м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/5753/13 30.01.14
Господарський суд міста Києва в складі:
головуючого судді
розглянувши справу № 910/5753/13
за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Гринвич-Юг
до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1;
про стягнення 2174,16 грн.
Представники сторін:
від позивача: не з'явився;
від відповідача: ОСОБА_1. паспорт
серії НОМЕР_2 від 06.08.2011р.
обставини справи:
До Господарського суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «Гринвич-Юг
дистриб'юторська компанія» (надалі -
позивач) з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі -
відповідач) про стягнення 2174,16 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами Договору поставки № П24/12
від 01.12.2012р. не розрахувався за
отриманий на підставі видаткових
накладних № УГЮ0000070 від 25.12.2012р. та №
У00000136 від 01.02.2013р. товар, внаслідок чого
виникла заборгованість у сумі 1411,04 грн.,
за прострочення оплати якої нараховані
пеня в сумі 43,19 грн., штраф - 705,53 грн. та 5%
річних у сумі 14,40 грн.
Ухвалою суду від 28.03.2012р. порушено
провадження у справі № 910/5753/13 та
призначено її до розгляду на 18.04.2012р.
Представник позивача в судове
засідання від 18.04.2013р. не з'явився, проте
18.04.2013р. через загальний відділ
діловодства Господарського суду міста
Києва від останнього надійшло
клопотання про розгляд справи без
участі представника позивача та
витребувані судом документи.
Присутній у судовому засіданні
відповідач заперечив проти позову та
надав відзив на позовну заяву, в якому
посилається на відсутність
Ухвалою від 18.04.2013р. суд відклав розгляд
справи на 23.05.2013р., у зв'язку з
необхідністю витребування нових
доказів по справі та неявкою
представника позивача, оскільки явка
останнього була визнана судом
Представник позивача в засідання суду
23.05.2013р. не з'явився, про причини неявки
господарський суд не повідомив та
вимоги ухвали суду від 18.04.2013р. виконав
частково, відмовившись, в порядку ст. 30
ГПК України, забезпечити явку свого
працівника Кандюк, яка працює на посаді
менеджера, для дачі пояснень по суті
Присутній в засіданні суду відповідач
проти позову заперечив, посилаючись на
відсутність заборгованості перед
позивачем, а також наполягав на тому, що
не підписував видаткову накладну №
У00000136 від 01.02.2013р., на якій ґрунтуються
позовні вимоги щодо стягнення
заборгованості в сумі 353,71 грн. та
нарахованих на неї штрафних санкцій.
Суд, розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, дійшов висновку про
необхідність призначення у справі
судової почеркознавчої експертизи,
оскільки господарський суд не володіє
спеціальними знаннями, які дозволяють
встановлювати справжність підписів на
бухгалтерських документах, тоді як
факт отримання відповідачем товару за
видатковою накладною № У00000136 від
01.02.2013р. безпосередньо впливає на
вирішення спору по суті, так як на
зазначену видаткову накладну позивач
посилається, як на підставу виникнення
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 23.05.2013р. у справі № 910/5753/13
призначено судову почеркознавчу
експертизу, проведення якої доручено
Київському науково-дослідному
інституту судових експертиз, та
зупинено провадження у справі на час
проведення судової експертизи.
На адресу господарського суду від
Київського науково-дослідного
інституту судової експертизи надійшли
матеріали справи № 910/5753/13 разом з
клопотанням експертів щодо надання
додаткових матеріалів для проведення
судово-технічної та
судово-почеркознавчої експертизи,
призначених у справі № 910/5753/13.
У зв'язку з чим, ухвалою суду від 13.12.2013р.
поновлено провадження у справі №
910/5753/13 та призначено розгляд справи на
Представник позивача в судове
засідання 23.12.2013 р. не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив,
витребувані документи до суду не
Присутній в судовому засіданні
представник відповідача заперечив
проти позову, проте докази, витребувані
судом, не надав.
Ухвалою суду від 23.12.2013р. розгляд справи
було відкладено на 08.01.2014р., у зв'язку з
неявкою позивача та неподанням
витребуваних судом документів.
Проте, судове засідання 08.01.2014 р. не
відбулось, у зв'язку з перебуванням
судді Привалова А.І. у відпустці.
З метою дотримання процесуальних
строків, на підставі розпорядження
Голови господарського суду міста Києва
Князькова В.В. від 08.01.2014 р., справу
№910/5753/13 передано для розгляду судді
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.01.2014 р. справу прийнято до
провадження суддею Літвіновою М.Є. та
призначено до розгляду в судовому
засіданні на 30.01.2014 р.
Згідно розпорядження Голови
господарського суду міста Києва
Князькова В.В. від 20.01.2014 р. справу №
910/5753/13 передано на розгляд судді
Привалову А.І., у зв'язку з виходом
останнього з відпустки.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 20.01.2014 р. справу прийнято до
провадження суддею Приваловим А.І. та
призначено до розгляду в судовому
засіданні на 30.01.2014 р.
У судове засідання 30.01.2014р. представник
позивача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, витребувані
судом документи на надав, про дату та
час судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
Присутній у судовому засіданні 30.01.2014р.
представник відповідача подав суду
клопотання про розстрочку виконання
рішення строком на шість місяців та
заявив усне клопотання про зменшення
розміру штрафних санкцій.

Враховуючи ухилення позивача від
перерахування суми попередньої оплати
за проведення судової експертизи, що
робить неможливим її проведення, суд
вважає, що, у відповідності до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України, справа може бути розглянута за
наявними в ній матеріалами, яких
достатньо для винесення рішення по
суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 ГПК України, в засіданні
суду була оголошена вступна та
резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2012р. між позивачем (за договором -
продавець) та відповідачем (за
договором - покупець) було укладено
Договір поставки № П24/12, у
відповідності до умов якого позивач
зобов'язується передати товар у
власність відповідача, а відповідач
зобов'язується прийняти товар і
оплатити за нього встановлену даним
договором вартість.

Відповідно до п.1.2 договору перехід
права власності і всіх ризиків на товар
(випадкового знищення або ушкодження)
здійснюється в момент передачі товару
від позивача відповідачу, що
оформляється належним чином (накладні,
акти та ін.) у письмовій формі.

Ціна на товари, що поставляється за
даним договором, обумовлюється та
фіксується на кожну чергову поставку в
специфікації або відвантажувальній
накладній і рахунку-фактурі (п.2.1
договору).

Умовами п.6.2 договору погоджено, що
оплата суми товару здійснюється
відповідачем не пізніше 7 календарних
днів від дати передачі товару
відповідачу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами договору не розрахувався
за отриманий на підставі видаткових
накладних № УГЮ0000070 від
25.12.2012р. та № У00000136 від 01.02.2013р. товар,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 1411,04 грн.

Водночас, відповідач проти позову
частково заперечив, посилаючись на
відсутність заборгованості, а також
наполягав на тому, що не підписував
видаткову накладну №
У00000136 від 01.02.2013р., на якій ґрунтуються
позовні вимоги щодо стягнення
заборгованості в сумі 353,71 грн. та
нарахованих на неї штрафних санкцій.

Ухвалою суду від 23.05.2013р., яка залишена
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
15.07.2013р., у даній справі було призначено
судову почеркознавчу експертизу,
витрати по проведенню експертизи суд
поклав на позивача.

Ухвалою суду від 13.12.2013р. поновлено
провадження у справі № 910/5753/13, з метою
витребування необхідних документів
для проведення судової експертизи, а
також зобов'язано позивача надати
докази оплати рахунку, виставленого
Київським науково-дослідним
інститутом судових експертиз за
проведення судової експертизи.

Проте, представник позивача у судові
засідання не з'являвся, письмових
пояснень щодо поважності причин не
оплати витрат за проведення судової
почеркознавчої експертизи суду не
надавав.

За таких підстав, виходячи з приписів п.
23 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи» від 23 березня 2012 року N 4,
справа розглядається на підставі
наявних в матеріалах справи доказів.

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 ГПК України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

З огляду на наведене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
поставки відповідачу товару на суму
353,71 грн., зазначеного у видатковій
накладній № У00000136 від 01.02.2013р., у зв'язку
з чим правові підстави для задоволення
позову в частині стягнення 353,71 грн.
основного боргу відсутні.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем за
отриманий товар згідно видаткової
накладної № УГЮ0000070 від 25.12.2012р.на день
розгляду справи становить 1057,33 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов і вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Таким чином, враховуючи наведені вище
правові норми та зібрані по справі
докази, а також відсутність належних
доказів оплати товару за представленою
видатковою накладною № УГЮ0000070 від
25.12.2012р. в сумі 1057,33 грн., суд дійшов
висновку про стягнення з відповідача
суми основного боргу в розмірі 1057,33 грн.

Крім того, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем зобов'язань за
договором позивач просить також
стягнути з останнього 43,19 грн. пені, 705,53
грн. штрафу, 19,44 грн. - 5% річних.

Водночас, оскільки нарахування пені в
сумі 6,69 грн., 5% річних у сумі 7,27 грн. та
173,86 грн. штрафу є похідними вимогами
від вимоги про стягнення суми
основного боргу в розмірі 353,71 грн., яка
виникла за видатковою накладною №
У00000136 від 01.02.2013р., та яка задоволенню не
підлягає, відтак відповідно
задоволенню не підлягають і нараховані
на вказану суму боргу штрафні санкції.

При цьому, в зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань у сумі 1057,33 грн., позивач
просить суд стягнути з відповідача
пеню в сумі 36,50 грн., штраф - 528,67 грн. та 5%
річних у сумі 12,17 грн., які нараховані за
період з 02.01.2013р. по 26.03.2013р.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.2 договору, у випадку
прострочення розрахунків за продані
товари відповідач сплачує позивачу
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожний календарний день
прострочення, крім цього збитки від
інфляції та 5% річних, та у випадку
затримки оплати більше, ніж на 30 днів з
моменту закінчення терміну,
зазначеного в п.6.2, відповідач сплачує
штраф у розмірі 50% від несплаченої за
договором суми.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
пені, задовольняє її в сумі 36,50 грн.,
згідно з розрахунком, наведеним
позивачем у позовній заяві.

Крім того, оскільки прострочення по
оплаті товару відповідачем мало місце
більше ніж на 30 календарних днів, тому,
відповідно до умов п. 7.2. договору,
позивач також просить стягнути з
відповідача штраф у розмірі 528,67 грн.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу
України, штраф як різновид неустойки,
може бути встановлений договором у
відсотковому відношенні до суми
невиконаної частини зобов'язання або у
певній, визначеній грошовій сумі, або у
відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Отже, пеня і штраф є різновидами
неустойки, які не можна ототожнювати.

Оскільки сторони самостійно
передбачили додатково крім сплати пені
ще й штраф, та враховуючи те, що
положення пункту 7.2. договору не
суперечить нормам законодавства, так
як його зміст встановлює механізм
одноразового обчислення розміру
штрафу на суму неоплаченої у
встановлений термін вартості
продукції, і є правовим наслідком
прострочення оплати продукції з вини
відповідача, що не має нічого спільного
із постійним нарахуванням пені за весь
період неналежного виконання
грошового зобов'язання, суд зазначає,
що вимога позивача про стягнення
штрафу є обґрунтованою.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, пені та штрафу не суперечить
статті 61 Конституції України.

Зазначена правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
27.04.2012 р. № 06/5026/1052/2011.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок штрафу, суд встановив, що
він є арифметично вірним, а тому
позовні вимоги в цій частині також
визнаються обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть якого полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 5% річних
ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного
кодексу України) та умов договору (п.
7.2.), а відповідач є таким що прострочив
виконання грошового зобов'язання, тому
позовні вимоги позивача в частині
стягнення 5% річних, підлягають
задоволенню в сумі 12,17 грн., згідно
розрахунку позивача, який є
арифметично вірним.

Крім того, приписами ч. 3 ст. 551
Цивільного кодексу України
передбачено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011р. "Про деякі питання застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
передбачено, що вирішуючи, в тому числі
й з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причин неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного
кодексу України, загальними засадами
цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

Суд враховує, недобросовісну поведінку
позивача та те, що відповідач є
фізичною особою-підприємцем, що
свідчить про фактичне утримання даної
особи за рахунок коштів, отриманих від
підприємницької діяльності, і на даний
час дана особа перебуває у скрутному
матеріальному становищі, а також те, що
позивач не вказав, що останнім було
отримано які-небудь збитки внаслідок
наявності вказаної заборгованості,
суд, керуючись п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного
кодексу України, ч. 1 ст. 233
Господарського кодексу України, п. 3 ст.
83 Господарського процесуального
кодексу України, вважає за необхідне
реалізувати надане йому право та
зменшити розмір пені та штрафу, що
підлягає стягненню з відповідача на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Гринвич-Юг
дистриб'юторська компанія» на 50% у
зв'язку з чим з відповідача підлягає
стягненню 18,25 грн. пені та 264,34 грн.
штрафу.

Як передбачено абз.3 п. 3.17.4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі
питання застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", у резолютивні
частині судового рішення зазначається
про часткове задоволення позову і
розмір суми неустойки, що підлягає
стягненню. Судовий збір у разі
зменшення судом розміру неустойки
покладається на відповідача повністю,
без урахування зменшення неустойки.

Водночас, суд, розглянувши клопотання
вих. б/н від 30.01.2014р. відповідача про
розстрочення виконання рішення суду
строком на 6 місяців, вважає за
необхідне його також задовольнити з
огляду на таке.

Відповідно до пункту 6 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право відстрочити або
розстрочити виконання рішення.

У пункті 7.2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
№ 9 «Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України»
зазначено, що підставою для відстрочки,
розстрочки, зміни способу та порядку
виконання рішення можуть бути
конкретні обставини, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим у визначений строк або
встановленим господарським судом
способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд враховує
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач на даний час перебуває у
тяжкому матеріальному становищі, у
зв'язку з тяжким захворюванням дитини,
яка перебуває на утриманні
відповідача. Вказані обставини
свідчать про ускладненість виконання
рішення, а тому є підставою для
розстрочки виконання даного рішення
суду на 6 місяців.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (03148, АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
«Гринвич-Юг дистриб'юторська компанія»
(02099, м. Київ, вул. Зрошувальна, 5, ) 1057 грн. 33 грн. основного
боргу, пеню в сумі 18 грн. 25 коп., штраф - 264
грн. 34 коп., 5% річних у сумі 12 грн. 17 коп.
та 1293 грн. 58 коп. - витрат по сплаті
судового збору.

Розстрочити виконання даного судового
рішення на 6 місяців (до 30.07.2014р.) шляхом
щомісячної сплати фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (03148, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Гринвич-Юг
дистриб'юторська компанія» (02099, м. Київ,
вул. Зрошувальна, 5, )
суми заборгованості та судового збору,
а саме таким чином:

- до 28.02.2014р. - 440,95 грн.;

- до 30.03.2014р. - 440,95 грн.;

- до 30.04.2014р. - 440,95 грн.;

- до 30.05.2014р. - 440,95 грн.;

- до 30.06.2014р. - 440,95 грн.;

- до 30.07.2014р. - 440,92 грн.

Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 04.02.2014р.

Суддя
А.І.
Привалов