ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2014 р.
Справа № 5024/2113/2011-5023/10074/11

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя
Лакіза В.В., суддя Шевель О. В.

при секретарі Фільшиній Н.І.

за участю представників:

позивача - Болоховцев Є.О., довіреність
№ 47 від 24.01.2013.

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Іноземного
підприємства "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин", м.
Харків (вх. №2025Х/2-8) на рішення
господарського суду Харківської
області від 02.02.2013 р. у справі №
5024/2113/2011-5023/10074/11

за позовом Державного підприємства
"Харківський завод шампанських вин", м.
Харків

до Іноземного підприємства "Торговий
дім "Харківський завод шампанських
вин", м. Харків

про стягнення 102802720,9 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 02.02.2012 р. у
справі №5024/2113/2011-5023/10074/11 (суддя
Ковальчук Л.В.) позов задоволено.
Стягнуто з Іноземного підприємства
"Торговий дім "Харківський завод
шампанських вин" на користь Державного
підприємства "Харківський завод
шампанських вин" - 10027295,78 грн. основного
боргу; 82424371,31 грн. процентів за
користування чужими коштами; 1133221,78 грн.
пені; 2195977,78 грн.; інфляційних втрат,
7021854,25 грн. - 30% річних; 25500,00 грн.
державного мита та 236,00 грн. витрат на
інформаційно - технічне забезпечення
судового процесу.

Відповідач - Іноземне підприємство
"Торговий дім "Харківський завод
шампанських вин", не погодившись з
рішенням господарського суду
Харківської області від 02.02.2012 р. у
справі №5024/2113/2011-5023/10074/11,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм чинного законодавства,
просить скасувати вказане рішення суду
та прийняти нове, яким у задоволенні
позовних вимог ДП "Харківський завод
шампанських вин" відмовити.

В обґрунтування викладених вимог
відповідач зазначає про
неправомірність одночасного стягнення
82424371,31 грн. процентів за користування
чужими грошовими коштами, 2195977,78 грн.;
інфляційних втрат та 7021854,25 грн. - 30%
річних, вважаючи їх юридичною
відповідальністю одного виду за одне й
те саме правопорушення. На думку
скаржника, стягнуті за рішенням
штрафні санкції у розмірі 92775424,22 грн. є
надмірно великі у порівнянні з сумою
основного боргу. Крім того, відповідач
вважає, що внаслідок неправильного
застосування ст. 258 ЦК України,
господарський суд дійшов
необґрунтованого висновку про
стягнення з ІП "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин"
пені за весь період прострочення з 2008
по 2012 рік.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 05.07.2013 р.
апеляційну скаргу Іноземного
підприємства "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин"
прийнято до провадження та призначено
до розгляду.

24.07.2013 р. відповідач надав до суду
додаткові пояснення до апеляційної
скарги, в яких, зокрема, зазначив про не
доведення позивачем існування
основного боргу за договором поставки
№ 03/02/08 від 01.02.2008 р., посилаючись при
цьому на те, що надані позивачем копії
товарно-транспортних накладних за
поставками товару не відповідають
вимогам Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", а також, Положенню
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року № 8, та
вважає, що наявні у справі довіреності
на отримання цінностей не є
підтвердженням того, що товар був
поставлений за договором поставки №
03/02/08 від 01.02.2008 р. Крім того, відповідач
зазначає про відсутність правових
підстав для застосування до нього
штрафних санкцій.

24.07.2013 р. відповідач звернувся до суду
апеляційної інстанції з клопотанням
про застосування позовної давності за
позовною вимогою щодо стягнення пені у
розмірі 1133221,00 грн., посилаючись на те,
що розгляд справи в суді першої
інстанції було здійснено за
відсутністю відповідача з причин
неналежного його повідомлення, що
підтверджується постановою Вищого
господарського суду України від 11.06.2013
р у даній справі за розглядом
касаційної скарги відповідача на
ухвалу Харківського апеляційного
господарського суду від 18.03.2013 р., якою
встановлено, що представник
відповідача не був присутній під час
розгляду справи у судовому засіданні
суду першої інстанції, а надіслане
рішення було повернуте на адресу суду,
що призвело до порушення прав та
законних інтересів відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 25.07.2013 р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 10.09.2013 р.

09.09.2013 р. відповідач надав додаткові
пояснення до апеляційної скарги, в яких
зазначив про те, що позивачем не
доведено факту укладання спірного
договору, факту здійснення належним
чином оформлених та задокументованих
поставок за договором, не надано
розрахунку заборгованості за
договором поставки, а заявлені до
стягнення суми процентів, інфляційних
та річних не мають документальної
аргументації.

10.09.2013 р. позивач надав відзив на
апеляційну скаргу, в якому з наведеними
відповідачем доводами не погоджується,
вважає їх безпідставними, посилаючись
на те, що факт поставки товару та
наявність заборгованості відповідача
в розмірі 10027295,78 грн. підтверджується
товарно-транспортними накладними,
довіреностями, наданим до матеріалів
справи розрахунком суми
заборгованості, а також позивач навів
правове обґрунтування правомірності
нарахування процентів за користування
чужими грошовими коштами, індексу
інфляції, 30% річних від суми
заборгованості та пені.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 10.09.2013 р
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 24.09.2013 р.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 24.09.2013 р. за
клопотанням позивача строк розгляду
апеляційної скарги продовжено на 15
днів, розгляд справи відкладено на
08.10.2013 р.

08.10.2013 р. позивач надав пояснення у
справі щодо ціни договору поставки №
03/02/08 від 01.02.2008 р., недоліків в
оформленні товарно-транспортних
накладних, які були складені на
виконання умов договору, а також
стосовно отримання відповідачем
товару за довіреностями. Також, позивач
спростовує доводи відповідача
відносно того, що договір поставки є
неукладеним.

08.10.2013 р. відповідач надав до суду
пояснення, в яких зазначив про
відсутність підстав для стягнення
заборгованості за договором поставки в
зв'язку з недоведеністю позивачем
факту узгодження істотних умов в
договорі, а також вважає, що
товарно-транспортні накладні можуть
бути лише окремими юридичними фактами,
які підтверджують бездоговірні
зобов'язання між сторонами про
постачання товару. Крім того,
відповідач надав до суду свій
розрахунок вартості поставленого та
оплаченого товару за період з 01.04.2008 р.
по 31.12.2008 р.

21.10.2013 р. відповідач звернувся до суду
апеляційної інстанції з клопотанням
про призначення у справі судової
бухгалтерської експертизи.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 28.10.2013 р.
клопотання Іноземного підприємства
"Торговий дім "Харківський завод
шампанських вин" про призначення
судової бухгалтерської експертизи
задоволено, призначено у справі
№5024/2113/2011-5023/10074/11 судову бухгалтерську
експертизу, на вирішення експертизи
поставлені визначені відповідачем
питання, проведення експертизи
доручено Харківському
науково-дослідному інституту судових
експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса.

20.11.2013 р. від Харківського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса
надійшло клопотання про надання
додаткових матеріалів, необхідних для
проведення експертизи, а саме: дані
аналітичного та синтетичного обліку ДП
"ХЗШВ" та Іноземного підприємства "ТД
"ХЗШВ", в яких відображено операції на
поставку та оплату по договору №03/02/08
від 01.02.2008 р. та акт звірки "ДП "ХЗШВ" та
Іноземного підприємства "ТД "ХЗШВ" по
договору №03/02/08 від 01.02.2008 р.

24.12.2013 матеріали господарської справи
№5024/2113/2011-5023/10074/11 надійшли до
Харківського апеляційного
господарського суду.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 26.12.2013 р.
провадження у даній справі поновлене
та призначене до розгляду на 08.01.2014 р.

30.12.2013 р. до суду надійшло повідомлення
від судового експерта Харківського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса
Хомутенка С.В. про неможливість
виконання судової економічної
експертизи по матеріалам
господарської справи №5024/2113/2011 та
надання висновку у зв'язку з
незадоволенням його клопотання про
надання додаткових матеріалів,
необхідних для проведення зазначеної
експертизи.

Під час розгляду справи у суді
апеляційної інстанції склад колегії
суддів неодноразово змінювався.

Згідно з розпорядженням голови суду
від 08.01.2014 р. для розгляду даної справи
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя
Здоровко Л.М., суддя Шевель О.В.

В судове засідання 08.01.2014 сторони своїх
представників не направили, хоча були
належним чином повідомлені про дату,
час та місце розгляду справи,
додаткові матеріали, необхідні для
проведення судової бухгалтерської
експертизи, а саме: дані аналітичного
та синтетичного обліку ДП "ХЗШВ" та
Іноземного підприємства "ТД "ХЗШВ", в
яких відображено операції на поставку
та оплату по договору №03/02/08 від 01.02.2008
р., та акт звірки "ДП "ХЗШВ" та Іноземного
підприємства "ТД "ХЗШВ" по договору
№03/02/08 від 01.02.2008 р., не надали.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 08.01.2014 р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 23.01.2014 р., запропоновано сторонам
виконати вимоги попередньої ухвали та
надати суду додаткові матеріали,
необхідні для проведення судової
бухгалтерської експертизи.

Розпорядженням голови суду від 23.01.2014
р. для розгляду даної справи сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Гетьман Р.А., суддя Лакіза В.В.,
суддя Шевель О.В.

23.01.2014 р. позивач надав пояснення у
справі, в яких зазначив про
недоцільність проведення судової
бухгалтерської експертизи, оскільки
вважає, що вирішення поставлених на
експертизу питань знаходяться у
компетенції суду та не потребують
спеціальних знань.

23.01.2014 р. відповідач зазначив про
неможливість виконати вимоги ухвали
суду щодо надання даних аналітичного
та синтетичного обліку ДП "ХЗШВ" та
Іноземного підприємства "ТД "ХЗШВ", в
яких відображено операції на поставку
та оплату по договору №03/02/08 від 01.02.2008
р. до судового засідання, призначеного
на 23.01.2014 р., посилаючись на складності
для доступу до баз бухгалтерського
обліку за 2008 рік, а також звернувся до
суду апеляційної інстанції з
клопотанням про відкладення розгляду
справи у зв'язку з необхідністю
виконати вимоги ухвали Харківського
апеляційного господарського суду від
08.01.2014 р. та надати нові докази у справі.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи, оскільки
в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен при вирішенні судом
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на судовий розгляд
упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
України").

Згідно з пунктом. 3.12 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" неявка у судове
засідання однієї із сторін, належним
чином повідомленої про час та місце
цього засідання, не перешкоджає такому
переходові до розгляду позовних вимог,
якщо у господарського суду відсутні
підстави для відкладення розгляду
справи, передбачені ч. 1 ст. 77 ГПК
України. При цьому, відкладення
розгляду справи є правом та
прерогативою суду, основною умовою для
якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Оскільки всі учасники судового процесу
були належним чином повідомлені
про час та місце розгляду апеляційної
скарги, враховуючи тривалий розгляд
даного господарського спору, а також,
те, що господарським судом були
створені належні умови для
встановлення фактичних обставин
справи та надання до суду необхідних
доказів в обґрунтування заявлених
вимог та викладених заперечень,
колегія суддів визнала за можливе
розглянути справу у відсутності
представника відповідача за наявними у
справі доказами.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку, доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, а також викладені позивачем
заперечення щодо заявлених позовних
вимог, колегія суддів приходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги, виходячи з
наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 01.02.2008 р.
між сторонами було укладено договір
поставки № 03/02/08, відповідно до умов
якого позивач зобов'язався в порядку та
у строки, визначені договором, передати
у власність відповідача товар, у
кількості, якості та за погодженими
цінами, а відповідач - прийняти товар та
оплатити його на умовах, визначених у
договорі.

Звертаючись до господарського суду з
позовом, позивач послався на те, що він
свої зобов'язання за договором виконав
належним чином та у період 2008 року
поставив, а відповідач отримав товар на
загальну суму 101963994,10 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи товарно-транспортними
накладними, а також відповідними
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

Відповідач, в свою чергу, поставлений
товар оплатив частково на суму 91936698,31
грн., у зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 10027295,78 грн.

Оскільки відповідач не погасив
заборгованість, яка у нього утворилась
перед позивачем за поставлений товар,
останній нарахував на підставі п. 6.2
договору відповідачеві проценти за
користування чужими грошовими коштами,
які складають 82424371,31 грн., а також у
відповідності до п. 7.2 договору - 1133221,78
грн. пені; 2195977,78 грн. інфляційних втрат
та 30% річних в розмірі 7021854,25 грн.

Встановивши на підставі наданих
позивачем доказів факт поставки товару
та його отримання відповідачем,
враховуючи, що відповідач неналежним
чином виконав свій обов'язок сплатити
вартість поставленого товару у строки,
встановлені договором поставки, а
також, зважаючи на те, що відповідач
належних доказів погашення суми боргу
не надав, аргументованих заперечень не
представив, виходячи з положень ст.ст.
526, 625, 692 ЦК України та п.4 ст. 232 ГК
України, суд першої інстанції визнав
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача 10027295,78 грн. основного
боргу; 82424371,31 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами;
1133221,78 грн. пені; 2195977,78 грн. інфляційних
втрат, 7021854,25 грн. - 30% річних
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Переглядаючи оскаржуване рішення в
апеляційному порядку, дослідивши
матеріали справи, повністю,
всесторонньо, за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, оцінивши надані
сторонами докази та надаючи правову
кваліфікацію викладеним обставинам
справи з урахуванням фактичних та
правових підстав вимог та заперечень
учасників судового процесу, колегія
суддів виходить з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, відповідно до статті 11
Цивільного кодексу України є, зокрема,
договори. Договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором поставки
№ 03/02/08 від 01.02.2008 р., яка утворилась у
відповідача внаслідок неналежного
виконання зобов'язання з оплати
поставленого позивачем товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом, або не
випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно з п. 1.2 договору кількість і
асортимент кожної партії поставленого
товару зазначаються в накладній, яка
має силу специфікації до договору.

Відповідно до п. 1.3 договору загальна
кількість товару, який підлягає
поставці за дійсним договором,
визначаються як кількість за всіма
поставками.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що
ціна на поставлений товар є договірною
та визначається в накладних на кожну
партію товару.

Згідно з п. 3.2 договору загальна сума
договору визначається в розмірі 20600
(двадцять тисяч шістсот) тисяч пляшок
на рік.

Як зазначає позивач, у період 2008 року ДП
"Харківський завод шампанських вин"
поставило ІП "Торговий дім "Харківський
завод шампанських вин" товар на
загальну суму 101963994,10 грн., що
підтверджується наявними у справі
копіями товарно-транспортних
накладних.

Відповідач частково погасив
заборгованість за отриманий товар на
загальну суму 91936698,31 грн. шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок позивача, шляхом
передачі векселів №№ АА0414666, АА0414691,
АА1200919, АА1211145, АА0127474, АА0128845, АА 12117454, АА
1310714, АА1823211, АА1689880; частина
заборгованості погашена на підставі
договору про переведення боргу № 24/01/09
від 30.12.2008 р., укладеного між позивачем,
відповідачем та ПФ "Орнатус", та згідно
з угодою про припинення зобов'язань
заліком зустрічної однорідної вимоги
від 30.12.2008 р., укладеної між позивачем та
ПФ "Орнатус". Окрім того, позивачем
зараховано 12211,20 грн. шляхом
самостійного виправлення останнім
бухгалтерських помилок, також 234489,59
грн. згідно з актом КРУ у Харківський
області № 07-20/20 від 05.10.2009 р. визнано
невірно зарахованими.

Таким чином, у відповідача перед
позивачем утворилась заборгованість в
сумі 10027295,78 грн., яка до теперішнього
часу не погашена.

При цьому, відповідач факт поставки
товару за товарно-транспортними
накладними не заперечує, але
посилається на те, що надані позивачем
копії товарно-транспортних накладних
за поставками товару не відповідають
вимогам Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", а також Положенню
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 р. № 8, та
вважає, що наявні у справі довіреності
на отримання цінностей не є
підтвердженням того, що товар був
поставлений за договором поставки №
03/02/08 від 01.02.2008 р.

Стаття 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити.

Колегія суддів констатує, що
товарно-транспортні накладні, копії
яких містяться в матеріалах справи,
мають найменування юридичних осіб, а
також підписи осіб, які передають та
отримують товар, перелік товару, його
вартість, посилання на договір
поставки №03/02/08 від 01.02.2008 р., та інші
необхідні реквізити, отже, вони
відповідають вимогам вказаного закону
та є первинними документами, які
фіксують факт здійснення
господарської операції.

При цьому, окремі дефекти та недоліки в
оформленні цих накладних не можуть
спростовувати фактичне здійснення
господарської операції, тим більше, що
таке здійснення підтверджується діями
відповідача по оплаті отриманого за
вказаними накладними товару.

В силу частини 8 статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" відповідальність
за достовірність даних, відображених в
первинних документах несуть особи, які
склали та підписали ці документи.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу
України не містять застережень, які б
звільніли покупця від обов'язку
оплатити отриманий товар у зв'язку з
неналежним оформленням господарських
операцій первинними документами.

Згідно з вимогами статті 692 даного
Кодексу покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Між тим, у матеріалах справи відсутні
докази того, що відповідач не приймав
до оплати накладні з посиланням на те,
що вони не відповідають вимогам
чинного законодавства.

Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку встановлює
порядок створення, прийняття і
відображення у бухгалтерському обліку,
а також зберігання первинних
документів, облікових регістрів,
бухгалтерської звітності
підприємствами, їх об'єднаннями та
госпрозрахунковими організаціями
(крім банків) незалежно від форм
власності (надалі - підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (надалі -
установи), також зазначене Положення
визначає правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні, а спірні
правовідносини у даній справі
пов'язані не із здійсненням
бухгалтерського обліку чи складанням
фінансової звітності, а з виконанням
договірних зобов'язань.

Господарським судом досліджено
питання щодо повноважень
представників відповідача на
отримання від позивача
товарно-матеріальних цінностей.

Так, матеріалами справи підтверджено,
що передача товару від позивача
здійснювалась за
товарно-транспортними накладними
представнику відповідача - Буряченко
С.А., повноваження якого були
підтверджені відповідними
довіреностями, у тому числі, і
довіреностями №№ ЯОЗ001549 від 01.12.2008 р.;
ЯОЗ001550 від 11.12.2008 р.; ЯОЗ001556 від 22.12.2008 р.

Вказані довіреності засвідчені
підписом керівника та головного
бухгалтера ІП "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин".

Посилання відповідача на те, що частина
товару була прийнята не уповноваженою
особою, а надані до суду довіреності
свідчать лише про неналежне оформлення
поставки та не можуть бути доказами у
справі в підтвердження поставок саме
за оспорюваним договором, колегія
суддів вважає безпідставними.

До того ж, слід зазначити, що згідно з
листом Міністерства фінансів України
№ 31-04200-30/23-7454/6784 від 29.08.2005 р.
довіреність на отримання цінностей,
яка відповідно до пункту 8 Інструкції
про порядок реєстрації виданих,
повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України № 99 від 16.05.1996, є
первинним документом, що фіксує
рішення посадової особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей.

Відпуск матеріальних цінностей без
довіреності є порушенням ведення
бухгалтерського обліку і тягне за
собою відповідальність, передбачену
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, але не являється
запереченням факту передачі (поставки)
товарів. В той час, як матеріалами
справи підтверджено, що поставка
товару у даній справі відбувалася за
товарно-транспортними накладними, в
якості підстави видачі накладних
вказано договір № 03//02/08 від 01.02.2008 р. На
підставі товарно-транспортних
накладних відповідач приймав товар без
застережень та в подальшому частково
оплачував його, посилаючись при цьому
також на договір поставки № 03//02/08 від
01.02.2008 р., тобто, вчиняв юридично значимі
фактичні дії щодо виконання договору,
тим самим не ставлячи під сумнів його
дійсність.

Що стосується тверджень відповідача
про те, що сторонами не було погоджено
всі істотні умови договору, та
посилання при цьому на відсутність
замовлень, які передбачені договором,
та які, на думку відповідача,
підтверджують факт укладання договору,
колегія суддів зазначає наступне.

Так, порядок надання замовлення
погоджений сторонами в п. 2.1 договору,
відповідно до якого поставка
конкретної партії товару здійснюється
на підставі замовлення покупця,
замовлення надається факсом,
електронною поштою або іншими
способами зв'язку. При цьому, порядок
підтвердження постачальником
замовлення договором не визначено.

В свою чергу, матеріали справи не
містять доказів направлення позивачу
відмови від поставленого позивачем
товару або листів з претензією щодо
асортименту та якості поставленого
позивачем товару, і таких доказів
відповідачем до господарського суду не
надано.

Таким чином, той факт, що позивач
здійснював поставку товару, а
відповідач його приймав, свідчить про
те, що сторони дійшли згоди щодо
асортименту та кількості товару, що
поставляється, незалежно від того, в
якій формі попередньо було погоджене
замовлення, оскільки в даному випадку
товарно-транспортні накладні, які в
силу умов договору являються
специфікацією до нього та його
невід'ємними частинами, повністю
засвідчують факт погодження
відповідачем поставленого позивачем
товару.

За таких обставин, відсутність в
матеріалах справи документально
оформленої заявки відповідача не
свідчить про невиконання позивачем
своїх обов'язків за договором з
поставки товару, оскільки в даному
випадку факт передачі товару та його
прийняття відповідачем
підтверджується підписаними сторонами
товарно-транспортними накладними, які
є первинним документом
бухгалтерського обліку, фіксують факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин.

До того ж, умови договору не визначають
обов'язковість документально
оформленої заявки при визначенні
строку оплати за отриманий товар, та
такий строк не ставиться в залежність
від її наявності або відсутності.

Колегія суддів вважає, що не
заслуговують на уваги твердження
відповідача про те, що передача та
прийомка товару здійснювалась з
порушенням вимог законодавства,
оскільки вказані твердження взагалі не
мають документального обґрунтування,
відповідачем не надано до суду доказів
повідомлення позивача про відсутність
будь-яких документів при прийнятті
товару або звернень до позивача з
претензією щодо неналежної якості
поставленого товару.

Наведені відповідачем доводи про те, що
поставка товару відбулася поза межами
договору, оскільки поставлений в
заявленому позивачем обсязі товар не
можна вважати таким, що отриманий
відповідачем за договором №03/0208 від
01.02.2008 р. - позивачем були порушені умови
договору в частині ціни договору (20600
тисяч пляшок на рік, що не є грошовим
вираженням), а сам договір був
укладений зі сторони відповідача
директором з перевищенням своїх
повноважень, визначених у Статуті
Іноземного підприємства "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин",
колегія суддів до уваги не приймає,
оскільки сторони в договорі погодили
всі істотні умови договору, в тому
числі, визначивши в пункті 3.2 договору
його загальну суму в розмірі 20600
(двадцять тисяч шістсот) тисяч пляшок
на рік, тобто, 20 600 000 ( двадцять
мільйонів шістсот тисяч) пляшок на рік,
та своїми фактичними діями підтвердили
його виконання без будь-яких зауважень
з боку відповідача стосовно ціни
договору. Крім того, дійсність договору
поставки на протязі його виконання не
була поставлена сторонами під сумнів, а
також вказане питання не було
предметом судового розгляду.

Згідно зі ст. 201 Податкового кодексу
України при здійсненні операцій з
постачання товарів/послуг платник
податку продавець товарів/послуг
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну після реєстрації в Єдиному
реєстрі податкових накладних.

Колегією суддів враховано, що
позивачем на підтвердження фактичного
здійснення поставки товару за
договором поставки № 03/02/08 від 01.02.2008 р.
надано до матеріалів справи реєстр
податкових накладних, які були
виписані та передані відповідачу, а
також податкові декларації з
розшифровками податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів зазначає, що спірна поставка
товару відбулася в межах укладеного
між сторонами договору № 03//02/08 від
01.02.2008 р., а сторони, хоча і відступили
від його умов щодо документального
оформлення поставки товару, проте,
своїми конклюдентними діями
підтвердили виконання укладеного
договору, відповідно до умов якого
позивач передав у власність
відповідача товар у кількості, якості
та за погодженими цінами, які визначені
у товарно-транспортних накладних, та
які є в силу договору його
специфікаціями, а відповідач - прийняв
товар, тому зобов'язаний оплатити його
на умовах, визначених у договорі.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від
17.07.2012 р. за №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права", підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону та Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку, та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар.

Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до п.3.3 спірного договору
відповідач зобов'язався проводити
оплату товару на умовах відстрочки
платежу на 90 календарних днів з моменту
поставки товару шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок позивача. Датою оплати
вважається дата зарахування грошових
коштів на банківський рахунок
позивача.

При цьому, датою поставки останньої
партії товару є 30.12.2008 р., що
підтверджується товарно-транспортними
накладними.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач здійснив оплату отриманого
за договором товару на суму 91936698,32 грн.

Судом апеляційної інстанції на
підставі ретельної правової оцінки
наявних у справі документів: договору,
товарно-транспортних накладних,
документів податкової звітності,
платіжних документів достеменно
встановлено та відповідачем будь-якими
доказами не спростовано, що залишок
його заборгованості за поставлену
позивачем продукцію становить 10027295,78
грн., що є у відповідності з умовами
договору та ст. 692 Цивільного кодексу
України безперечною підставою для
задоволення вказаних позовних вимог у
зв'язку з їх обґрунтованістю та
доведеністю.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Договір, згідно зі статтею 629
Цивільного кодексу України, є
обов'язковим для виконання сторонами.

Оскільки факт невиконання та
прострочення грошового зобов'язання
відповідачем є доведеним, у позивача є
всі правові підстави вимагати
стягнення з відповідача передбачених
договором процентів за користування
чужими грошовими коштами на підставі п.
6.2 договору, а також пені, інфляційних
та 30 % річних у відповідності з п. 7.2
договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України у
разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплати
товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право
продавця (постачальника) у разі
несвоєчасної оплати товару покупцем
вимагати від останнього оплати товару
та процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства
(ч. 2 ст. 536 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.6.1 договору сторони погодили,
що у випадку прострочення
відповідачем оплати поставленого
товару поза строком, встановленим у п.
3.3 спірного договору, відповідач
зобов'язався сплатити повну вартість
товару, а також, у відповідності до ст.
692 ЦК України, сплатити проценти за
користування чужими грошовими коштами.

Окрім того, в пункті 6.2 договору сторони
обумовили, що проценти на суму, яка
відповідає вартості несплаченого
товару, складають 1% за кожен день від
цієї суми за весь час відстрочки.

Оскільки відповідач не погасив
заборгованість, яка у нього утворилась
перед позивачем за поставлений товар,
останній нарахував відповідачеві
проценти за користування чужими
грошовими коштами на підставі пункту 6.2
договору, який складає 82424371,31 грн. за
період 822 днів, тобто 276 днів у 2009 р. + 365
днів у 2010 р. + 181 день у 2011 р.

Суд першої інстанції задовольнив
позовні вимоги в зазначеній частині у
повному обсязі, пославшись на те, що
дане нарахування не суперечить вимогам
чинного законодавства України,
відповідає наданому розрахунку,
передбачено умовами договору, тому
позовна вимога в цій частині є
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню, а вказана сума - 82424371,31
грн. - стягненню з відповідача на
користь позивача.

В той же час, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення господарського
суду в частині стягнення процентів за
користування чужими грошовими коштами,
нарахованих згідно з п. 6.2 спірного
договору, не може залишатись без змін,
оскільки, постановляючи рішення в
частині стягнення цих відсотків, суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що умовами вказаного пункту
договору передбачено стягнення
процентів за весь час відстрочки, яка у
відповідності до п. 3.3 договору складає
90 днів, а не за прострочення договору.

При цьому, колегія суддів вважає
необґрунтованими посилання сторін на
помилкове зазначення у п. 6.2 договору
періоду відстрочки. Так, під час
судового розгляду господарським судом
апеляційної інстанції з'ясовано, що
будь-які зміни або виправлення
сторонами договору з цього приводу не
вносились, і жодна із сторін в ході
виконання умов цього договору не
намагалась змінити ці умови договору
або визнати їх недійсними, тому
зазначений пункт договору є чинним
саме у визначеній договором редакції
та, в силу вимог чинного законодавства,
є обов'язковим для виконання.

До того ж, сторони є вільними у
викладенні умов договору на власний
розсуд, у тому числі, у визначенні
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами, що встановлюється
договором, а чинне законодавство не
містить прямої заборони щодо
нарахування процентів саме за період
відстрочки платежу за отриманий товар,
оскільки у цей період відповідач також
користувався чужими грошовими коштами
на умовах відстрочки платежу.

Здійснивши перерахування розміру
процентів за користування чужими
грошовими коштами, виходячи із суми
заборгованості в розмірі 10027295,78 грн.
та з урахуванням визначеного п. 3.3
договору періоду відстрочки платежу 90
календарних днів з моменту поставки
товару, колегія суддів дійшла до
висновку, що позовні вимоги в
зазначеній частині підлягають
задоволенню частково в розмірі 9024566,20
грн., а в частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 73399805,11 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами слід відмовити за
необґрунтованістю та безпідставністю.

Позивачем заявлено до стягнення також
1133221,78 грн. пені, яка нарахована на
підставі п. 7.2 договору.

При цьому, вирішуючи питання щодо
правомірності стягнення з відповідача
пені, нарахованої за прострочення
оплати товару, колегія суддів виходить
з наступного.

Так, в пункті 6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" вказується на те,
що зазначені в статті 536 Цивільного
кодексу України проценти є платою за
користування чужими коштами і це не
позбавляє кредитора права звернутися
до боржника з позовом про стягнення цих
процентів за наявності порушення
боржником грошового зобов'язання, а в
пункті 2.7 цієї постанови зазначено про
те, що застосування пені не виключає
одночасного нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами
(ст. 536 ЦК України) на прострочену суму
оплати товару.

Відповідно до п. 7.2 договору, у випадку
прострочення оплати товару покупець
сплачує постачальнику пеню в розмірі
двох облікових ставок Національного
банку України від несплаченої суми за
кожен день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені, колегія суддів
констатує, що, позивачем з урахуванням
вірного визначення періоду поставки
(остання поставка відбулася 30.12.2008 р.) та
строку оплати товару, встановленого п.
3.3 договору, а також враховуючи вимоги
ч. 6 ст. 232 ГК України, правомірно
нараховано пеню в розмірі 1133221,78 грн. за
період з 31.03.2009 р. по 30.09.2009 р.

Відповідачем до суду апеляційної
інстанції було подано клопотання про
застосування позовної давності за
позовною вимогою щодо стягнення пені у
розмірі 1133221,00 грн. з посиланням на те,
що розгляд справи в суді першої
інстанції було здійснено за
відсутності відповідача з причин
неналежного його повідомлення, що
підтверджується постановою Вищого
господарського суду України від 11.06.2013
р. у даній справі за розглядом
касаційної скарги відповідача на
ухвалу Харківського апеляційного
господарського суду від 18.03.2013 р., якою
встановлено, що представник
відповідача не був присутній під час
слухання справи у суді першої
інстанції,а надіслане рішення було
повернуте на адресу суду, що призвело
до порушення прав та законних
інтересів відповідача.

Так, до вимог про стягнення пені
застосовується строк позовної
давності в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК
України).

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкції за
прострочення виконання зобов'язання
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №10 "Про деякі питання застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів", у суді
апеляційної інстанції заявити про
сплив позовної давності може сторона у
спорі, яка доведе неможливість подання
відповідної заяви в суді першої
інстанції, зокрема у разі, якщо
відповідну сторону не було належним
чином повідомлено про час і місце
розгляду справи місцевим
господарським судом.

Проте, матеріали справи свідчать про
те, що копії ухвал господарського суду
від 06.12.2011 р. про порушення провадження
у справі та відповідних ухвал про
відкладення розгляду справи були
направлені відповідачу за його
юридичною адресою, зазначеною у витягу
з Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
станом на 17.01.2012 р., яка є незмінною на
даний час. Однак, вказана поштова
кореспонденція поверталася з
поштового відділення без виконання з
відміткою "за закінченням терміну
зберігання".

Відповідно до ст. 64 ГПК України у разі
ненадання сторонами інформації щодо їх
поштової адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

При цьому, колегія суддів вважає
необґрунтованими посилання
відповідача на те, що факт його
неналежного повідомлення
підтверджується постановою Вищого
господарського суду України від 11.06.2013
р. у даній справі за розглядом
касаційної скарги відповідача на
ухвалу Харківського апеляційного
господарського суду від 18.03.2013 р.,
оскільки вказаною постановою були
зроблені висновки лише про поважність
причин пропуску строків на апеляційне
оскарження рішення суду першої
інстанції, а також про те, що висновки
апеляційного господарського суду у цій
частині не ґрунтуються на нормах права.
В той же час, Вищим господарським судом
не зроблено жодного висновку щодо
відсутності в матеріалах справи
доказів належного повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи місцевим господарським судом.

За таких обставин, відповідач під час
розгляду справи в суді першої
інстанції був належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи, що є підставою для відмови у
задоволенні заяви про застосування
строків позовної давності.

В зв'язку з зазначеним, рішення
господарського суду в частині
стягнення з відповідача пені в розмірі
1133221,78 грн. є законним та обґрунтованим,
а відповідачем не наведено жодних
правових підстав для звільнення його
від відповідальності від сплати пені
за прострочення оплати товару, а також
жодним чином не спростовано розмір її
нарахування.

Що стосується заявлених до стягнення
2195977,78 грн. інфляційних втрат та 30 %
річних в розмірі 7021854,25 грн., колегія
суддів вважає правомірними висновки
суду першої інстанції щодо наявності
правових підстав для їх стягнення.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

При цьому, сплата трьох процентів
річних від простроченої суми (якщо
інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір процентів
річних. Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру процентів у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів.

Відповідно до п.7.2 договору відповідач
зобов'язався сплатити суму боргу з
урахуванням 30% річних від суми боргу.
Згідно з розрахунком позивача 30% річних
складають 7021854,25 грн., а інфляційні -
2195977,78 грн.

Дані нарахування не суперечать вимогам
чинного законодавства України, вони
відповідають наданому розрахунку, 30%
річних передбачено умовами договору,
тому позовні вимоги в частині
стягнення індексу інфляції та 30% річних
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, а вказані суми
- стягненню з відповідача на користь
позивача.

Колегія суддів вважає безпідставними
наведені відповідачем доводи про те, що
заявлені до стягнення суми процентів,
інфляційних та річних не мають
документальної аргументації та їх
застосування до відповідача є
неправомірним.

Слід зазначити, що стягнення процентів
річних є заходом відповідальності за
порушення грошового зобов'язання і
одночасно, як зазначалося, способом
захисту майнового права та інтересу
кредитора, тобто зобов'язанням
сплатити кошти, тоді як проценти,
зазначені у статті 536 ЦК України, - це
плата за користування чужими коштами.

Підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних процентів
договором або чинним законодавством (в
даному випадку - пунктом 6.2 договору).
Спільним для цих процентів є те, що вони
нараховуються саме у зв'язку з
користуванням чужими коштами.

Положення ж частини 2 статті 625 ЦК
України в частині сплати процентів
річних застосовуються за наявності
порушення грошового зобов'язання. Тому,
зокрема, якщо в законі або в укладеному
сторонами договорі передбачено розмір
процентів за користування чужими
коштами, то це не позбавляє кредитора
права звернутися до боржника з позовом
про стягнення як зазначених процентів,
так і процентів річних (30% річних
передбачено умовами договору) - за
наявності порушення боржником
грошового зобов'язання.

В той же час, застосування передбаченої
договором пені не виключає одночасного
нарахування процентів за користування
чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК
України) на прострочену суму оплати
товару.

Вказане відповідає правовій позиції,
викладеній в постанові Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Також, є помилковою позиція
відповідача, який вважає нараховані
проценти за користування чужими
грошовими коштами, інфляційні та 30%
річних юридичною відповідальністю
одного виду за одне й те саме
правопорушення.

Так, інфляційні та річні входять до
складу грошового зобов'язання і не є
санкціями за невиконання чи неналежне
виконання грошового зобов'язання. В
свою чергу, проценти за користування
грошовими коштами не є ні видом
забезпечення виконання зобов'язання,
ні штрафною санкцією, а є платою за
користування коштами позивача з метою
компенсації кредиторові відсутності в
його обороті грошових коштів у
визначений договором період, в той час,
як пеня є видом забезпечення виконання
грошового зобов'язання та її
нарахування передбачено умовами
договору за прострочення оплати
товару.

Отже, нарахування інфляційних, 30%
річних та процентів за користування
чужими грошовими коштами не
відносяться до одного виду за одне й те
саме правопорушення, а їх одночасне
стягнення не суперечить вимогам
чинного законодавства.

За таких обставин, оскільки факт
невиконання та прострочення грошового
зобов'язання є доведеним, у позивача є
всі правові підстави вимагати
стягнення з відповідача процентів за
користування чужими грошовими коштами
в розмірі 9024566,20 грн. згідно з п. 6.2
договору, пені в розмірі 1133221,78 грн., 2 195
977,78 грн. інфляційних втрат та 30 % річних
в розмірі 7 021 854,25 грн., нарахованих на
підставі п. 7.2 спірного договору.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 34, 36 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Письмовими доказами є
документи i матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення апеляційної скарги
відповідача і наявності фактів для
скасування оскаржуваного рішення в
частині стягнення з відповідача 73399805,11
грн. процентів за користування чужими
грошовими коштами, з прийняттям в цій
частині нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

З огляду на зазначене та керуючись ст.
ст.32 - 34, 43, 99, 101, п. 2 ст. 103, п. п. 1, 4 ч. 1 ст.
104, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Іноземного
підприємства "Торговий дім
"Харківський завод шампанських вин", м.
Харків, задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Харківської області від 02.02.2013 р.у
справі № 5024/2113/2011-5023/10074/11 в частині
стягнення з відповідача 73399805,11 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами скасувати та в цій
частині прийняти нове рішення, яким у
позові про стягнення 73399805,11 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови підписано 28.01.2014
р.

Головуючий суддя
Гетьман Р.А.

Суддя
Лакіза В.В.

Суддя
Шевель О. В.