Господарський суд Чернігівської
________________________________________________________________________
_________________________________
Тел. 698-166, факс 77-44-62
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"06" лютого 2014 р.
Справа № 927/741/13

Позивач: ОСОБА_1,

АДРЕСА_1

Відповідач: Товариство з
обмеженою відповідальністю "Ніжин
Тепло Мережі",

, вул. Глібова, 1, м. Ніжин,

Чернігівська область, 16600

Предмет спору: про стягнення
середнього заробітку, компенсації за
невикористану щорічну відпустку та
моральної шкоди.

Суддя Івченко С.М.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_1-особисто

відповідача: Ковальчук О.О.-представник
за довіреністю від 07.06.13р. № 07-06/13-02

Рішення прийнято після оголошеної
згідно до ч. 3 ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 30.01.14р. перерви до
06.02.14р..

В судовому засіданні 06.02.14р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення складено та
підписано 10 лютого 2014р..

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 зважаючи на наявність у
провадженні господарського суду
Чернігівської області справи про
банкрутство Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі"
13.06.13р. подано позов до вказаного
товариства про стягнення середнього
заробітку, компенсації за
невикористану щорічну відпустку та
моральної шкоди на загальну суму 44661,10
грн.. Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 04.07.13р.,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 12.09.13р., у
задоволенні позову було відмовлено.
Постановою від 04.12.13р. Вищий
господарський суду України скасував
рішення господарського суду
Чернігівської області від 04.07.13р. і
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 12.09.13р. та
передав справу на новий розгляд
господарському суду Чернігівської
області у іншому складі з зазначенням
про необхідність встановити
наявність або відсутність порушення
прав позивача, в залежності від чого
розглянути питання щодо дотримання
останнім строку для звернення до
суду з позовом та розглянути справу
згідно вимог чинного законодавства.

Автоматизованою системою
документообігу суду для розгляду цієї
справи визначено суддю Івченко С.М.. У
зв"язку з зазначеним справа ухвалою
від 10.01.14р. була прийнята суддею до
провадження та нового розгляду з
пропозицією позивачу надати письмові
пояснення з доданням доказів причин
пропуску строку на звернення до
суду.

При новому розгляді справи позивачкою
було подано суду письмові пояснення
по суті спору та дві заяви про
уточнення і збільшення розміру
позовних вимог до 134547,10 грн., в т.ч.
130904,40 грн. середнього заробітку за час
затримки з 11.09.12р. по 30.01.14р., 3441грн.
моральної шкоди, 201,70грн. компенсації
за невикористану щорічну відпустку.

Зважаючи на передбачене ст. 22
Господарського процесуального
кодексу України право позивача до
початку розгляду справи по суті
збільшувати позовні вимоги, судом
прийнято заяви позивачки та спір
розглядається з врахуванням
збільшення позовних вимог та
заявленою позивачкою ціною позову -
134547,10грн..

При новому розгляді справи
відповідачем подано суду відзив, у
якому зазначається про підтримання
своєї правової позиції, викладеної у
раніше поданих суду заявах,
клопотаннях, поясненнях і документах,
з врахуванням яких відповідач
заперечує проти позовних вимог та
вказує, що вимоги позивачки до того ж
є невірно обрахованими. У зв"язку з
зазначеним відповідач подав
клопотання про призначення
судово-економічної експертизи для
остаточного та об"єктивного
встановлення суми розміру заявлених
позовних вимог та запропонував
поставити на експертизу питання: чи
підтверджується документально та
нормативно правильність обрахування
виплаченої на день звільнення
компенсації за 37 днів невикористаної
відпустки у сумі 4216,70грн. і виплаченої
18.02.13р. компенсації за 30 днів
невикористаної відпустки у сумі
4679,16грн. , а також чи підтверджується
документально та нормативно заявлена
ОСОБА_1 до стягнення сума 130904,40 грн.
середнього заробітку за час затримки
та заявлена до стягнення сума в
розмірі 201,70грн. компенсації за
невикористану щорічну відпустку, а
якщо ні, то у якому розмірі саме
заявлені суми підтверджуються.

Позивачка проти клопотання про
призначення експертизи заперечила,
вказавши, що з матеріалів справи
вбачається, що ті обставини , на які
посилається відповідач, можуть бути
доведені сторонами без допомоги
інших засобів доказування , оскільки
вирішення питання про ці обставини,
їх наявність чи відсутність не
належить до сфери спеціальних, для
розв"язання яких потрібні спеціальні
знання. Вказані відповідачем питання
мають бути вирішені судом.

Суд перейшов до розгляду справи по суті
у судовому засіданні 30січня 2014р..

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
представників сторін, суд встановив:

ОСОБА_1 перебувала з відповідачем по
цій справі - Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" у
трудових відносинах, і, як свідчить
копія наданої нею трудової книжки,
була прийнята 27 травня 2007р. на
посаду головного бухгалтера та
звільнена 10.09.12р. по п. 4 ст. 40 Кодексу
законів про працю України.

У наказі про звільнення № 59-к від
10.09.12р. було зазначено про виплату їй
грошової компенсації за
невикористану відпустку за період
роботи з 24 травня 2011р. по 09.08.12р. із
розрахунку 28 календарних днів. На
звороті наданої суду копії вказаного
наказу наявний підпис позивачки про
ознайомлення з зазначеним наказом.

Як вбачається з розрахункового
листка зарплати ОСОБА_1 за вересень
2012р. при звільненні позивачці
відповідачем здійснено нарахування
6751,29грн. компенсації за 37 календарних
днів невикористаної відпустки.
Нарахування та виплата такої
компенсації позивачкою не
заперечується . У позовній заяві
позивачка вказала, що одержала при
звільненні 4216,70грн.. Вказана сума
враховує обов"язкові відрахування з
нарахованої працівникові суми , а
також авансово виплачені їй 1247,79грн.(
зазначені в розрахунковому листку як
борг за робітником). Зазначене
свідчить про повний розрахунок
відповідача з позивачкою на день її
звільнення у частині компенсації за
37 календарних днів невикористаної
відпустки.

За письмовим зверненням позивачки від
18.02.13р. відповідач листом від 19.01.13р. №
01-07/261 (копія якого наявна у справі)
повідомив, що помилково не
донарахована сума компенсації за
невикористану відпустку при
звільненні ще за 30 календарних днів
перерахована позивачці на картковий
рахунок, відкритий у банку "Демарк".
Додаткове донарахування відповідачем
за 30 календарних днів компенсації за
невикористану відпустку та
перерахування її на картковий
рахунок позивачкою не заперечується.
Згідно виписки банку "Демарк" за
20.02.13р. на картковий рахунок ОСОБА_1
зараховано 4679,16грн..

Відповідач довідкою від 22.03.13р.
вказав, що 19.02.13р. ОСОБА_1 згідно наказу
було нараховано і виплачено
компенсацію за невикористану
відпустку при звільненні за 30 днів і
за останній день звільнення у сумі
5752,20грн., утримано ПДФО в сумі 867,24грн.,
ЄСВ у сумі 207,08грн..

Зазначені вище суми як нарахування
зарплати, компенсації за
невикористану відпустку, так і
здійснених відрахувань
підтверджуються також наявною у
матеріалах справи копією
розрахункового листка зарплати
ОСОБА_1 за лютий 2013р..

Клопотання відповідача щодо
призначення судової експертизи з
визначення здійснення повного
розрахунку відповідача з позивачкою
не підлягає задоволенню , оскільки
зазначені відповідачем у клопотанні
питання є такими, що мають правовий
характер та відповіді на них
стосуються оцінки судом обставин
справи.

У відповідності до ст. 116 Кодексу
законів про працю України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Відповідно до ст. 117
згаданого Кодексу у разі невиплати з
вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст. 233 Кодексу законів
про працю України, працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного суду у 3-місячний строк з дня,
коли він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права.

У відповідності до п. 25 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» N 13 від
24.12.1999 року, непроведення розрахунку з
працівником у день звільнення або, якщо
в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 Кодексу законів про
працю України. У цьому разі перебіг
тримісячного строку звернення до суду
починається з наступного дня після
проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку. Пропуск без поважних
причин тримісячного строку звернення
до суду є самостійною підставою для
відмови в позові, однак якщо суд
установить, що останній є
необґрунтованим, він відмовляє в його
задоволенні саме з цих підстав. Глава XV
Кодексу законів про працю України не
передбачає винятків щодо
застосування строків звернення до
суду. Тому і правило ст.238 Кодексу
законів про працю України про право
органу, який розглядає спір,
постановити рішення про виплату
працівникові належних йому сум (крім
передбачених ст. 235 Кодексу законів про
працю України виплат середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи)
без обмеження будь-яким строком
застосовується за умови додержання
строків звернення за вирішенням спору.

Рішенням Конституційного Суду
України від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012 у
справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього кодексу встановлено, що в
аспекті конституційного звернення
положення частини першої статті 233
Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався. Вказане Рішення
Конституційного Суду України є
обов"язковим до виконання на
території України.

Відповідачем подано заяву про
застосування строків позовної
давності, у якій вказується, що
позивачка пропустила строки
звернення до суду, оскільки таке
право у неї виникло з 11.09.12р., тобто з
моменту звільнення .

Виходячи з того, що у
матеріалах справи наявний наказ про
звільнення позивачки, з яким її було
ознайомлено під розпис, а також
зважаючи на те, що в тексті наказу
вказувалось про виплату компенсації
за 28 днів невикористаної відпустки ,
суд доходить висновку про те, що
моментом, з якого має відраховуватись
строк на звернення позивачки до суду
з вимогами про стягнення середнього
заробітку у зв"язку з нездійсненням
повного розрахунку при звільненні є
момент її звільнення , оскільки саме
з цього моменту позивачці стало
відомо про порушення її права на
одержання компенсації за
невикористану відпустку у повному
обсязі . При цьому суд бере до уваги,
що різниця між зазначеною у наказі
тривалістю невикористаної відпустки
(28 днів) та фактичною (67днів) є
суттєвою і позивачка будучи головним
бухгалтером підприємства (і апріорі
за посадою фахівцем у питанні
необхідності виплати компенсації на
невикористану відпустку) не могла не
знати та не звернути увагу на таку
різницю у днях невикористаної нею
відпустки, а у зв"язку з цим і
суттєвим порушенням її трудових прав
з боку роботодавця .

Як свідчать наявні у справі
ухвали Ніжинського міськрайонного
суду від 05.04.13р. про відкриття
провадження та від 04.06.13р. про
закриття провадження у справі за
позовом ОСОБА_1 щодо стягнення
45031,14грн., в т. ч. середнього заробітку
за період затримки розрахунку при
звільненні ( з 11.09.12р. по 19.02.13р.), і
3441грн. моральної шкоди та 201,70грн.
компенсації за невикористану щорічну
відпустку, звернення до суду
позивачкою здійснено з пропуском
тримісячного терміну від моменту,
коли вона дізналась про порушення
свого права. Звернутись до суду з
зазначеними вимогами позивачка мала
до 11.12.12р..

Визнання відповідачем свого боргу
та перерахування 19.02.13р. частини
компенсації за невикористану
відпустку позивачці не може
переривати встановлений тримісячний
строк на звернення до суду, оскільки
дії з визнання боргу відповідачем
здійснено по закінченні строку на
звернення до суду.

Статтею 234 Кодексу Законів про
працю України передбачено, що у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених ст. 233 Кодексу Законів про
працю України, районний, районний у
місті, міський чи міськрайонний суд
може поновити ці строки. Однак
позивачка не подавала суду заяви про
поновлення пропущеного строку та
доказів наявності поважних причин
пропуску строку на звернення до суду за
вирішенням трудового спору.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», установивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Як свідчать матеріали справи
відповідачем без поважних причин (як
зазначається у листі від 18.02.13р.-
внаслідок помилки) при звільненні
позивачці не було нараховано та
виплачено частину компенсації за
невикористану відпустку і при
виявленні помилки за письмовим
зверненням позивачки здійснено
донарахування вказаної компенсації .

Твердження позивачки про
неправильне застосування ставки 17%
податку на доходи фізичних осіб при
нарахуванні та виплаті у лютому 2013р.
заслуговує на увагу, оскільки
нарахування компенсації за
невикористану відпустку при
звільненні за 30 днів і за останній
день звільнення у сумі 5752,20грн. не
перевищує десятикратний розмір
мінімальної заробітної плати.
Зважаючи, що нарахування і виплата
вказаних коштів здійснені у лютому
2013р., то саме за лютий 2013р.
відповідачем як податковим агентом
має утримуватись податок на доходи
фізичних осіб у відповідності до
положень розділу ІV Податкового
кодексу України за ставкою 15%.

При донарахуванні у лютому 2013р.
відповідачем утримано ЄСВ у сумі
207,08грн., з яких 197,07грн. на суму
компенсації за 30 днів невикористаної
відпустки.

Відповідно до ст. 4 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" і п. 2
Інструкції про порядок нарахування і
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженої
постановою правління Пенсійного
фонду України від 27.09.2010р. N 21-5
платниками єдиного внеску як
страхувальниками є роботодавці по
відношенню працівників як
застрахованих , які працюють на
підприємствах, в установах та
організаціях, в інших юридичних осіб.

Оскільки донарахування
позивачці відповідачем було
здійснено після її звільнення, вона
не є застрахованою особою, а тому і
нарахування єдиного соціального
внеску на вказану суму
донарахування є неправомірним.

З огляду на те, що про надмірне
утримання сум ПДФО та ЄСВ позивачці
стало відомо з листа відповідача від
22.03.13р., у якому наведено розрахунок
зазначених сум, з його одержання має
відраховуватись тримісячний термін
на звернення до суду. Зважаючи на те,
що звернення до Ніжинського
міськрайонного суду було здійснено
у встановлений строк, а 05.04.13р. за її
позовом було відкрите та 04.06.13р. закрите
провадження у справі у зв"язку з
непідвідомчістю цього спору суду
загальної юрисдикції, оскільки у
провадженні господарського суду
Чернігівської області знаходилась
справа про банкрутство відповідача
по цій справі, та приймаючи до уваги
подання позову позивачкою до
господарського суду Чернігівської
області 13.06.13р. , нею дотримано
тримісячного строку звернення до
суду щодо вимоги про стягнення
надлишково утриманих сум ПДФО та
ЄСВ.

Оскільки надлишкове утримання
підтверджується матеріалами справи,
у частині стягнення 201,70грн. позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Однак суд вважає , що надмірно
утримані відповідачем суми ПДФО та ЄСВ
не є свідченням неповного
розрахунку відповідача з позивачкою
при звільненні, з якими закон
пов"язує стягнення середнього
заробітку за кожен день затримки
розрахунку. Остаточний розрахунок
відповідачем як свідчать матеріали
справи здійснено 19 лютого 2013р., коли
було визначено склад і суми виплат,
що належали позивачці, розрахунок
яких сторонами не оспорюється .

Виходячи з того, що позивачці до
часу розгляду цієї справи у суді
відповідачем не повернуто утримані з
неї 197,07грн. єдиного соціального
внеску та 5,91грн. податку з доходів
фізичних осіб (сума яких позивачкою
помилково визначена у 201,70грн. замість
202,98грн.), ОСОБА_1 заявлено позовні
вимоги про сплату середнього
заробітку за час від її звільнення до
початку розгляду спору по суті (з
11.09.12р. по 30.01.14р.), що у загальній сумі
становить 130904,40 грн., а також 3441грн.
моральної шкоди, 201,70грн. компенсації
за невикористану щорічну відпустку.

Враховуючи зазначене та зважаючи на
пропуск позивачкою передбаченого ч.1
ст. 233 Кодексу Законів про працю України
строку на звернення до суду з вимогою
стягнення середнього заробітку за
час затримки повного розрахунку при
звільненні , у частині стягнення 130904,40
грн. в позові має бути відмовлено.

В обґрунтування заявленої
моральної шкоди позивачка надала
довідки про неодержання нею допомоги
по безробіттю та копії її розписок
про те, що брала у позику кошти у
знайомих і зазначила в позовній
заяві, що порушення відповідачем її
трудових прав завдало моральних
страждань, пов"язаних з визнанням її
неповноцінності як утримувача
неповнолітньої доньки, яку виховує
сама без чоловіка, постійною
потребою із-за скрутного
матеріального становища у
запозиченні коштів для харчування,
оплати комунальних платежів та за
навчання дитини.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31
березня 1995 року N 4 "Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Позивачкою не надано належних
доказів , які б свідчили про ступінь
моральних страждань та були б
підставою для стягнення моральної
шкоди, а тому в цій частині позовні
вимоги не підлягають задоволенню
із-за недоведеності та пропуску
строку на звернення до суду.

Оскільки позивачка звільнена
від сплати судового збору та не
сплачувала його при зверненні до
суду, судовий збір у зв"язку з
частковим задоволенням позовних
вимог має бути покладений на
відповідача у мінімальному розмірі,
встановленому Законом України "Про
судовий збір".

Враховуючи викладене та
керуючись ст. ст. 116,117, 233, 234 Кодексу
Законів про працю України, ст. 10
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", ст. 82-85
Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р
І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково
та стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі"(
, вул. Глібова, 1, м. Ніжин,
Чернігівська область, 16600) на користь
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 201грн.70 коп. у
відшкодування надлишково утриманих
сум податку з доходів фізичних осіб
та єдиного соціального внеску ,
відмовивши в решті позову.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі"(
, вул. Глібова, 1, м. Ніжин,
Чернігівська область, 16600) 1827грн.
судового збору в доход державного
бюджету (рахунок 3002, отримувач УК
у м. Чернігові/м.Чернігів/22030001, банк
отримувача ГУДКСУ у Чернігівській
області, МФО 853592, код 38054398, призначення
платежу : ?судовий збір, код 03500068, пункт
2?).

3. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено та
підписано 10 лютого 2014р.

Суддя
С.М.Івченко