КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р. Справа№ 5011-7/14930-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Рєпіної Л.О.

Суліма В.В.

За участі представників:

від прокуратури: не з'явився

від позивача: Кононенко В.І. -
представник

від відповідача: Варакіна О.В. -
представник

від третьої особи-1: Яцишен Д.В. -
представник

від третьої особи-2: не з'явився

за участі вільного слухача: ОСОБА_5 -
паспорт НОМЕР_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Банкова 2» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 10.12.2013 року у справі
№5011-7/14930-2012 (Головуючий суддя: Підченко
Ю.О. судді:Головіна К.І., Нечай О.В.)

за позовом: Національної спілки
письменників України

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Банкова 2»

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача:

1) Міністерство культури України

2) Управління охорони культурної
спадщини виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної Адміністрації)

за участю Прокуратури міста Києва

про визнання недійсним договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Національна спілка письменників
України звернулась до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Банкова 2» про
визнання недійсним договору оренди.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.12.2013 року у справі
№5011-7/14930-2012 позов задоволено повністю,
визнано недійсним договір оренди
нежитлових приміщень загальною площею
390,60 кв.м, що знаходяться в Будинку
літераторів українського відділення
літературного фонду СРСР за адресою: м.
Київ, вул. Банкова, 2, укладеного 21.01.2010
між Національною спілкою письменників
України та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Банкова 2»,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, зареєстрованого в
реєстрі за № 80 та вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Банкова 2» подало
апеляційну скаргу до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просить скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
10.12.2013 року по справі № 5011-7/14930-2012 та
прийняти нове рішення у справі, яким в
позові Національної спілки
письменників України відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення суду першої інстанції прийнято
при неповному з'ясуванні обставин, що
мають значення для справи та
неправильно застосовано норми
матеріального права.

У своїй скарзі відповідач зазначає, що
судом першої інстанції не враховано, що
законодавством, чинним на момент
укладення спірного договору, не було
передбачено детального порядку
погоджень про передачу у володіння,
користування та управління об'єктів
культурної спадщини центральним
органом виконавчої влади у сфері
охорони культурної спадщини, а тому у
відповідача були відсутні підстави для
звернення щодо отримання погодження на
оренду спірного приміщення.

Крім того, апелянт зазначає, що
оскільки наказ Міністерства культури і
туризму України про внесення до
Державного реєстру нерухомих пам'яток
України будинку № 2 по вул. Банковій у
місті Києві прийнято 03.02.2010, тобто після
підписання спірного Договору, то на
момент підписання Договору орендоване
приміщення не було пам'яткою
архітектури, а отже, у відповідача був
відсутній обов'язок отримання
погодження Договору з органом охорони
культурної спадщини.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014
апеляційну скаргу прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 04.02.2014.

Представники прокуратури та третьої
особи-2 у судове засідання не з'явились,
про причини неявки суд не повідомили,
про дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, колегія суддів
приходить до висновку про можливість
розгляду справи за відсутності
представників прокуратури та третьої
особи-2.

Представники позивача та третьої особи
письмового відзиву не надали, однак у
судовому засіданні проти її доводів
заперечували, вважаючи її
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню, а рішення суду є законним,
обґрунтованим та таким, що підлягає
залишенню без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, перевіривши
матеріали справи та проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
підлягає скасуванню, а апеляційна
скарга задоволенню з наступних
підстав:

21.01.2010 між Національною спілкою
письменників України (орендодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Банкова 2» (орендар)
було укладено договір оренди нежилих
приміщень (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору
орендодавець зобов'язався передати, а
орендар прийняти в тимчасове платне
користування (оренду) нежилі
приміщення загальною площею 390,60 кв.м,
що знаходяться в будинку Спілки
письменників України за адресою: місто
Київ, вулиця Банкова, будинок № 2, що
складає 20/100 частини від нежилого
будинку заг.пл. - 1931,10 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи,
приміщення належать орендодавцеві на
праві приватної власності, що
підтверджується Свідоцтвом про право
власності від 15.02.1999 виданого на
підставі наказу № 198 від 03.02.1999 та акту
приймання-передачі від 15.02.1999.

За умовами п. 2.1 Договору строк оренди
приміщень починається з дати
підписання цього договору і
закінчується в грудні 2017 р.

Як вбачається з листа Міністерства
культури України № 321/10/55-12 від 19.11.2012
«Про занесення особняка до Державного
реєстру нерухомих пам'яток України»
особняк по вул. Банковій, 2 у м. Києві
наказом Міністерства культури і
туризму України № 58/0/16-10 від 03.02.2010 (у
редакції наказу Міністерства культури
України № 453/0/16-11 від 16.06.2011) занесений
до Реєстру як пам'ятка архітектури
місцевого значення (охоронний № 44-Кв).

03.09.2012 спеціалістом відділу Інспекції
державного контролю з охорони
культурної спадщини Головного
управління охорони культурної
спадщини та головним фахівцем відділу
охорони заповідної території ДІАЗ
«Стародавній Київ» за результатами
перевірки складено акт № 14 про
вчинення правопорушення, у якому
зазначено, що на об'єкті культурної
спадщини, який знаходиться за адресою:
вул. Банкова, 2 у Печерському районі м.
Києва, здійснені порушення
законодавства України у сфері охорони
культурної спадщини, а саме: порушення
п. 1 ст. 18; ст. 23; п. 2, п. 5 ст. 24 Закону
України «Про охорону культурної
спадщини», в частині передачі у
користування приміщень пам'ятки іншій
юридичній особі без погодження з
відповідним органом охорони
культурної спадщини; проведення робіт
з перепланування приміщень;
встановлення рекламних конструкцій
без погодження проектної документації
та дозволу відповідного органу охорони
культурної спадщини, в результаті чого
пошкоджено пам'ятку в частині
планування та архітектурної
композиції фасадів; за відсутності
охоронного договору.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
14.12.2012 у справі № 2а-13729/12/2670 за позовом
Національної спілки письменників
України до Міністерства культури
України, третя особа - ТОВ «Банкова 2»,
про визнання дій (погодження листом від
23.12.2011 № 542/22/51-11 Товариству з обмеженою
відповідальністю «Банкова 2» проектної
документації «Реконструкція з
пристосуванням частини нежитлових
приміщень з прибудовою та влаштуванням
літнього майданчику для розміщення
кафе на 50 місць по вул. Банковій, 2 у
Печерському районі міста Києва»)
протиправними у задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю.

Статтею 1 Закону України «Про охорону
культурної спадщини» визначено, що
пам'ятка - це об'єкт культурної спадщини
національного або місцевого значення,
який занесено до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про охорону культурної спадщини»
державне управління у сфері охорони
культурної спадщини покладається на
Кабінет Міністрів України та
спеціально уповноважені органи
охорони культурної спадщини. До
спеціально уповноважених органів
охорони культурної спадщини, зокрема,
належить Київська міська державна
адміністрація (частина друга цієї
статті).

Згідно до положень п. 16 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про охорону культурної
спадщини» повноваження щодо надання
погодження відчуження або передачі
пам'яток місцевого значення їхніми
власниками чи уповноваженими ними
органами іншим особам у володіння,
користування або управління.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про охорону культурної
спадщини» об'єкти культурної спадщини,
що є пам'ятками, можуть бути відчужені,
а також передані власником або
уповноваженим ним органом у володіння,
користування чи управління іншій
юридичній або фізичній особі за
наявності погодження відповідного
органу охорони культурної спадщини.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, висновок суду першої інстанції
про те, що приміщення будинку № 2 по
вулиці Банкова в місті Києві на момент
укладання Договору оренди було
пам'яткою архітектури відповідно до
Закону України «Про охорону культурної
спадщини», не відповідає обставинам
справи.

Будинок № 2 по вулиці Банкова у місті
Києві наказом Міністерства культури і
туризму України № 58/0/16-10 від 03.02.2010 року
був занесений до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України як пам'ятка
архітектури місцевого значення
(охоронний № 44-Кв), тобто вже після того,
як сторонами було укладено спірний
Договір, а отже, об'єкт спірного
договору - нежилі приміщення загальною
площею 390,60 кв.м., що знаходяться за
адресою: місто Київ, вулиця Банкова,
будинок № 2, станом на дату укладення
Договору оренди (21 січня 2010 року) не
були визнані пам'яткою культурної
спадщини, адже такий статус їм було
присвоєно лише 3 лютого 2010 року.

Щодо посилань суду першої інстанції на
п. 3 Перехідних положень Закону України
«Про охорону культурної спадщини»,
колегія суддів зазначає, що положення
п. З Перехідних положень не виключає
застосування ч. 3 ст. 14 Закону України
«Про охорону культурної спадщини»,
якою передбачено, що центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері охорони культурної
спадщини, видає власнику пам'ятки або
уповноваженому ним органу свідоцтво
про реєстрацію об'єкта культурної
спадщини як пам'ятки, а також п. 4 ст. 17
Закону України «Про охорону культурної
спадщини», яким передбачено, що у
документі, який посвідчує право
власності на пам'ятку, обов'язково
вказуються категорія пам'ятки, дата і
номер рішення про її державну
реєстрацію.

Крім того, у постанові Вищого
господарського суду України від 19.04.2011
у справі № 6/64-58/2 зазначено, що зі змісту
Закону України «Про охорону культурної
спадщини» та Закону України «Про
тимчасову заборону приватизації
пам'яток культурної спадщини»
вбачається, що пам'яткою є об'єкт
культурної спадщини, який занесено до
Державного реєстру нерухомих пам'яток
України.

Крім того закон не передбачає
автоматичного чи безумовного
включення до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України. Таким чином
для застосування до спірного договору
п.1 статті 18 Закону України "Про охорону
культурної спадщини" не вбачається
можливим, так як позивачем не був
виконаний порядок передбачуваний
розділом ІІІ. "Держана реєстрація
обєктів культурної спадщини" Закону
України "Про охорону культурної
спадщини", а також постанова Кабінету
міністрів України від 27.12.2001 року №1760,
якою було затверджено Порядок
визначення категорію пам'яток для
занесення об'єктів культурної спадщини
до державного реєстру нерухомих
пам'яток України.

Сторонами не надано свідоцтва про
реєстрацію об'єкта культурної спадщини
як пам'ятки до моменту укладення
Договору, а крім того, у свідоцтві про
право власності на будинок по вул.
Банкова, 2 в м. Києві від 15.02.1999 відсутні
відомості, що зазначений будинок є
пам'яткою архітектури.

Колегія суддів зазначає, що учасниками
судового процесу не оспорюється статус
будинку № 2 по вул. Банкова як пам'ятки
архітектури, однак застосування
положень ст. 18 Закону України «Про
охорону культурної спадщини» можливе
лише після занесення зазначеного
будинку до Державного реєстру
нерухомих пам'яток України, яке не було
здійснене до моменту укладення
спірного Договору, а відповідно в діях
сторін відсутнє порушення норм щодо
охорони культурної спадщини.

Зокрема відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину. У
разі коли після такого вчинення набрав
чинності акт законодавства, норми
якого інакше регулюють правовідносини,
ніж ті, що діяли в момент вчинення
правочину, то норми такого акта, якщо
він не має зворотної сили,
застосовуються до прав та обов'язків
сторін, які виникли з моменту набрання
ним чинності. Постанова, Пленум Вищого
господарського суду України, від 29.05.2013,
№ 11.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Враховуючи, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів
порушення норм законодавства при
укладенні Договору оренди нежилих
приміщень від 21.01.2010, колегія суддів
приходить до висновку, що підстави для
визнання договору недійсним відсутні,
а рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню.

Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України у
постанові має бути зазначено новий
розподіл судових витрат у разі
скасування чи зміни рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення Господарського суду
міста Києва від 10.12.2013 року у справі №
5011-7/14930-2012 підлягає скасуванню у зв'язку
з невідповідністю висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи, апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Банкова 2»
підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Банкова 2»
задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 10.12.2013 по справі № 5011-7/14930-2012
скасувати.

3. Постановити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити повністю.

4. Стягнути з Національної спілки
письменників України (01024, м. Київ, вул.
Банкова, 2, ідентифікаційний ) на користь (Товариства з
обмеженою відповідальністю «Банкова 2»
(01009, м. Київ, вул. Банкова, 2,
ідентифікаційний ) 573,50
(п'ятсот сімдесят три грн. 50 коп.) грн.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

5. Доручити Господарському суду міста
Києва видати наказ.

6. Матеріали справи № 5011-7/14930-2012
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
установленому законом порядку.

Головуючий суддя
К.В. Тарасенко

Судді
Л.О. Рєпіна

В.В. Сулім