м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25867/13 28.01.14

За позовом Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «АХА
Страхування»

До Відкритого акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Астарта»

Про стягнення 12 596,29 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

Від позивача Гермаш С.М. - по дов. №
3336/18 від 23.12.2013

Від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування» про
стягнення з Відкритого акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Астарта» 12 596,29 грн. виплаченого
страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачем на підставі договору
добровільного страхування наземного
транспорту № 0320-а/11к/о від 15.07.2011
внаслідок настання страхової події -
дорожньо-транспортної пригоди (надалі -
ДТП) виплачено страхове відшкодування
автомобіля марки Peugeot, державний номер
АА 2258 КР, а тому позивачем відповідно до
положень статей 993, 1191 Цивільного
кодексу України отримано право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за завдану шкоду.
Відповідальність власника
транспортного засобу - автомобіля
марки ВАЗ 211440, державний номер АК 4508 АХ
під керуванням Слесарева В.П., яким
скоєно ДТП, застрахована відповідачем
на підставі договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів (поліс № ВЕ/8342237),
а тому позивач вказує, що обов'язок з
відшкодування збитків покладається на
відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.01.2014 порушено провадження у
справі № 910/25867/13 та призначено її до
розгляду на 28.01.2014.

Позивач в судовому засіданні 28.01.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 28.01.2014 не
з'явився, письмовий відзив на позов не
подав, вимог ухвали про порушення
провадження у справі від 08.01.2014 не
виконав.

Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення,
оскільки

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України ухвалу
суду від 08.01.2014 було надіслано
відповідачу рекомендованою
кореспонденцією з повідомленням про
вручення на адресу, що зазначена в
позовній заяві, а саме : м. Київ, вул.
Тверська, 6, яка згідно витягу з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організації України є
місцезнаходженням відповідача.

Стаття 64 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що у разі відсутності
сторін за адресою місцезнаходження, що
зазначена в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців ухвала про порушення
провадження у справі вважається
врученою їм належним чином.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Суд приходить до висновку, що наявних в
матеріалах справи документів
достатньо для вирішення справи по суті
без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 28.01.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

З постанови Судацького міського суду
Автономної Республіки Крим від 05.08.2011 у
справі № 3-676/2011 вбачається, що Слесарев
В.П. 27.07.2011 об 11 год. 30 хв. в м. Судаку, по
вул. Леніна, 73, керуючи транспортним
засобом марки ВАЗ 211440, державний номер
АК 4508 АХ при об'їзді перешкоди, не обрав
безпечний інтервал, здійснив виїзд на
зустрічну смугу, внаслідок чого скоїв
зіткнення з автомобілем марки Peugeot,
державний номер АА 2258 КР, чим допустив
механічні пошкодження транспортних
засобів і матеріальну шкоду. Своїми
діями порушив п. 13.4. Правил дорожнього
руху України.

Даною постановою суду Слесарева В.П.
визнано винним за вчинене
правопорушення передбаченого ст. 124
Кодексу України про адміністративні
правопорушення та накладено
адміністративне стягнення в розмірі
340,00 грн.

Автомобіль марки Peugeot, державний номер
АА 2258 КР застрахований Гринько К.М.
(страхувальник) у Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування» (страховик)
на підставі договору добровільного
страхування наземного транспорту №
0320-а/11к/о від 15.07.2011.

Спеціальним Законом, що регулює
питання виплати страхового
відшкодування за полісом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів та яким керується
страховик цивільно-правової
відповідальності є Закон України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Відповідно до ст. 22.1 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи

Згідно зі ст. 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

Таким чином, положення Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачають відшкодування
страховиком цивільно-правової
відповідальності лише оціненої шкоди,
тобто вартості відновлювального
ремонту пошкодженого транспортного
засобу, визначеної за результатами
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності оцінки, а не рахунку.

Правові засади здійснення оцінки
майна, майнових прав та професійної
оціночної діяльності в Україні, її
державного та громадського
регулювання, забезпечення створення
системи незалежної оцінки майна з
метою захисту законних інтересів
держави та інших суб'єктів
правовідносин у питаннях оцінки майна,
майнових прав та використання її
результатів визначені Законом України
«Про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні».

Відповідно до статті 7 Закону України
«Про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні» проведення оцінки майна є
обов'язковим у випадках визначення
збитків або розміру відшкодування у
випадках, встановлених законом.

Стаття 3 Закону України «Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні»
визначає, що оцінка майна, майнових
прав (далі - оцінка майна) - це процес
визначення їх вартості на дату оцінки
за процедурою, встановленою
нормативно-правовими актами,
зазначеними в статті 9 цього Закону
(далі - нормативно-правові акти з оцінки
майна), і є результатом практичної
діяльності суб'єкта оціночної
діяльності.

Процедури оцінки майна встановлюються
нормативно-правовими актами з оцінки
майна. У випадках проведення
незалежної оцінки майна складається
звіт про оцінку майна. У випадках
самостійного проведення оцінки майна
органом державної влади або органом
місцевого самоврядування складається
акт оцінки майна. Вимоги до звітів про
оцінку майна та актів оцінки майна
встановлюються відповідно до статті 12
цього Закону.

Суб'єктами оціночної діяльності є,
зокрема суб'єкти господарювання -
зареєстровані в установленому
законодавством порядку фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності, а
також юридичні особи незалежно від їх
організаційно-правової форми та форми
власності, які здійснюють господарську
діяльність, у складі яких працює хоча б
один оцінювач, та які отримали
сертифікат суб'єкта оціночної
діяльності відповідно до цього Закону.

Згідно ст. 12 Закону України «Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні» звіт
про оцінку майна є документом, що
містить висновки про вартість майна та
підтверджує виконані процедури з
оцінки майна суб'єктом оціночної
діяльності - суб'єктом господарювання
відповідно до договору. Звіт
підписується оцінювачами, які
безпосередньо проводили оцінку майна,
і скріплюється печаткою та підписом
керівника суб'єкта оціночної
діяльності.

Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача
(далі - кваліфікаційне свідоцтво) є
документом, який підтверджує достатній
фаховий рівень підготовки оцінювача за
програмою базової підготовки для
самостійного проведення оцінки майна.
Форми кваліфікаційних свідоцтв
оцінювача встановлюються Фондом
державного майна України.

Кваліфікаційне свідоцтво видається
Фондом державного майна України
спільно з навчальним закладом, на базі
якого проводилася підготовка та
складався кваліфікаційний іспит, на
підставі відповідного рішення
Екзаменаційної комісії.

Відповідно до ст. 18 Закону сертифікат
суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання (далі -
сертифікат) є документом, що засвідчує
право суб'єкта оціночної діяльності на
внесення його до Державного реєстру
суб'єктів оціночної діяльності, які
здійснюють оціночну діяльність у формі
практичної діяльності з оцінки майна
та які визнані суб'єктами оціночної
діяльності за напрямами оцінки майна,
що в ньому зазначені.

Рішення про видачу сертифіката
приймається Фондом державного майна
України (стаття 19 Закону).

Отже, належним доказом в підтвердження
оціненого розміру реальної вартості
відновлювального ремонту пошкодженого
транспортного засобу з урахуванням
значення коефіцієнту його фізичного
зносу є саме звіт суб'єкта оціночної
діяльності про визначення вартості
матеріального збитку, заподіяного
власнику транспортного засобу в
результаті його пошкодження в ДТП,
складання якого є обов'язковим при
визначенні збитків, що підлягають
відшкодуванню згідно вимог Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів». (даної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові від 30.07.2013 у справі № 910/1333/13).

Відповідно до звіту № 748 від 15.08.2011
матеріальний збиток завданий
власникові автомобіля Peugeot, державний
номер АА 2258 КР в результаті пошкодження
при ДТП з врахуванням зносу складає 13
374,40 грн.

Проте, позивачем розраховано суму
страхового відшкодування на підставі
наряду-замовлення № 12822 від 03.08.2011 та
товарного чеку від 13.12.2011 та складено
страхові акти № 2011/V/OMOD09637/VESKO15365 від
09.08.2011 та № 2011/V/OMOD09637/VESKO26573 від 27.12.2011.

Так, позивачем згідно вказаних актів
визнано подію страховою та вирішено
виплатити страхове відшкодування в
загальному розмірі 13 596,29 грн., тобто
більшому ніж оцінено.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України
«Про страхування» договір страхування
- це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею
979 Цивільного кодексу України, якою
визначено, що за договором страхування
страховик зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити страхувальникові
або іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 статті 20 Закону України
«Про страхування» страховик
зобов'язаний при настанні страхового
випадку здійснити страхову виплату або
виплату страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про
страхування» визначено, що страховою
виплатою є грошова сума, яка
виплачується страховиком відповідно
до умов договору страхування при
настанні страхового випадку. При цьому,
розмір страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством.

Вказаною статтею також визначено, що
страхове відшкодування - це страхова
виплата, яка здійснюється страховиком
у межах страхової суми за договорами
майнового страхування і страхування
відповідальності при настанні
страхового випадку. Страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник.

Наявні матеріали справи свідчать, що
позивачем були перераховані кошти лише
в розмірі 10 979,29 грн. згідно платіжного
доручення № 4700 від 11.08.2011. Належних
доказів виплати коштів в розмірі 2 617,00
грн. позивачем не подано.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Відповідно до ч. 1 статті 1191 Цивільного
кодексу України, особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Таким чином, до позивача перейшло в
межах суми 10 979,29 грн. право зворотної
вимоги до особи, відповідальної за
заподіяний збиток.

Цивільна відповідальність
транспортного засобу марки ВАЗ 211440,
державний номер АК 4508 АХ, застрахована
Зориною Н.І. у Відкритого акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Астарта» згідно полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів № ВЕ/8342237 (діючий
на 27.07.2011).

Відповідно до умов договору (полісу)
ВЕ/8342237 страховик зобов'язався
відшкодовувати шкоду заподіяну
страхувальником життю здоров'ю та
майну потерпілих при експлуатації
забезпеченого транспортного засобу, а
саме автомобіля марки ВАЗ 211440,
державний номер АК 4508 АХ.

Зокрема, ліміт відповідальності за
шкоду заподіяну майну визначено в
розмірі 50 000,00 грн. та встановлено
розмір франшизи в сумі 1 000,00 грн.

У зв'язку з виплатою страхового
відшкодування страхувальнику, позивач
набув право регресу до винної у ДТП
особи, оскільки відповідно до ст. 27
Закону України «Про страхування» до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування, в межах фактичних
затрат переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Оскільки, цивільно-правова
відповідальність власника
транспортного засобу ВАЗ 211440,
державний номер АК 4508 АХ, застрахована
у відповідача згідно полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № ВЕ/8342237, то відповідно до
положень Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язок щодо відшкодування
збитку, завданого внаслідок ДТП
вищевказаним водієм власнику
автотранспортного засобу покладається
на відповідача.

Частинами першою та другою статті 1187
Цивільного кодексу України
встановлено, що джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
1188 Цивільного кодексу України шкода,
завдана внаслідок взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми,
у відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем
марки ВАЗ 211440, державний номер АК 4508 АХ,
встановлена у судовому порядку.

Відповідно до статті 1166 Цивільного
кодексу України шкода, завдана майну
фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Згідно з статтею 1192 Цивільного кодексу
України з урахуванням обставин справи
суд за вибором потерпілого може
зобов'язати особу, яка завдала шкоди
майну, відшкодувати її в натурі
(передати річ того ж роду і такої ж
якості, полагодити пошкоджену річ тощо)
або відшкодувати завдані збитки у
повному обсязі. Розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України
передбачено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є, зокрема,
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону
передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

Згідно ст. 12.1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», розмір франшизи при
відшкодуванні шкоди, заподіяної майну
потерпілих, встановлюється при
укладанні договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності і не може
перевищувати 2 відсотки від ліміту
відповідальності страховика, в межах
якого відшкодовується збиток,
заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачено, що
страхове відшкодування завжди
зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
страхування» франшиза - це частина
збитків, що не відшкодовується
страховиком згідно з договором
страхування.

Оскільки, умовами полісу ВЕ/8342237 розмір
франшизи встановлено, тому виплачене
страхове відшкодування має бути
зменшено на його суму - 1 000,00 грн.

Позивачем було надіслано відповідачу
регресну вимогу № РГ/9637/11/1 від 20.09.2012 на
виплату страхового відшкодування в
порядку регресу, в якій просив
перерахувати на його рахунок
відшкодування в розмірі 10 979,29 грн. Дана
вимога отримана відповідачем 25.09.2012, що
підтверджується поштовим
повідомленням про вручення
відправлення.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15
днів з дня узгодження ним розміру
страхового відшкодування з особою, яка
має право на отримання відшкодування,
за наявності документів, зазначених у
статті 35 цього Закону, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду, але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування
зобов'язаний у разі визнання ним вимог
заявника обґрунтованими - прийняти
рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
та виплатити його.

Відповідач отримавши регресну вимогу
суми страхового відшкодування не
виплатив.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем не спростовано належними
засобами доказування обставин на які
посилається позивач в обґрунтування
своїх позовних вимог.

Розглядаючи спір по суті, суд також
зазначає, що частиною п'ятою статті 1187
Цивільного кодексу України
передбачено, що особа, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, відповідає за завдану шкоду,
якщо вона не доведе, що шкоди було
завдано внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого.

Оскільки, відповідач не довів факт
того, що шкоду транспортному засобу
Peugeot, державний номер АА 2258 КР було
завдано внаслідок непереборної сили
або умислу його водія, та не надав
доказів сплати відшкодування
заподіяної шкоди зазначеного
автомобіля, тому вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача страхового
відшкодування підлягають задоволенню
частково в розмірі 9 979,29 грн. (10 979,29 грн.
виплачене відшкодування - 1 000,00 грн. = 9
979,29 грн.).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, позові
вимоги Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «АХА
Страхування» обґрунтовані та
підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Відкритого
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Астарта» (м. Київ, вул.
Тверська, 6, ) на користь
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «АХА Страхування»
(м. Київ, вул. Іллінська, 8, ) суму страхового відшкодування в
розмірі 9 979 (дев'ять тисяч дев'ятсот
сімдесят дев'ять) грн. 29 коп., 1 363 (одну
тисячу триста шістдесят три) 04 коп.
витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити
повністю.

Повне рішення складено 30.01.2014.

Суддя В.В.Сівакова