ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2014 року
Справа № 904/8569/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Коваль Л.А.
(доповідач)

суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.,

при секретарі судового засідання:
Губенко Ю.Е.,

за участю представників сторін:

від позивача: заступник начальника
відділу виконавчого провадження
управління правового забезпечення
претензійно - позовної роботи
юридичного департаменту Нестерчук А.П.,
довіреність № 39/10 від 30.12.2013р.,

від відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" на рішення господарського
суду Дніпропетровської області від
12.12.2013 року у справі № 904/8569/13

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Орджонікідзевського міського
комунального підприємства
"Орджонікідзетеплоенерго", м.
Орджонікідзе Дніпропетровської
області

про стягнення 2 692 088, 54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" звернулась до
господарського суду Дніпропетровської
області з позовом до
Орджонікідзевського міського
комунального підприємства
"Орджонікідзетеплоенерго" про
стягнення з останнього на свою користь
основного боргу у сумі 2 221 936, 89 грн.,
пені за загальний період прострочення
виконання зобов'язання з оплати
поставленого природного газу з 11.02.2011р.
по 11.10.2011р. у сумі 215 950, 85 грн., 3% річних за
загальний період прострочення
виконання грошового зобов'язання з
оплати поставленого природного газу з
11.02.2011р. по 31.10.2013р. у сумі 185 723, 59 грн.,
інфляційних втрат, розрахованих від
суми основного боргу з застосуванням
індексів інфляції за лютий 2011 року -
червень 2013 року, у сумі 68 477, 21 грн., а
всього: 2 692 088, 54 грн.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 12.12.2013
року у справі № 904/8569/13 (суддя Соловйова
А.Є.) позов задоволено частково,
стягнуто з Орджонікідзевського
міського комунального підприємства
"Орджонікідзетеплоенерго" на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" 2 221 936, 89 грн.
основного боргу, 185 723, 59 грн. - три
проценти річних, 215 950, 85 грн. пені, 52 472, 23
грн. судового збору, в іншій частині
позовних вимог (вимоги щодо стягнення
інфляційних втрат) - відмовлено.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, місцевий господарський
суд виходив з обставин неналежного
виконання відповідачем зобов'язань за
договором № 06/10-2427БО-3 поставки
природного газу для вироблення
теплової енергії для потреб установ та
організацій, що фінансуються з
державного та місцевих бюджетів, а
також інших суб'єктів господарювання,
від 20.12.2010р. (назва договору наведена в
редакції додаткової угоди № 1 від
28.01.2011р.) щодо своєчасної оплати
вартості поставленого позивачем
відповідачу протягом січня-березня 2011
року природного газу з урахуванням
вартості його транспортування,
передбаченої умовами договору
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання з оплати
природного газу у вигляді пені, а також
передбаченої статтею 625 Цивільного
кодексу України відповідальності за
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Відмовляючи в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення інфляційних втрат,
розрахованих від суми боргу з
застосуванням індексів інфляції за
лютий 2011 року - червень 2013 року,
господарський суд першої інстанції
послався на те, що позивач при
розрахунку інфляційних втрат визначив
сукупний індекс інфляції та,
відповідно, нарахував інфляційні
втрати не за весь період прострочення
(з лютого 2011 року по жовтень 2013 року
включно (тобто до моменту звернення з
позовом до суду)), а лише за період з
лютого 2011 року по червень 2013 року, не
врахувавши місяці (зокрема липень 2013
року, серпень 2013 року), в яких мали місце
дефляційні процеси.

Не погодившись з прийнятим рішенням
щодо відмови у задоволенні позовних
вимог в частині стягнення інфляційних
втрат, позивач подав апеляційну скаргу.
Посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
та порушення норм матеріального права,
позивач просить скасувати прийняте
місцевим господарським судом рішення в
частині відмови у стягненні
інфляційних втрат, прийняти нове
рішення про задоволення позовних вимог
в цій частині у повному обсязі (вимоги
апеляційної скарги наведені з
урахуванням заяви позивача про
виправлення описки, а.с. 89, т.1).

За доводами позивача, господарським
судом першої інстанції при прийнятті
рішення не враховано положення частини
третьої статті 55 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких ціна позову
визначається саме позивачем. Також,
позивач вважає, що господарським судом
порушено положення статті 83
Господарського процесуального кодексу
України щодо виходу за межі позовних
вимог (вихід за межі періоду
нарахування інфляційних втрат). Окрім
того, позивач зазначає, що відмовляючи
в задоволенні позовних вимог в частині
стягнення інфляційних втрат, суд не
послався на законодавство, яким
керувався, приймаючи рішення в
наведеній частині.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу
не надав, у судові засідання,
призначені для розгляду апеляційної
скарги, явку свого повноважного
представника не забезпечив. Про дату,
час та місце проведення судових
засідань відповідач повідомлений
належним чином за його
місцезнаходженням згідно матеріалів
справи, що підтверджується наявними в
матеріалах справи рекомендованими
повідомленнями про вручення
відповідачу поштових відправлень,
якими останньому направлені
відповідні ухвали апеляційного
господарського суду.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
23.01.2014р. апеляційна скарга прийнята до
провадження колегією суддів у складі:
головуючий суддя - Коваль Л.А.
(доповідач), судді - Пархоменко Н.В.,
Чередко А.Є.

Суд відкладав розгляд справи з 23.01.2014р.
на 06.02.2014р.

У судовому засіданні 06.02.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, апеляційний господарський
суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню в силу
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі укладеного Дочірньою
компанією "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (постачальник) та
Орджонікідзевським міським
комунальним підприємством
"Орджонікідзетеплоенерго" (покупець)
договору № 06/10-2427БО-3 поставки
природного газу для вироблення
теплової енергії для потреб установ та
організацій, що фінансуються з
державного та місцевих бюджетів, а
також інших суб'єктів господарювання
від 20.12.2010р. (далі - Договір)
(найменування Договору наведено у
редакції додаткової угоди № 1 від
28.01.2011р.) протягом січня-березня 2011 року
позивач передав відповідачу у
відповідності з умовами Договору
імпортований природний газ, за
узгодженою умовами Договору ціною на
загальну суму з урахуванням його
транспортування 3 099 936, 89 грн. для
використання його відповідачем
виключно для виробництва теплової
енергії для потреб установ та
організацій, що фінансуються з
державного та місцевих бюджетів, а
також інших суб'єктів господарювання.

Передача від позивача до відповідача
природного газу щодо наведеного
періоду та на загальну вказану суму
підтверджується наступними
підписаними представниками позивача,
відповідача та газорозподільної
організації актами приймання-передачі
природного газу:

акт від 31.01.2011р. (за січень 2011 року) про
передачу природного газу у обсязі 379, 351
тис. м куб. на загальну суму з
урахуванням його транспортування 1 166
112, 83 грн.;

акт від 28.02.2011р. (за лютий 2011 року) про
передачу природного газу у обсязі 355, 180
тис. м куб. на загальну суму з
урахуванням його транспортування 1 091
811, 96 грн.;

акт від 31.03.2011р. (за березень 2011 року) про
передачу природного газу у обсязі 273, 917
тис. м куб. на загальну суму з
урахуванням його транспортування 842 012,
10 грн.

Згідно з п. 4.1. Договору остаточний
розрахунок за фактично спожиті обсяги
газу здійснюється на підставі акта
приймання-передачі газу до 10 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

В силу приписів частини першої статті
193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України
встановлює вимогу щодо виконання
зобов'язань належним чином відповідно
до умов договору та вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК
України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Отже, в силу наведеного, переданий на
підставі Договору позивачем та
отриманий відповідачем природний газ
протягом січня-березня 2011 року щодо
кожного окремо місяця його поставки
підлягав оплаті відповідачем в строк
до 10-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Відповідач у встановлений Договором
строк у повному обсязі не розрахувався
з позивачем за отриманий від нього
природний газ.

Відповідно до підпункту 7.3.1. пункту 7.3.
Договору, у разі порушення покупцем
(відповідачем) умов п. 4.1. Договору
(умови Договору щодо строку оплати
поставленого природного газу),
покупець зобов'язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Умовами Договору (п. 9.3.) позивач та
відповідач погодили, що позовна
давність за Договором та до вимог про
стягнення неустойки встановлюється
тривалістю у три роки (перше речення).
Неустойка нараховується за шість
місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом
(друге речення).

Відповідно до поданого позову позивач
нарахував та заявив до стягнення пеню:

у зв'язку з простроченням оплати
поставленого природного газу у січні
2011 року за період прострочення оплати з
11.02.2011р. по 09.03.2011р.;

у зв'язку з простроченням оплати
поставленого природного газу у лютому
2011 року за період прострочення оплати з
11.03.2011р. по 11.09.2011р.;

у зв'язку з простроченням оплати
поставленого природного газу у березні
2011 року за період прострочення оплати з
11.04.2011р. по 11.10.2011р.

Тобто, заявлена до стягнення пеня
нарахована за перші шість місяців
прострочення виконання зобов'язання з
оплати поставленого природного газу
окремо по кожному місяцю його поставки
від дня, коли зобов'язання мало бути
виконане.

Щодо періоду нарахування пені,
передбаченого пунктом 9.3. Договору, та
розрахунку заявленої позивачем до
стягнення пені за перші шість місяців
прострочення виконання зобов'язання
від дня, коли зобов'язання мало бути
виконане, апеляційний господарський
суд зазначає наступне.

Статтею 253 Цивільного кодексу України
передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Відповідно до частини шостої статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Таким чином, початком для нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання буде день,
наступний за днем, коли воно мало бути
виконано. Нарахування штрафних санкцій
триває протягом шести місяців, якщо
інше не передбачено законом або
договором.

Згідно з частиною першою статті 223
Господарського кодексу України при
реалізації в судовому порядку
відповідальності за правопорушення у
сфері господарювання застосовуються
загальний та скорочені строки позовної
давності, передбачені Цивільним
кодексом України, якщо інші строки не
встановлено цим Кодексом.

Пунктом першим частини другої статті 258
Цивільного кодексу України щодо вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені)
передбачено застосування спеціальної
позовної давності в один рік.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, частиною другою статті 260
ЦК України закріплено імперативну
норму, відповідно до якої порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Таким чином, сторонам за договором
надається право змінити лише строк,
протягом якого управнена сторона може
нараховувати штрафні санкції, тоді як
момент виникнення права на нарахування
відповідних штрафних санкцій є
незмінним та пов'язується законом з
днем, коли зобов'язання мало бути
виконане, що, відповідно,
кореспондується з положеннями статей
260, 261 ЦК України щодо початку перебігу
позовної давності за вказаними
вимогами, з урахуванням імперативно
встановленої частиною другою статті 260
ЦК України заборони зміни порядку
обчислення позовної давності.

Отже, частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
визначено строк та порядок нарахування
штрафних санкцій, а строк, протягом
якого особа може звернутись до суду за
захистом свого порушеного права,
встановлюється Цивільним кодексом
України.

Положення другого речення пункту 9.3.
Договору, що змінюють початок перебігу
нарахування неустойки, тобто фактично
і порядок обчислення позовної давності
за вимогами про стягнення пені,
оскільки встановлюють, що позовна
давність за вимогами про стягнення
неустойки починає свій перебіг не з дня
прострочення платежу, а з дати, що
визначається шляхом зворотного
відрахунку шести місяців від дати
звернення постачальника з претензією
або позовом, суперечать приписам
статей 260, 261 ЦК України, частини шостої
статті 232 ГК України, а відтак як такі,
що суперечать законодавству, не можуть
бути застосовані судом.

Враховуючи, що відповідно до п. 4.1.
Договору остаточний розрахунок за
фактично спожиті обсяги газу
здійснюється до 10-го числа місяця,
наступного за місяцем поставки газу,
заявлена до стягнення позивачем пеня
розрахована у відповідності з
положеннями статті 253 Цивільного
кодексу України щодо початку перебігу
строку та частини шостої статті 232
Господарського кодексу України щодо
граничного періоду нарахування пені.

Такої ж правової позиції дотримується
Верховний Суд України (постанова від
04.12.2012р. у справі № 17/034-11, постанова від
11.12.2012р. у справі 15/046-11).

Відповідно до частини другої статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на наведені вище обставини
справи та приписи законодавства,
місцевим господарським судом
правомірно задоволені позовні вимоги
про стягнення з відповідача на користь
позивача основного боргу у сумі 2 221 936,
89 грн., 3% річних за загальний період
прострочення виконання грошового
зобов'язання з оплати поставленого
природного газу з 11.02.2011р. по 31.10.2013р. у
сумі 185 723, 59 грн. та пені за загальний
період прострочення оплати
поставленого природного газу з 11.02.2011р.
по 11.10.2011р. у сумі 215 950, 85 грн.

Правомірність прийняття господарським
судом Дніпропетровської області
рішення у наведеній частині не
заперечують ні позивач, ні відповідач.

Поданим позовом, окрім вимог про
стягнення основного боргу, 3% річних та
пені, позивач заявив вимоги про
стягнення з відповідача на свою
користь інфляційних втрат,
розрахованих на суму основного боргу з
застосуванням індексів інфляції за
лютий 2011 року - червень 2013р., у сумі 68 477,
21 грн.

Місцевий господарський суд
оскаржуваним рішенням у даній справі
відмовив позивачу у задоволенні вимог
про стягнення інфляційних втрат,
пославшись на ті обставини, що позивач
при розрахунку інфляційних втрат
визначив сукупний індекс інфляції та,
відповідно, нарахував інфляційні
втрати не за весь період прострочення
(з лютого 2011 року по жовтень 2013 року
включно (тобто до моменту звернення з
позовом до суду)), а лише за період з
лютого 2011 року по червень 2013 року, не
врахувавши місяці (зокрема липень 2013
року, серпень 2013 року), в яких мали місце
дефляційні процеси.

Однак, апеляційний господарський суд
вважає такий висновок місцевого
господарського суду необґрунтованим у
зв'язку з наступним.

З огляду на вимоги частини першої
статті 47 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми нарахувань у зв'язку з
порушенням грошового зобов'язання, не
виходячи при цьому за межі визначеного
позивачем періоду часу, протягом якого,
на думку позивача, мало місце
невиконання такого зобов'язання, та
зазначеного позивачем максимального
розміру відповідних нарахувань. Якщо з
поданого позивачем розрахунку
неможливо з'ясувати, як саме обчислено
заявлену до стягнення суму, суд може
зобов'язати позивача подати більш
повний та детальний розрахунок. При
цьому суд в будь-якому випадку не
позбавлений права зобов'язати
відповідача здійснити і подати суду
контррозрахунок (зокрема, якщо
відповідач посилається на
неправильність розрахунку,
здійсненого позивачем).

Зазначене узгоджується з правовою
позицією Вищого господарського суду
України, наведеною у п. 1.12. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань".

Також, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право виходити за межі позовних
вимог, якщо це необхідно для захисту
прав і законних інтересів позивачів
або третіх осіб з самостійними
вимогами на предмет спору і про це є
клопотання заінтересованої сторони.

Проте, місцевий господарський суд
необґрунтовано послався на
необхідність нарахування інфляційних
втрат по жовтень 2013 року включно - тобто
до моменту звернення з позовом до суду,
чим без клопотання заінтересованої
сторони збільшив період нарахування
інфляційних нарахувань, вийшовши за
межі позовних вимог.

Як зазначено вище, період та
максимальний розмір відповідних
нарахувань визначаються позивачем, у
свою чергу, суд перевіряє правильність
такого нарахування, а у випадку
допущення позивачем порушень, вправі
самостійно здійснити перерахунок та
визначити суму, яка підлягає стягненню,
не виходячи при цьому за межі
визначеного позивачем періоду та
максимального розміру нарахувань.

Разом з тим, господарський суд першої
інстанції, пославшись на наявність, на
його думку, порушень при розрахунку
інфляційних втрат, не здійснив
перерахунок відповідної суми,
враховуючи, що при нарахуванні
інфляційних втрат за період до жовтня
2013 року, включаючи місяці, де мали місце
дефляційні процеси, загальна сума
заявлених до стягнення інфляційних
втрат зменшувалась, однак не набувала
від'ємного значення (залишалась
додатною).

Отже, внаслідок порушення норм
процесуального права та неправильного
застосування норм матеріального права
господарський суд дійшов
необґрунтованого і помилкового
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення
інфляційних втрат, розрахованих від
суми боргу з застосуванням індексів
інфляції за лютий 2011 року - червень 2013
року, у сумі 68 477, 21 грн.

Враховуючи вищенаведене, а також
дотримання позивачем при розрахунку
інфляційних втрат рекомендацій
Верховного Суду України, викладених у
листі від 03.04.1997р. № 62-97р, апеляційний
господарський суд вбачає підстави для
скасування рішення місцевого
господарського суду у цій частині та
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача інфляційних втрат у сумі 68 477,
21 грн.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
судовий збір за рахунок другої сторони.

З урахуванням зміни розміру суми, що
підлягає задоволенню за позовною
заявою, підлягає скасуванню рішення
місцевого господарського суду і в
частині розподілу судових витрат, а
саме судовий збір за подання позовної
заяви у сумі 53 841, 77 грн. підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України
"Про судовий збір" зайво сплачений
позивачем згідно платіжного доручення
№ 736 від 28.10.2013р. судовий збір за подання
позовної заяви у сумі 0, 23 грн. підлягає
поверненню позивачу.

Судовий збір за подання апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд
-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 12.12.2013 року у справі №
904/8569/13 задовольнити.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 12.12.2013
року у справі № 904/8569/13 в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
щодо стягнення інфляційних втрат та в
частині розподілу судового збору за
подання позовної заяви скасувати.

В цій частині прийняти нове рішення.

Стягнути з Орджонікідзевського
міського комунального підприємства
"Орджонікідзетеплоенерго" (53300,
Дніпропетровська область, місто
Орджонікідзе, вулиця Тельмана, будинок
5, ідентифікаційний код 02128106) на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (04116, місто Київ,
вулиця Шолуденка, будинок 1,
ідентифікаційний код 31301827) інфляційні
втрати у сумі 68 477 (шістдесят вісім
тисяч чотириста сімдесят сім) грн. 21
коп. та судовий збір за подання
позовної заяви у сумі 53 841 (п'ятдесят три
тисячі вісімсот сорок одна) грн. 77 коп.

В решті рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 12.12.2013
року у справі № 904/8569/13 залишити без
змін.

Стягнути з Орджонікідзевського
міського комунального підприємства
"Орджонікідзетеплоенерго" (53300,
Дніпропетровська область, місто
Орджонікідзе, вулиця Тельмана, будинок
5, ідентифікаційний код 02128106) на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (04116, місто Київ,
вулиця Шолуденка, будинок 1,
ідентифікаційний код 31301827) судовий
збір за подання апеляційної скарги у
сумі 860 (вісімсот шістдесят) грн. 25 коп.

Видачу наказів доручити
господарському суду Дніпропетровської
області.

Повернути Дочірній компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (04116, місто
Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1,
ідентифікаційний код 31301827) з
державного бюджету зайво сплачений
згідно платіжного доручення № 736 від
28.10.2013р., яке міститься в матеріалах
справи, судовий збір за подання
позовної заяви у сумі 0, 23 грн. (двадцять
три копійки).

Повна постанова складена 11.02.2014р.

Головуючий суддя
Л.А. Коваль

Суддя
Н.В.
Пархоменко

Суддя
А.Є. Чередко