м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Паритет-Смік»
про стягнення 40 267, 26 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: Доброгорська М.Е.
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Паритет-Смік» про стягнення
заборгованості у розмірі за договором
№ 2093 AD про надання послуг від 01.07.2011 р. у
розмірі 37 012, 80 грн., а також 2 713, 00 грн. -
пені та 541, 46 грн. - 3 % річних від
простроченої суми. Позовні вимоги
обґрунтовані неналежним виконанням
відповідачем зобов'язань за договором
№ 2093 AD від 01.07.2011 р. щодо оплати наданих
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 29.01.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
У процесі провадження у справі позивач
подав заяву про зменшення розміру
позовних вимог, у якій зазначає, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Паритет-Смік»
повністю погасило заборгованість у
розмірі 37 012, 80 грн. та просить стягнути
з відповідача 2 713, 00 грн. - пені та 541, 46
Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.
Відповідно до п.п. 3.10., 3.11. постанови
Пленуму вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
передбачені ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Господарським процесуальним
кодексом України не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її,
зокрема, як подання іншого (ще одного)
позову.

Як вбачається зі змісту вищевказаної
зави Товариства з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»,
останнє не заявляє вимогу про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Паритет-Смік»
основного боргу у розмірі 37 012, 80 грн. та,
при цьому, позивач не відмовився від
позову в цій частині в порядку ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України.

За таких обставин, суд приймає до
розгляду заяву позивача про зменшення
розміру позовних вимог та розглядає
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»,
заявлені у позовній заяві, а саме: про
стягнення заборгованості у розмірі 37
012, 80 грн., а також 2 713, 00 грн. - пені та 541, 46
грн. - 3 % річних.

У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги та просив
позов задовольнити.

Представник відповідача на виклик суду
не з'явився, про поважні причини неявки
суд не повідомив.

В той же час суд відзначає, що ухвала
суду отримана представником
відповідача, що підтверджується його
підписом на зворотному повідомленні
про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 29.01.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2011 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Паритет-Смік»
укладено договір № 2093 AD, за умовами
якого позивач зобов'язався надавати, а
відповідач приймати та оплачувати
замовлені ним послуги з розміщення
рекламних матеріалів.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору його
ціна складається із сум вартості
послуг з розміщення, матеріалів.
Вартість послуг окремо сплачується
відповідачем не пізніше п'яти
банківських днів з дати виставлення
такого рахунку-фактури.

Відповідно до п. 4.4. договору у випаду
прострочки відповідачем строків
платежу, передбачених договором,
позивач має право стягнути з
відповідачем пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в період прострочки.

Згідно з п. 5.2. договору позивач після
надання послуг оформляє і передає
відповідачу акт наданих послуг, який
відповідач розглядає протягом п'яти
робочих днів та підписує або повертає
разом із письмовими рекламаціями. Якщо
зі сплином зазначеного строку
відповідач не надасть підписаний акт,
або не поверне його разом із письмовими
запереченнями, відповідний акт є
підставою для проведення остаточних
розрахунків за договором, а обов'язки
вважаються виконаними належним чином.

Договір, відповідно до п. 7.3., вступає в
дію з моменту підписання його
сторонами і діє до 31.12.2011 р. та
вважається пролонгованим на кожен
наступний рік, якщо жодна із сторін за 30
календарних днів до дати його
закінчення не надіслала іншій стороні
письмову пропозицію щодо припинення
його дії.

Тож, приймаючи до уваги, що в матеріалах
справи відсутні відомості щодо
припинення дії договору № 2093 AD від
01.07.2011 р., суд дійшов висновку, що на
даний час він є чинним.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами підписано акти надання
послуг № GP-0113/13 від 18.12.2012 р., № GPЕ-0613/03*1
від 21.05.2013 р. та № GPЕ-0613/03 від 14.05.2013 р. за
договором № 2093 AD від 01.07.2011 р. на
загальну суму 35 812, 80 грн.

15.10.2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»
звернулось до відповідача з претензією
про сплату заборгованості за договором
№ 2093 AD від 01.07.2011 р. у розмірі 37 012, 80 грн.

При цьому, як вбачається з опису
вкладення в цінний лист від 15.10.2013 р.,
разом з претензією позивачем надіслано
на адресу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Паритет-Смік» акти
надання послуг.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
стверджує, що відповідачем порушено
умови договору № 2093 AD від 01.07.2011 р. щодо
оплати наданих Товариством з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»
послуг, у зв'язку з чим у Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Паритет-Смік» виникла заборгованість
у розмірі 37 012, 80 грн., яку позивач
просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу
України виконавець повинен надати
послугу особисто. У випадках,
встановлених договором, виконавець має
право покласти виконання договору про
надання послуг на іншу особу,
залишаючись відповідальним в повному
обсязі перед замовником за порушення
договору.

Частино 1 статті 903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Приймаючи до уваги, що матеріалами
справи підтверджується направлення
позивачем на адресу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Паритет-Смік» актів надання послуг, а
відповідачем вказані обставини не
спростовано, враховуючи відсутність
заперечень відповідача проти
підписання вищевказаних актів у
визначений договором строк, з огляду на
визначені сторонами умови п. 5.2.
договору № 2093 AD від 01.07.2011 р., суд дійшов
висновку, що зазначені акти є підставою
для проведення остаточних розрахунків
за договором, а обов'язки вважаються
виконаними належним чином

Крім того, як встановлено судом, під час
розгляду даної справи Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Паритет-Смік» перерахувало на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»
грошові кошти у розмірі 37 012, 80 грн. за
розміщення рекламних матеріалів, що
підтверджується довідкою вих. № 01/SG від
10.01.2014 р. Публічного акціонерного
товариства «Креді Агріколь Банк».

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

Припинення існування предмета спору,
за змістом наведеної статті, свідчить
про відсутність між сторонами
неврегульованих питань.

Відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» господарський суд
припиняє провадження у справі у зв'язку
з відсутністю предмета спору (пункт 11
частини першої статті 80 Господарського
процесуального кодексу України),
зокрема, у випадку припинення
існування предмета спору (наприклад,
сплата суми боргу, знищення спірного
майна, скасування оспорюваного акта
державного чи іншого органу тощо), якщо
між сторонами у зв'язку з цим не
залишилося неврегульованих питань.

Тож, приймаючи до уваги, що після
порушення провадження у даній справі
відповідач перерахував на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»
грошові кошти у розмірі 37 012, 80 грн. за
розміщення рекламних матеріалів за
договором № 2093 AD від 01.07.2011 р., що є
предметом спору у даній справі, суд
вважає за необхідне припинити
провадження у справі № 910/24121/13 за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Едіпресс Україна»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Паритет-Смік» в
частині стягнення основного боргу у
сумі 37 012, 80 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України.

В той же час, позивач стверджує, що
відповідачем допущено прострочення
виконання грошових зобов'язань та
просить стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Паритет-Смік» 2 713, 00 грн. - пені та 541, 46
грн. - 3 % річних від простроченої суми.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського
кодексу України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1 ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Тобто, виходячи зі змісту наведених
норм, підставою нарахування
інфляційних втрат та пені є
прострочення виконання боржником
грошового зобов'язання.

Разом з тим, судом встановлено, що акти
надання послуг та рахунки-фактури, які
відповідно до п. 5.2. договору № 2093 AD від
01.07.2011 р. є підставою для проведення
остаточних розрахунків за договором,
направлені на адресу відповідача 15.10.2013
р., в той час як пеню та інфляційні
втрати позивач розраховує за період з
23.12.2012 р. до 09.10.2013р.

Таким чином, приймаючи до уваги, що за
приписами ст.ст. 4-3, 33. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
вимог позивача про стягнення пені та
інфляційних втрат за період з 23.12.2012 р.
до 09.10.2013 р. необґрунтованими та
відмовляє у позові в цій частині.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті,
що наведені у позовній заяві, позивачем
суду не надано.

Витрати по сплаті судового бору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на обох сторін.

Крім того, відповідно до п. 5.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України, від 21.02.2013, № 7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
6 Господарського процесуального
кодексу України» статтею 7 Закону
передбачено підстави повернення
судового збору, перелік яких є
вичерпним. У їх числі не зазначено
такої підстави, як припинення
провадження у справі (стаття 80
Господарського процесуального
кодексу). Водночас закриття
провадження у справі, про яке йдеться у
пункті 5 частини першої цієї статті
закону, є поняттям цивільного і
адміністративного судочинства,
передбаченим відповідно статтею 205
Цивільного процесуального кодексу
України і статтею 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, які господарським судам у
здійсненні судочинства не
застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у
справі з підстав, передбачених статтею
80 Господарського процесуального
кодексу, не тягне за собою наслідків у
вигляді повернення сплаченої суми
судового збору.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста
Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі №
910/24121/13 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Едіпресс
Україна» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Паритет-Смік» в
частині стягнення основного боргу у
сумі 37 012, 80 грн.

2. В іншій частині у задоволенні
позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 03.02.2014 р.

Суддя
Пригунова
А.Б.