ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р.
Справа № 911/4507/13

Господарський суд Київської області у
складі судді Черногуза А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» до Комунального підприємства
«Вишнівськтеплоенерго» Вишневої
міської ради Києво-Святошинського
району Київської області про стягнення
боргу,

представники:

позивача: Кость О.Г. (дов. № 14-326 від
16.03.2012);

відповідача: Карандюк М.В. (дов. № 1 від
08.01.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» до
Комунального підприємства
«Вишнівськтеплоенерго» Вишневої
міської ради Києво-Святошинського
району Київської області про стягнення
боргу.

Позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором № 14/2413/11 від 30.09.2011.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 04.12.2013 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 17.12.2013.

Ухвалою від 17.12.2013 розгляд справи було
відкладено на 21.01.2014.

В судовому засіданні 21.01.2014 було
оголошено перерву до 28.01.2014.

В судовому засіданні 28.01.2014 суд
заслухав пояснення представників
сторін. Позивач підтримав позовні
вимоги, відповідач проти позову
заперечив частково.

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази та оцінивши
їх в сукупності, суд

УСТАНОВИВ:

30.09.2011 між Національною акціонерною
компанією «Нафтогаз України» (Публічне
акціонерне товариство «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України») (продавець) та Комунальним
підприємством «Вишнівськтеплоенерго»
Вишневої міської ради
Києво-Святошинського району Київської
області (покупець) було укладено
договір № 14/2413/11 на купівлю-продаж
природного газу, відповідно до п. 1.1.
якого продавець зобов'язується
передати у власність покупцю у IV
кварталі 2011 року та у 2012 році
імпортований природний газ для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
газ на умовах цього договору.

Згодом між сторонами було підписано
низку додаткових угод (копії містяться
в матеріалах справи), якими змінювались
умови договору, зокрема вартість та
обсяг природного газу.

Оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця наступного за
місяцем поставки газу (п. 6.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме, відповідно до актів
приймання-передачі природного газу за
період з вересня 2012 року по грудень 2012
року (копії, погоджених сторонами,
актів містяться в матеріалах справи)
продавець передав покупцю природного
газу на загальну суму 8354867,94 грн, а
відтак належним чином виконав взяті на
себе договірні зобов'язання. Вказаний
факт також підтверджується
відсутністю скарг або заперечень
відповідача щодо строків, якості тощо.

А відтак, у відповідача виник обов'язок
оплатити вартість прийнятого
природного газу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини. Однією з
підстав виникнення господарського
зобов'язання згідно ст. 174
Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

За змістом положень ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Відповідач взяті на себе зобов'язання
щодо оплати вартості природного газу
виконував неналежним чином, сплачуючи
за отриманий газ несвоєчасно та лише
частково, внаслідок чого у нього
утворилась заборгованість перед
позивачем у сумі 3707574,54 грн. Вказаний
факт підтверджується банківськими
виписками з рахунків позивача,
наданими Публічним акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України», а також платіжними
дорученнями, наданими відповідачем
(копії вказаних документів містяться в
матеріалах справи).

Оскільки, як було встановлено судом,
відповідач неналежним чином виконував
свої договірні зобов'язання, що
підтверджується згадуваними вище
виписками з рахунку позивача, а також
не заперечується відповідачем, суд
дійшов висновку, що вимога позивача про
стягнення з відповідача боргу у сумі
3707574,54 грн є обґрунтованою,
документально підтвердженою та
підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 313887,19 грн пені, 92742,77 3%
річних, 376600,96 7% штрафу, 15376,26 грн втрат
від інфляції.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу
України встановлено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 7.2. договору у разі
невиконання покупцем пункту 6.1. цього
договору він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 % від суми
простроченого платежу. Пеня
сплачується протягом 3 банківських
днів з моменту отримання покупцем
вимоги продавця. У разі несплати пені у
вказаний строк покупець вважається
таким, що має заборгованість за цим
договором.

21.01.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області надійшов відзив
відповідача, в якому він просив
застосувати строки позовної давності
щодо нарахування пені та 7% штрафу.
Вказана заява прийнята судом до уваги
та задоволена.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу
України позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, здійснивши перерахунок пені та 7%
у рахуванням вимог чинного
законодавства та застосувавши до
вказаних вимог строк позовної давності
встановлений ст. 258 Цивільного кодексу
України, суд дійшов висновку, що
задоволенню підлягає лише вимога про
стягнення з відповідача 295349,24 грн пені
та 349929,44 грн 7% штрафу.

Заперечуючи проти застосування
позовної давності, позивач посилався
на положення п. 7.2. договору, яким
встановлено, що пеня сплачується
протягом 3 банківських днів з моменту
отримання покупцем вимоги продавця. У
разі несплати пені у вказаний строк
покупець вважається таким, що має
заборгованість за цим договором. Проте,
у вказаному пункті договору сторони
лише погодили порядок добровільного
виконання вимог позивача щодо сплати
пені, який не може впливати на
загальний порядок обрахування строку
позовної давності. Крім того, факт
надсилання позивачем вимоги від 14.10.2013
№ 26/2-81-13 є заходом досудового
врегулювання спору, що не перериває
строку позовної давності,
встановленого законом.

Щодо нарахування 3% річних, то при
здійсненні розрахунку 3% річних
позивачем невірно визначено періоди
нарахування, а саме включено до періоду
нарахування день фактичної оплати,
тоді як в день оплати сума
заборгованості, на яку нараховується
санкція, повинна зменшуватись на суму
оплати.

Суд, склавши власний розрахунок, дійшов
висновку, що задоволенню підлягає лише
вимога про стягнення 92371,53 грн 3% річних.

Щодо нарахування втрат від інфляції, то
при здійсненні розрахунку втрат від
інфляції позивачем не враховано, що
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць і
здійснюється шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення платежу. При цьому сума
боргу, яка виникає з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу виникає з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (аналогічна
правова позиція викладена в листі
Верховного суду України № 62-97р від
03.04.1997 та Інформаційному листі Вищого
господарського суду України № 01-06/928/2012
від 17.07.2012 «Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права»).

При нарахуванні втрат від інфляції за
зобов'язаннями жовтня позивачем
прийнято за суму боргу 1652795,60 грн, тоді
як борг у вказаному розмірі існував
лише з 15.11.2012 по 20.11.2012, а відтак, з
урахуванням вищенаведених приписів, на
нього не може бути нарахована інфляція
за грудень 2012 року.

Здійснивши розрахунок втрат від
інфляції з урахуванням вищенаведених
приписів, суд дійшов висновку, що
задоволенню підлягає лише вимога про
стягнення з відповідача 14653,50 грн втрат
від інфляції.

Крім того, у своєму відзиві відповідач
просив суд зменшити суму штрафних
санкцій у зв'язку зі значною
збитковістю господарської діяльності
підприємства, та наявністю значного
обсягу боргів населення перед
підприємством.

Положеннями ч. 1 ст. 233 Господарського
кодексу України передбачено, що у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно зі збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Проте, проаналізувавши подані
відповідачем докази, суд дійшов
висновку про безпідставність такого
зменшення, оскільки сума основної
заборгованості не була погашена
останнім, за останній рік відповідачем
на користь позивача оплат здійснено не
було, а відтак відповідач систематично
не виконує свої договірні зобов'язання.
Отже, суд вважає недоцільним
зменшувати розмір штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст.ст. 44-49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на відповідача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 44-49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального
підприємства «Вишнівськтеплоенерго»
Вишневої міської ради
Києво-Святошинського району Київської
області () на користь
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (код ЄДРПОУ 20077,54 грн боргу, 295349,24 грн пені, 349929,44
грн 7% штрафу, 92371,53 грн 3% річних, 14653,50 грн
втрат від інфляції, а також 68820,00 грн
судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Видати наказ.

Суддя

А.Ф. Черногуз