 від 10.10.2007
року заборгованість по тілу кредиту -
28 899 652,66 грн. та заборгованість по
відсоткам - 19 158 191,45 грн.

Враховуючи неоплату зазначеної суми
кредитних коштів позивач звернувся з
даним позовом до суду про звернення
стягнення на предмети іпотеки та
застави в рахунок погашення
заборгованості на загальну суму 140 355
335,84 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ст. 1077 Цивільного кодексу
України за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату, а клієнт
відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Враховуючи укладення між публічним
акціонерним товариством "Райффайзен
Банк Аваль" та товариством з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Паритет" 03.04.2013 року договору
факторингу № 140-0-0-00/11-63, а також
договорів відступлення прав до нього,
товариство з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Паритет" набуло право вимоги
до ТОВ "Євросервіс-Україна" за
Генеральною кредитною угодою від 31
липня 2001 року та кредитними договорами,
укладеними в її межах.

У зв'язку з цим, до фактора також
перейшли і права кредитора за
договорами забезпечення, укладеними
між публічним акціонерним товариством
"Райффайзен Банк Аваль" та ПАТ
"Макаронна фабрика".

За своєю правовою природою Генеральна
кредитна угода від 31.07.2001 р. та договори,
укладені в рамках цієї Генеральної
кредитної угоди, є кредитними
договорами, згідно яких, за приписами
ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
глави 71 Цивільного кодексу України,
якщо інше не встановлено параграфом 2 і
не випливає із суті кредитного
договору (ст. 1054 Цивільного кодексу
України).

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором (ч. 1 ст. 1048 Цивільного
кодексу України).

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу
України передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
зарахування грошової суми, що
позичалася, на банківський рахунок
позикодавця (ч. 3 ст. 1049 Цивільного
кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу
України якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу
України встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не звільняє винну
сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно ст. 572 Цивільного кодексу
України в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Предметом застави відповідно до ст. 576
Цивільного кодексу України може бути
будь-яке майно (зокрема річ, цінні
папери, майнові права), що може бути
відчужене заставодавцем і на яке може
бути звернене стягнення.

Згідно ст. 589 Цивільного кодексу
України у разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 вищезазначеної
статті заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, коли зобов'язання не буде
виконано у встановлений строк (термін),
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Крім цього, згідно зі статтею 20 Закону
України "Про заставу" встановлено, що
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Звернення стягнення на предмет застави
здійснюється згідно

ст. 590 Цивільного кодексу України за
рішенням суду, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України
"Про іпотеку" у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Частиною 3 ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

За змістом ст. 35 Закону України "Про
іпотеку" у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги.

Так, матеріалами справи
підтверджується звернення Банку з
вимогою погасити спірну
заборгованість по кредиту та відсотки
за його користування.

Як вже зазначалось вище, дана вимога
залишена без задоволення.

За наведених обставин, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
звернення стягнення на предмети
іпотеки та застави в рахунок погашення
заборгованості на загальну суму 140 355
335,84 грн. з яких: заборгованість за
кредитним договором №010/08/3776 від 10.10.2007
року по тілу кредиту - 54 278 084,39
грн., по відсоткам - 38 019 407,34 грн. та за
кредитним договором №010/08/3777 від 10.10.2007
року заборгованість по тілу кредиту -
28 899 652,66 грн. та заборгованість
по відсоткам - 19 158 191,45 грн.

Разом з тим, відповідачем до суду
першої інстанції подано заяву про
застосування позовної давності.

Так, відповідач в заяві посилається на
те, що обрахування строку позовної
давності повинно проводитись з дати
претензії (06.08.2008), направленої на
адресу позичальника, з вимогою про
погашення заборгованості за
кредитними договорами.

Отже, відповідно строк протягом якого
позивач міг звернутися до суду з
вимогами про звернення стягнення на
майно відповідача, за доводами
останнього, сплив ще у 2011 році.

Таким чином, як зазначає відповідач,
позивачем, який звернувся до суду з
позовом 05.02.2013 було пропущено строк
позовної давності.

Позивачем подано до суду клопотання
про визнання поважними причин пропуску
строку позовної давності за вимогами
про звернення стягнення на майно
відповідача.

Колегія суддів розглянувши зазначене
клопотання позивача дійшла висновку
про його задоволення, з наступних
підстав.

Статтею 256 Цивільного кодексу України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюються тривалістю у три роки
(ст. 257 Цивільного кодексу
України).

Початок перебігу позовної давності
визначається за правилами статті 261
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 5 зазначеної статті за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Отже, у зобов'язальних правовідносинах,
в яких визначено строк виконання
зобов'язання, перебіг позовної
давності починається з дня, наступного
за останнім днем, у який відповідне
зобов'язання мало бути виконане (п. 4.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.08.2013
№ 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

В даному випадку, сторонами в кредитних
договорах визначено строк виконання
позичальником зобов'язання з
повернення кредитору кредитних коштів,
а саме до 01.08.2008.

Враховуючи наведені положення
законодавства та роз'яснення Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.08.2013 № 10 перебіг позовної давності в
даному випадку розпочався з 02.08.2008
(день, наступний за останнім днем, у
який зобов'язання позичальника мало
бути виконане).

Отже, вказаний строк відповідно
сплинув 02.08.2011.

Позивач звернувся з даним позовом до
суду 05.02.2013, тобто з пропуском строку
позовної давності.

Разом з тим, слід зазначити, що
позивачем даний строк було пропущено з
поважних причин.

Так, позивач з вимогами про звернення
стягнення на майно в рахунок погашення
заборгованості, зокрема, за кредитними
договорами (на підставі яких заявлено
позовні вимоги також у даній) вперше
звернувся до суду ще у 2008 році.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 13.11.2008 у справі № 21/112
(залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 24.12.2008) позовні
вимоги задоволено.

На виконання зазначеного рішення суду
позивачу видано наказ, за яким згодом
розпочато примусове виконання рішення.

Проте, Вищим господарським судом
України лише 29.03.2011 (майже через два
роки) постанову Київського
апеляційного господарського суду від
24.12.2008 та рішення господарського суду
міста Києва від 13.11.2008 у справі № 21/112
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до господарського суду міста
Києва.

За результатами нового розгляду
ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.12.2011 у справі № 21/112-30/102
позов банку залишено без розгляду.

Частиною 2 ст. 264 Цивільного кодексу
України встановлено, що позовна
давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач.

З огляду на вимоги частини першої
статті 265 ЦК України залишення
господарським судом позову без
розгляду з підстав, зазначених у
частині першій статті 81 ГПК, не зупиняє
перебігу позовної давності, тобто
перебіг позовної давності, що
розпочався до подання позову,
продовжується в загальному порядку (п.
4.4.3 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.08.2013
№ 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

Позивач вперше звернувся до суду з
вимогами про звернення стягнення на
майно в рахунок погашення кредитної
заборгованості, ще у 2008 році, тобто коли
строк позовної давності ще не сплив, а
рішення суду, яким ці вимоги було
задоволено, скасовано касаційною
інстанцією лише через два роки.

Отже, позивач обґрунтовано звернувся
до суду з даним позовом в межах строку
позовної давності, оскільки вважав
зазначене рішення суду правомірним.

Тобто, позивачем пропущено строк
позовної давності з поважних причин.

Згідно ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу
України якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Враховуючи те, що судом визнані
поважними причини пропуску позивачем
строку позовної давності, то
відповідно позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Стосовно заперечень апелянта щодо
визначення судом першої інстанції
початкової ціни продажу предметів
іпотеки та застави, слід зазначити
наступне.

Відповідно до частини шостої ст. 38
Закону України "Про іпотеку" ціна
продажу предмета іпотеки
встановлюється за згодою між
іпотекодавцем і іпотекодержателем або
на підставі оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності, на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна.

В одних випадках в якості ціни позову
береться початкова вартість, яка
зазначена у договорі, в інших -
встановлена вартість предмета іпотеки
на час розгляду справи. При вирішенні
цих питань суди мають виходити з того,
що ціна предмета застави
встановлюється в самому договорі. Якщо
при розгляді справи сторони з такою
оцінкою погоджуються, то в суду немає
підстав її не приймати до уваги,
оскільки вона є умовою договору. Якщо
між сторонами виникає спір щодо такої
оцінки, то в залежності від того, яка
сторона її оспорює, вона зобов'язана
довести інший його розмір (розділ ІІ
Узагальнень Верховного суду України
судової практики розгляду цивільних
справ, які виникають з кредитних
правовідносин (2009-2010 роки), від 07.10.2010).

Так, сторони в договорах застави та
іпотеки погодили вартість
заставленого майна.

Відповідач при розгляді даної справи в
суді першої інстанції проти визначення
початкової ціни продажу предметів
іпотеки та застави, виходячи з
встановленої в договорах, не
заперечив.

З огляду на відсутність заперечень
жодної із сторін щодо визначення
початкової ціни продажу предметів
іпотеки та застави, судом першої
інстанції правомірно встановлено таку
ціну продажу на підставі договорів.

Таким чином, заперечення відповідача
на стадії апеляційного провадження
щодо визначення ціни продажу майна,
судом не приймаються.

Крім цього, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду в частині відмови
у задоволенні вимог за зустрічним
позовом про визнання недійсними
договорів застави основних засобів від
31.10.2007 року № 11-1/2316; застави
транспортного засобу від 02.11.2007 року та
іпотеки від 02.11.2007 року, з огляду на
наступне.

Так, в обґрунтування зазначених вимог,
апелянт посилається на те, що
оскаржувані договори не передбачають
отримання поручителем винагороди та не
направлені на отримання ним прибутку.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Неотримання апелянтом винагороди за
майнове поручительство не може бути
підставою для визнання недійсними
договорів застави та іпотеки, оскільки
відповідно до ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Так, поручитель, укладаючи оскаржувані
договори був обізнаний про відсутність
отримання за це винагороди.

Крім того, норми, які регулюють
правовідносини застави та іпотеки (ЦК
України, Закони України "Про заставу"
та "Про іпотеку") не передбачають
обов'язкового отримання майновим
поручителем грошової винагороди за
укладання договорів, які забезпечують
виконання певного зобов'язання.

За наведених обставин, відсутні
підстави для визнання договорів
застави та іпотеки недійсними.

Таким чином, судом першої інстанції
правомірно відмовлено у задоволенні
вимог за зустрічним позовом.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Макаронна
фабрика" залишити без задоволення, а
рішення господарського суду міста
Києва від 03.12.2013 у справі № 910/2095/13 - без
змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - відповідача у
справі.

3. Матеріали справи № 910/2095/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

М.А. Руденко