КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. Справа№ 910/18716/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Євсєєва І. П. -
представник за довіреністю № 3 від
01.01.2014

від відповідача: Спахова О. Ю. -
представник за довіреністю № 587 від
30.12.2013

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Наста»

на рішення господарського
суду міста Києва від 21.10.2013

у справі № 910/18716/13 (суддя
Мудрий С. М.)

за позовом Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Наста»

до Публічного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Країна»

про стягнення 19 278,30
грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з
відповідача в порядку регресу
страхового відшкодування в сумі 19 278,30
грн., яке позивачем як страховою
організацією було виплачено в зв'язку з
пошкодженням автомобіля «Порш Кайен»,
державний номерний знак АА 6047 МС, що
належить Бондару Глібу Васильовичу,
внаслідок ДПТ, що сталася з вини
Ганжи-Пупишевої Людмили Валентинівни -
водія автомобіля «Мазда СХ-7»,
державний номерний знак АА 5885 ВВ,
цивільно-правова відповідальність
якої застрахована у відповідача за
полісом обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АВ/7447173.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.10.2013, повний текст якого
підписаний 28.10.2013, у справі № 910/18716/13 в
позові відмовлено повністю.

Рішення суду ґрунтується на тому, що
відповідно до п.п. 37.1.4 частини 37.1 статті
37 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» підставою для
відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) є
неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, в той час як позивач із
відповідною заявою до відповідача
звернувся з порушенням вказаного
терміну, що є підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Товариство з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Наста» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 21.10.2013 по справі
№910/18716/13 та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Ухвалою від 13.12.2013 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н. Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А. відновлено
строк подання апеляційної скарги,
апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Наста» прийнято до розгляду
та порушене апеляційне провадження.

В апеляційній скарзі позивач
посилається на те, що спірне рішення є
таким, що винесено із порушенням і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, а також з неповним
та упередженим з'ясуванням фактичних
обставин справи, що мають важливе
значення для правильного вирішення
даного спору.

Так, позивач послався на те, що у нього
були поважні причини пропуску річного
строку при звернення з вимогою про
сплату страхового відшкодування,
оскільки відомості про те, що
цивільно-правова відповідальність
винної у спірній ДТП особи
застрахована у відповідача, стали
відомі позивачу лише 12.08.2013.

Крім того, позивач зазначив про те, що
Закон України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» регулює
відносини між страховиком та
страхувальником цивільно-правової
відповідальності, а не між страховими
компаніями, в той час як щодо спірних
правовідносин встановлена загальна
позовна давність у три роки, що
підтверджується також висновками,
викладеними в постанові Вищого
господарського суду України від 17.07.2013
у справі № 910/4896/13

Під час розгляду справи представник
позивача апеляційну скаргу підтримав в
повному обсязі, представник
відповідача проти задоволення
апеляційної скарги заперечив, просив
залишити її без задоволення, а
оспорюване рішення суду першої
інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представників сторін, з
урахуванням правил ст. ст. 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України, згідно з якими апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне.

25.05.2012 позивач як Страховик та Бондар
Гліб Віталійович як Страхувальник
уклали договір добровільного
страхування наземного транспорту №
205.0088681 (далі Договір) (а.с. 8), предметом
якого є страхування майнових інтересів
Страхувальника, що не суперечать
чинному законодавству України,
пов'язаних з володінням, користуванням
та розпорядженням транспортним
засобом - автомобілем «Порш Кайен»,
державний номерний знак АА 6047 МС (дала
Автомобіль).

В п. 14 Договору сторонами погоджено, що
строк дії Договору з 18 годин 30 хвили
25.05.2012 по 18 годину 30 хвилин 25.05.2013.

23.06.2012 о 19 годині 15 хвилин у м. Вишгороді
по вул. Набережній сталась
дорожньо-транспортна пригода
(зіткнення автомобілів) за участю
Автомобіля під керуванням Бондар Г. В.
та автомобіля «Мазда СХ 7», державний
номерний знак АА 5885 ВВ (далі Автомобіль
1), під керуванням Ганжи-Пупишевої
Людмили Валентинівни.

В результаті ДТП пошкоджено
застрахований позивачем Автомобіль.

За замовленням позивача, ТОВ
«Експертплюс» (сертифікат суб'єкта
оціночної діяльності № 12222/11 від 18.08.2011)
проведено оцінку визначення вартості
матеріального збитку, завданого
власнику Автомобіля внаслідок
вказаного ДТП, за результатам якої
03.07.2012 складено Звіт про оцінку
Автомобіля № 388 (далі Звіт) (а.с.12-35),
згідно з яким вартість матеріального
збитку, завданого власнику Автомобіля
внаслідок його пошкодження при ДТП з
урахуванням ПДВ складає 22 545,62 грн.

Згідно зі складеним позивачем
Страховим актом № 2012-06-23/003 від 10.07.2012, з
урахуванням розрахунку страхового
відшкодування (а.с. 36-37) та того, що
франшиза за Договором щодо збитків,
завданих ДТП, становить 0 грн., до
виплати в якості страхового
відшкодування призначено 19 788,30 грн.

При цьому, як слідує зі змісту вказаних
вище страхового акту та розрахунку
страхового відшкодування, вартість
матеріального збитку, що підлягає
виплаті за умовами Договору, визначена
позивачем виходячи з даних,
встановлених в рахунку № 1001717 від 27.06.2012
ТОВ «Віннер Автомотів» (особи, яка в
подальшому здійснювала ремонт
Автомобіля). Згідно вказаного рахунку
вартість ремонту становить 19 788,30 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про
страхування» (тут і далі в редакції
чинній на дату спірної ДТП) здійснення
страхових виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

В заяві від 23.06.2012 про настання
страхового випадку (а.с. 40-43),
Страхувальник просить перерахувати
страхове відшкодування на СТО Віннер
Автомотів.

Згідно з наявним в матеріалах справи
платіжним дорученням № 3210 від 16.07.2012
(а.с. 39), страхове відшкодування в сумі 19
788,30 грн. перераховано позивачем ТОВ
«Віннер Автомотів».

З відмітки банку на вказаному
платіжному дорученні слідує, що воно
банком проведено, а отже, страхове
відшкодування позивачем виплачене в
повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про
страхування», до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме, шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної
пригоди, внаслідок якої пошкоджено
Автомобіль, визнано Ганжу-Пупишеву Л.
В., що підтверджується постановою
Вишгородського районного суду
Київської області від 19.07.2012 у справі №
3-1239/2012р. (а.с. 11) та відомостями про
обставини дорожньо-транспортної
пригоди (а.с. 9-10).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

З наданої позивачем копії полісу №
АВ/7447173 (а.с. 50) слідує, що станом на 23.06.2012
(дата ДТП) цивільно-правова
відповідальність Ганжи-Пупишевої Л. В.
щодо володіння та користування
Автомобілем 1 у випадку заподіяння
шкоди третім особам під час ДТП, яка
сталась за участю Автомобіля 1, була
застрахована відповідачем.

Зазначений факт відповідачем не
заперечується.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК
України передбачено, що завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, зокрема, порядок
виплати страхового відшкодування та
дії сторін при настанні страхового
випадку, регулюються Законом України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону (тут і далі в
редакції, чинній на момент виплати
позивачем страхового відшкодування),
обов'язок відшкодувати шкоду при
настанні страхового випадку покладено
на страховика, яким застраховано
цивільно-правову відповідальність
особи, винної у настанні такого
випадку.

Згідно ч. 4 ст. 36 Закону виплата
страхового відшкодування (регламентна
виплата) здійснюється безпосередньо
потерпілому (іншій особі, яка має право
на отримання відшкодування) або
погодженим з ним особам, які надають
послуги з ремонту пошкодженого майна,
сплатили страхове відшкодування за
договором майнового страхування (крім
регламентної виплати, передбаченої
підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього
Закону), лікування потерпілих та інші
послуги, пов'язані з відшкодуванням
збитків.

Відповідно, вказані особи мають право
на звернення до страховика з
відповідними вимогами.

Отже, в даному випадку саме відповідач
як страховик цивільно-правова
відповідальності Ганжи-Пупишевої Л. В.
(особи, яка визнана винною у спірній
ДТП) має відшкодовувати збитки, що були
завдані внаслідок спірної ДТП, а
позивач як особа, яка виплатила
страхове відшкодування особі, якій
завдано збитків внаслідок спірної ДТП,
набув право вимоги, яке ця особа, має до
особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

З метою отримання від відповідача
страхового відшкодування, позивач
звернувся до відповідача з заявою на
виплату страхового відшкодування на
суму 19 788,30 № 1316 від 12.08.2013 (а.с. 51-51), в
якій просив сплатити суму в розмірі 19
788,30 грн. на поточний рахунок позивача.
Факт отримання зазначеної вимоги
відповідачем у відзиві на позов не
заперечується (а. с. 78-79).

У відповідь на вказану заяві
відповідач листом № 6143 від 06.08.2013
(вихідний № позивача 1560 від 10.09.2013)
відмовив позивачу у виплаті спірного
страхового відшкодування з посиланням
на те, що відповідно до п.п. 37.1.4 частини
37.1 статті 37 Закону підставою для
відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) є
неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, в той час як позивач із
відповідною заявою до відповідача
звернувся з порушенням вказаного
терміну.

Суд першої інстанції погодився з
правовою позицією відповідача і
відмовив у задоволенні позову з
посиланням на приписи п.п. 37.1.4 частини
37.1 статті 37 Закону, з чим колегія суддів
погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 6 ст. 261 ЦК України за
регресними зобов'язаннями перебіг
позовної давності починається від дня
виконання основного зобов'язання.

Абзацом 4 пункту 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду цивільних справ про
відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року
роз'яснено про те, що регресна вимога
може бути пред'явлена протягом трьох
років, з дня виконання зобов'язання про
відшкодування шкоди (відшкодування в
натурі, виплати суми періодичних
платежів, тощо).

Згідно з п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів», за
приписом частини шостої статті 261 ЦК
України перебіг позовної давності за
регресними зобов'язаннями починається
від дня виконання основного
зобов'язання. Тому, зокрема, право
страховика за договором страхування на
подання до суду регресного позову про
стягнення з винної особи коштів,
виплачених страховиком як страхове
відшкодування, виникає з моменту
сплати такого відшкодування, а не з
моменту виникнення страхового випадку.

Отже, відповідно до вищенаведених
вимог закону, право зворотної вимоги до
особи, відповідальної за завдану шкоду,
позивач отримав після виплати
страхового відшкодування, тому до
спірних правовідносин застосуванню
підлягає саме трирічний строк позовної
давності, а не приписи п.п. 37.1.4 частини
37.1 статті 37 Закону.

Така правова позиція викладена у
Постановах Верховного Суду України у
справах №58/168 від 27.03.2012, у справі №12/207
від 07.08.2012, у справі №5023/4833/11 від 28.08.2012.

З огляду на вказані обставини та
враховуючи, що спірне страхове
відшкодування позивачем виплачено
16.07.2012 (платіжне доручення № 3210 від
16.07.2012), в той час як з даним позовом
позивач до суду звернувся 24.09.2013 (
відмітка відділення зв'язку на
поштовому конверті, в якому позовна
заява надійшла до суду першої
інстанції), позовний строк для
звернення до суду з вимогами про
стягнення спірного страхового
відшкодування позивачем не пропущений.

Проте, щодо розміру заявлених позовних
вимог слід зазначити таке.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що
при настанні страхового випадку
страховик відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у
зв'язку з пошкодженням транспортного
засобу відшкодовуються витрати,
пов'язані з відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону,
сума спірного страхового
відшкодування має бути зменшена на
суму франшизи.

Зі змісту Полісу № АВ/7447173 слідує, що
ліміт відповідальності відповідача як
страховика за шкоду, завдану майну,
становить 50 000 грн., а франшиза - 510 грн., з
огляду на що розмір виплаченого
позивачем страхового відшкодування 19
788,30 грн., що підлягає стягненню з
відповідача, має бути зменшений на суму
франшизи, тобто в даному випадку на 510
грн., а отже, відповідач зобов'язаний
відшкодувати позивачу 19 278,30 грн. (19
788,30-510).

За таких обставин, позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
страхового відшкодування підлягають
повному задоволенню в сумі 19 278,30 грн.
Рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню.

Згідно зі ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті
оспореного рішення судом першої
інстанції мале місце неправильне
застосування норм матеріального права,
тому рішення господарського суду міста
Києва від 21.10.2013 у справі № 910/18716/13
підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення, згідно з яким позов
задовольняється повністю, стягненню з
відповідача на користь позивача
підлягає страхове відшкодування в сумі
19 278,30 грн.

З огляду на підстави зміни рішення суду
першої інстанції, а також враховуючи
вимоги, викладені в апеляційній
скарзі, апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Страхова
компанія «Наста» задовольняється
повністю.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України,
судові витрати по справі, в тому числі і
за подачу апеляційної скарги,
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Наста» на рішення
господарського суду міста Києва від
21.10.2013 у справі № 910/18716/13 задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 21.10.2013 у справі № 910/18716/13
скасувати і прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити повністю.

4. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Країна» (04176, м. Київ, вул. Електриків,
29-А, ідентифікаційний код 20842474) на
користь Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Наста» (01001, м. Київ, вул. Володимирська,
5-В, ідентифікаційний код 35893575) страхове
відшкодування в сумі 19 278 (дев'ятнадцять
тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 30 коп.
та витрати по сплаті судового збору в
сумі 1 720 (одна тисяча сімсот двадцять)
грн. 50 коп.

5. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

6. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Країна» (04176, м. Київ, вул. Електриків,
29-А, ідентифікаційний код 20842474) на
користь Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Наста» (01001, м. Київ, вул. Володимирська,
5-В, ідентифікаційний код 35893575) витрати
по сплаті судового збору за подачу
апеляційної скарги в сумі 860 (вісімсот
шістдесят) грн. 25 коп.

7. Видачу наказів на виконання цієї
постанови доручити господарському
суду міста Києва.

8. Повернути до господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/18716/13.

Повний текст постанови складено:
03.02.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна