ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 р. Справа № 909/24/14

Господарський суд Івано-Франківської
області у складі судді Неверовська Л.
М. , при секретарі судового засідання
Озарко Л. Р., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Забудова -Центр",
Залізничне шосе, 47, м. Київ, 01103; а/с 84, 01010,
м. Київ;

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Чорногори", с.
Бистрець, Верховинський район,
Івано-Франківська область, 78707;

про стягнення 77826 грн. 30 коп., з яких 50000
грн. основний борг, 4454 грн. 79 коп. 3 %
річних, 21197 грн. 26 коп. пені, 2174 грн. 25 коп.
інфляційних витрат;

за участю представників сторін:

Від позивача: Музичка М. В. - представник
за довіреністю (б/н від 17.12.13);

Від відповідача: Потапова М. В. -
представник за довіреністю (вих. № 46/02
від 03.02.14);

ВСТАНОВИВ: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Забудова -Центр"
звернулося до господарського суду
Івано-Франківської області з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Чорногори" про
стягнення 77826 грн. 30 коп., з яких 50000 грн.
основний борг, 4454 грн. 79 коп. 3 % річних,
21197 грн. 26 коп. пені, 2174 грн. 25 коп.
інфляційних витрат.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просить суд позов
задовольнити. Щодо нарахування пені в
письмових поясненнях б/н від 11.02.14 (вх. №
2217/14 від 11.02.14) зазначає про те, що згідно
п. 13.1 договору позики сторони погодили,
що на прострочену суму нараховується
неустойка (пеня) у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла у період
такого прострочення. Отже, договором
передбачено нарахування штрафних
санкцій (пені) протягом всього строку
прострочення виконання зобов'язання,
тому позивач просить стягнути з
відповідача пеню за період з 31.12.2010 р. по
18.12.2013 р.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги визнає в
частині суми основного боргу, в частині
нарахування 3 % річних та інфляційних
витрат заперечує з підстав
неправильності проведення розрахунку.
Щодо нарахування пені просить суд
застосувати строк позовної давності у
відповідності до ст. 258 Цивільного
кодексу України, про що представником
відповідача подано заяву б/н від 11.02.14
(вх. № 2227/14 від 11.02.14).

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши представників сторін,
всебічно та повно з'ясувавши обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши в сукупності всі
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

28.05.2010 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Забудова -Центр" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Чорногори" укладено
строковий договір позики (строкової
поворотної фінансової безпроцентної
допомоги) № 28/05-2010.

У відповідності до п. 2.1. договору
позивач має право (але не зобов'язаний)
надати відповідачу позику в сумі 50000
грн. Відповідач приймає позику,
зобов'язується використати її на
обумовлені цілі, повернути у
встановлений термін, сплатити плату за
використання позики (якщо
передбачається), а також виконати інші
зобов'язання, встановлені договором.

Згідно п.3.1. договору, за умови
виконання відповідачем положень
договору (як буде визначено позивачем),
позивач має право, але не зобов'язаний
перерахувати позику на рахунок
відповідача 28.05.2010р.

Згідно п. 4.1. договору, проценти за
користування позикою не нараховуються
та не сплачуються.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що
відповідач повинен повернути позивачу
позику не пізніше 31.12.2010 р., що є "датою
повернення позики".

На виконання умов договору №28/05-2010 від
28.05.2010 р. позивач надав відповідачу
позику в сумі 50000 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями: № 726 від 28.05.2010р., № 761 від
02.06.2010 р., № 779 від 02.07.2010 р., № 794 від 30.07.2010
р., № 804 від 06.08.2010 р. № 831 від 30.08.2010 р.

В порушення договірних зобов'язань
відповідач не повернув позивачу кошти
наданої позики в строки обумовлені
договором (до 31.12.2010 р.), внаслідок чого
утворився борг в сумі 50000 грн.

У відповідності до частини 1 ст. 509
Цивільного кодексу України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно приписів ст.ст. 173, 175
Господарського кодексу України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно ст. 1045 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК
України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідачем не надано жодних доказів
на спростовання доводів позивача щодо
наявності боргу в сумі 50000 грн.,
наявність вказаного боргу
відповідачем визнається.

За наведених обставин, вимоги позивача
про стягнення 50000 грн. основного боргу
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

На підставі вказаного положення
позивач просить стягнути з відповідача
4454 грн. 79 коп. 3 % річних, 2174 грн. 25 коп.
інфляційних витрат.

Як вбачається з рахунку 3 % річних,
позивач визначає початок періоду
прострочення виходячи з дати 31.12.2010 р.
Однак, у відповідності до 5.1. договору,
відповідач повинен повернути позивачу
позику не пізніше 31.12.2010 р., отже саме з
наступного дня після вказаної дати, у
разі неповернення позики, виникає
прострочення виконання зобов'язання.

З огляду на вимоги частини 1 статті 4-7
ГПК України щодо прийняття судового
рішення за результатами обговорення
усіх обставин справи та частини 1
статті 43 ГПК України стосовно
всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
повинен перевірити обґрунтованість і
правильність здійсненого позивачем
нарахування таких сум, і в разі, якщо
їх обчислення помилкове - зобов'язати
позивача здійснити перерахунок
відповідно до закону чи договору або
зробити це самостійно.

За розрахунком здійсненим судом за
період прострочення відповідача з
01.01.2011 по 18.12.2013, розмір 3 % річних, що
підлягає стягненню становить 4446 грн. 58
коп. В решті суми 3 % річних, заявленої до
стягнення, слід відмовити в зв'язку з
необґрунтованістю.

Господарським судом здійснено
перевірку нарахування позивачем
інфляційних втрат за заявлений період
з січня 2011 р. по листопад 2013 р. та
встановлено правильність здійснених
нарахувань, в тому числі щодо
дотримання позивачем Рекомендацій
відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ, які надано в листі Верховного
Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. Згідно
вказаних Рекомендацій, розрахунок суми
боргу з урахуванням індексу інфляції
проводиться шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення виплати заборгованості;
для визначення сукупного індексу
інфляції за будь-який період необхідно
щомісячні індекси, складаючі
відповідний період, перемножити між
собою.

Незважаючи на те, що у поданому
позивачем розрахунку інфляційних
втрат не зазначено місяців в яких
показник яких становив менше 100 %
(тобто, мала місце дефляція), сума
інфляційного збільшення суми боргу
позивачем вказана з урахуванням таких
місяців.

З огляду на обґрунтованість позовних
вимог в цій частині, вимоги про
стягнення 2174 грн. 25 коп. інфляційних
витрат підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України передбачено, що
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки (ст. 611 Цивільного Кодексу
України).

Пунктом 13.1. договору сторони
передбачили, що якщо відповідач не
здійснив виплати будь-якої суми у
повному розмірі на день, коли така
виплата повинна бути здійснена згідно
з цим договором, тоді на таку
прострочену суму нараховується
неустойка (пеня) у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла у період
такого прострочення.

На підставі вказаної умови договору,
позивачем за період з 31.12.2010 по 18.12.2013
здійснено нарахування пені в сумі 21197
грн. 26 коп.

В судовому засіданні 11.02.2013 р.
представником відповідача подано
заяву б/н від 11.02.14 (вх. № 2227/14 від 11.02.14),
в якій просить суд застосувати строк
позовної давності до нарахування пені,
у відповідності до ст. 258 Цивільного
кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 223 Господарського
кодексу України передбачено, що при
реалізації в судовому порядку
відповідальності за правопорушення у
сфері господарювання застосовуються
загальний та скорочені строки позовної
давності, передбачені Цивільним
кодексом України, якщо інші строки не
встановлено цим Кодексом.

Статтею 256 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 258 Цивільного кодексу
України, для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до п. 5 ст. 261 Цивільного
кодексу України, за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Виходячи з договірних умов щодо строку
виконання зобов'язання, перебіг
позовної давності щодо стягнення
неустойки (пені) розпочався 01.01.2011 р. та
у відповідності до положень ст. 258
Цивільного кодексу України закінчився
01.01.2012 р., а отже звертаючись до суду з
позовом 09.01.2014, позивач пропустив строк
позовної давності щодо стягнення пені.

Положеннями статті 267 Цивільного
кодексу України визначено наслідки
спливу позовної давності, відповідно
до п.3 якої позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

У відповідності до п. 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З огляду на заяву б/н від 11.02.14 (вх. № 2227/14
від 11.02.14) представника відповідача про
застосування строку позовної давності
щодо стягнення пені та з урахуванням
того, що господарським судом
встановлено факт прострочення
грошового зобов'язання відповідачем,
суд відмовляє в позовній вимозі про
стягнення пені у зв'язку зі спливом
позовної давності.

Розглянувши заяву б/н від 27.01.2013 р. (вх. №
1287/14 від 28.01.2014) про об'єднання
однорідних позовних вимог, в якій
позивач просить суд об'єднати справу №
909/24/14 зі справою № 909/23/14, яка перебуває
у провадженні судді Грици Ю.І., суд
зазначає наступне.

Згідно ст.58 ГПК України, в одній
позовній заяві може бути об'єднано
кілька вимог, зв'язаних між собою
підставою виникнення або поданими
доказами.

Суддя має право об'єднати кілька
однорідних позовних заяв або справ, у
яких беруть участь ті ж самі сторони, в
одну справу, про що зазначається в
ухвалі про порушення справи або в
рішенні.

Пунктом 3. 6. постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.11, № 18 встановлено, що позивач має
право об'єднати в одній позовній
заяві кілька вимог, пов'язаних між
собою підставою виникнення або
поданими доказами (зокрема, про
стягнення неповернутого кредиту,
відсотків за користування кредитом і
неустойки; про визнання недійсним акта
і про відшкодування заподіяної у
зв'язку з його виданням шкоди; про
стягнення вартості недостачі товару,
одержаного за кількома транспортними
документами і оформленої одним актом
приймання або коли такий товар
сплачено за одним розрахунковим
документом; про спонукання до
виконання зобов'язань за
господарським договором і про
застосування заходів майнової
відповідальності за його невиконання
тощо). Право об'єднати кілька
однорідних позовних заяв або справ, у
яких беруть участь ті ж самі сторони,
надане також судді. При цьому останній
вправі вирішувати питання про
об'єднання лише тих заяв (справ), які
перебувають в його провадженні.

Зважаючи на те, що у провадженні судді
Неверовської Л.М. перебуває лише справа
№ 909/24/14, об'єднання зі справою № 909/23/14,
яка перебуває у провадженні іншого
судді не є допустимим з огляду на
процесуальні положення ГПК України.
Таким чином, підстави для об'єднання
вказаних справ в одну справу -
відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Вказаною
нормою обов'язок доказування
покладений на сторони процесу.
Доказування полягає у поданні доказів
сторонами та доведенні їх
переконливості суду.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи встановлені господарським
судом обставини, позов слід
задовольнити частково, стягнути з
відповідача 50000 грн. основного боргу, 4446
грн. 58 коп. 3 % річних, 2174 грн. 25 коп.
інфляційних витрат. В частині суми
інфляційних втрат, заявленої до
стягнення - відмовити в зв'язку з
необґрунтованістю; в частині позовних
вимог щодо стягненні пені - відмовити
у зв'язку зі спливом позовної давності.

У відповідності до ст. 49 ГПК України,
судові витрати по сплаті судового
збору слід покласти на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 256, 258, 261, 267, 509, 525,
526, 610, 611, 612, 625, 1045, 1049 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 173, 175, 193, 218, 223
Господарського кодексу України ст.ст.
33, 43, 49, 58, ст. 82 -85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Забудова-Центр" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Чорногори" про
стягнення 77826 грн. 30 коп. задовольнити
частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Чорногори", с.
Бистрець, Верховинський район,
Івано-Франківська область, 78707
(ідентифікаційний код 33604825) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Забудова -Центр",
Залізничне шосе, 47, м. Київ, 01103
(ідентифікаційний код 33235018) 50000
(п'ятдесят тисяч) грн. основного боргу,
4446 (чотири тисячі чотириста сорок
шість) грн. 58 коп. 3 % річних, 2174 (дві
тисячі сто сімдесят чотири) грн. 25 коп.
інфляційних витрат, 1251 (одну тисячу
двісті п'ятдесят одну) грн. 71 коп.
судового збору, про що видати наказ
після набрання рішенням законної сили.

В решті позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.02.14

Суддя
Неверовська Л. М.

Виготовлено в КП "Діловодство
спеціалізованого суду"

________________ Озарко Л. Р. 17.02.14