ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2014 р.
Справа № 922/4226/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Яковлева Є.В. (дов. № 248-900 від
28.12.2013)

відповідача - Ляшенко І.І. (дов. б/н від
01.07.2013)

3-ї особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції України, м. Київ
(вх. №3872 Х/3) на рішення господарського
суду Харківської області від 04.12.13 р. у
справі № 922/4226/13

за позовом Державного підприємства
завод "Електроважмаш" м. Харків

3-я особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: Державна фінансова інспекція
України, м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зната" м. Харків

про стягнення 28 518,16 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Державне підприємство завод
"Електроважмаш", звернувся до
господарського суду Харківської
області із позовною заявою про
стягнення з відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю "Зната"
грошових коштів у розмірі 28 518,16 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 04.12.13 р. по
справі № 922/4226/13 ( суддя Светличний Ю.В.)
в позові відмовлено.

Державна фінансова інспекція України з
рішенням господарського суду
Харківської області не погодилася,
звернулася до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права просить
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 04.12.13 р. та
прийняти нове рішення по справі, яким
задовольнити позовні вимоги
Державного підприємства завод
"Електроважмаш" про стягнення коштів у
сумі 28518,16 грн. у повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції по
справі заявник скарги посилається на
те, що при проведенні перевірки
Державною фінансовою інспекцією було
встановлено, що в порушення п. 9.10.
Правил визначення вартості робіт по
ремонту основних фондів підприємств,
підпорядкованих Міністерству
промислової політики України (ВБН
Д.1.1-3.1.-2001) затверджених наказом
Мінпромполітики України від 19.01.2001 №16
відповідач застосував усереднений
розмір адміністративних витрат по
актах виконаних робіт (форми КБ-2В)у
завищеному розмірі, що призвело до
завищення вартості виконаних
підрядних робіт за ревізійний період
на суму 28 518,16 грн. На думку скаржника,
підписані сторонами акти
прийому-передачі виконаних робіт не є
безперечним свідченням того, що роботи
були виконані у повному обсязі. Також,
Державна фінансова інспекція вважає,
що актом ревізії від 19.12.2011 року № 06-21/20
зафіксовано, що виконавцем роботи не
виконані належним чином.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не
надав, в судовому засіданні його
представник погоджується з рішенням
господарського суду Харківської
області від 04.12.2013 у справі № 922/4226/13

Представник відповідача в судовому
засіданні проти доводів викладених в
апеляційній скарзі заперечує, просить
залишити рішення без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення.

Державна фінансова інспекція України
своїм правом на участь при розгляді
апеляційної скарги не скористалась,
причини її неявки суду невідомі, про
час та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином, що
підтверджується повідомленням за №
019043 про вручення поштового
відправлення уповноваженій особі
Державної фінансової інспекції.

Враховуючи те, що судом апеляційної
інстанції створено всі необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, вжито заходи для
належного повідомлення учасників
судового процесу про час та місце
розгляду справи, колегія суддів вважає
за можливе розглянути справу без
участі представника третьої особи за
наявними у ній матеріалами у
відповідності до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених статтею 101
Господарського процесуального кодексу
України, перевіривши наявні у справі
матеріали на предмет їх юридичної
оцінки судом першої інстанції,
проаналізувавши правильність
застосування господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
заслухавши пояснення представників
сторін, колегія суддів дійшла висновку
про залишення апеляційної скарги без
задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
07.06.2010 між ДП завод "Електроважмаш"
(позивач, або замовник) та ТОВ "Зната"
(відповідач, або підрядник) було
укладено договір підряду №1/06 (далі по
тексту - договір), згідно якого замовник
доручає, а підрядник зобов'язується на
власний ризик виконати роботи у
відповідності до умов цього договору.
Замовник зобов'язується прийняти цю
роботу та оплатити її.

Відповідно до п. 1.2 договору предметом
підряду за цим договором є ремонтно-
будівельні роботи корпусу №20, а саме:
кабінетів №210, №338, №302, №326, №328, №335,
№306, №347/2, №307А, №301, №303, №308, №313, №341,
№121, №211А, №227, №327, №501, №512, №517, №524,
№501А, №502, №502А, №502Б, №503, №503А, №504,
№505А, №505Б, коридору другого корпусу
лівого крила, коридору та сходової
площадки 3-го поверху правого крила,
жіночого туалету правого крила (2-й, 3-й,
4-й поверхи), чоловічого туалету правого
крила (2-й, 3-й, 4-й поверхи), музею (1-й
поверх) коридору лівого крила (1-й
поверх), технічних приміщень та
комбінату харчування (душова та
санвузол, кабінет завідуючого
виробництвом, роздягальня, коридор,
жіночий туалет, коридор, куховарня та
зала дирекції, мийна столового посуду,
обідня зала та буфет).

Згідно приписів договору №1/06 від 07.06.2010
виконання робіт, оформлюється актом
здачі-приймання наданих послуг, який
підписується сторонами по договору.

Матеріалами справи підтверджено, що
умови зазначених договорів підряду
сторонами виконані у повному обсязі, що
підтверджують оформлені належним
чином акти приймання виконаних робіт
30.06.2010 р., 20.07.2010 р., 31.08.2010 р., 30.09.2010 р.,
28.10.2010 р., 29.10.2010 р., 22.11.2010 р., 23.11.2010 р.,
02.12.2010 р., 29.12.2010 р., 30.12.2010 р., 06.06.2011 р.

Згідно до актів приймання виконаних
будівельних робіт до договору підряду
№1/06 від 07.06.2010 р. загальна сума
виконаних робіт по договору становить
З 179 318,44 гривень.

Відповідно до п. 5.1 договору замовник
має право здійснити авансування
виконуваних робіт в розмірі 30
відсотків, що становить 1 140 398,81 грн.

Згідно п. 5.2 договору остаточний
розрахунок за виконані роботи,
обумовлені цим договором повинні бути
здійснені замовником протягом 90
(дев'яносто) банківських днів, в розмірі
70 (сімдесят) відсотків з моменту
підписання сторонами акту здачі-
приймання наданих послуг, що становить
2 660 930,56 грн., за умови виконання п. 3.4 та
4.2 цього договору.

Матеріали справи свідчать про те, що ДП
завод "Електроважмаш" на виконання умов
договору було здійснено оплату в
розмірі 3 179 318,44 грн., що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями,
які знаходяться в матеріалах справи.

Отже, сторони виконали свої
зобов'язання за договором.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що під час проведення Державною
фінансовою інспекцією України (третя
особа) ревізії фінансово-господарської
діяльності Державного підприємства
завод "Електроважмаш" за період з 01.06.2009
р. по 01.07.2011 р. інспекторами
перевіряючого органу встановлено, що
відповідачем завищено вартість
виконаних робіт по договору № 1/06 від
07.06.2010 на суму 28 518,16 гривень у зв'язку з
неправильним застосуванням
усередненого розміру адміністративних
витрат по актах виконаних робіт, а саме
з порушенням п. 9.10 Правил визначення
вартості робіт по ремонту основних
фондів підприємств, підпорядкованих
Міністерству промислової політики
України (ВБН Д. 1.1-3.1-2001) затверджених
Наказом Мінпромполітики України від
19.01.2001 №16. Вказані обставини
відображено уповноваженими особами
Державної фінансової інспекції
України в Акті ревізії від 19.12.2011 №06-21/20
та в додатку до Акту.

Таким чином, позивач вважає, що
внаслідок здійснення відповідачем
невірного розрахунку кошторису,
позивачем було надмірно сплачено на
користь відповідача грошові кошти в
розмірі 28518,16 грн., та згідно з
положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу
України зазначені грошові кошти ТОВ
"Зната" повинно повернути ДП завод
"Електроважмаш".

Вказані обставини стали підставою для
звернення позивача з позовом до
господарського суду про стягнення з
відповідача безпідставно сплачених
коштів у розмірі 25281,21 грн.

Вирішуючи даний господарський спір суд
першої інстанції виходив з того, що
предметом даного господарського спору
є обов'язок відповідача відшкодувати
позивачу шкоду завдану завищенням
вартості робіт, що виконувались ним
згідно договору № 1/06 від 07.06.2010 року.

Застосувавши до даних правовідносин
норми ст. 22 Цивільного кодексу України,
ст. 224 Господарського кодексу України,
місцевий господарський суд дійшов
висновку, що позивачем не доведено
заподіяння відповідачем збитків, а
також зазначив про те, що акт складений
Державною фінансовою інспекцією
України, без врахування наявних в
матеріалах справи первинних
документів, не є підставою для
стягнення з відповідача відповідної
грошової суми, в зв'язку з чим позовні
вимоги визнані судом необґрунтованими,
не доведеними документально
матеріалами справи та такими, що
задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відсутність підстав
задоволення позову з огляду на
наступне.

Підставою виникнення у сторін певних
прав та обов'язків є укладений між ними
договір підряду № 1/06 від 07.06.2010 р.

Відповідно до частини 1 статті 837
Цивільного кодексу України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Аналогічне
положення міститься в приписах статті
193 Господарського кодексу України.

На підставі вивчення матеріалів справи
колегією суддів встановлено, що факт
виконання та обсяги виконаних робіт
підрядником підтверджуються,
залученими до матеріалів справи актами
виконаних підрядних робіт по формі
КБ-2в.

Отже, свої зобов'язання за договорам
відповідач виконав в повному обсязі,
претензій щодо невиконання чи
неналежного виконання відповідачем
своїх договірних зобов'язань позивачем
заявлено не було.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно
позовної заяви Державного
підприємства завод "Електроважмаш"
предметом позовних вимог є стягнення з
відповідача безпідставно отриманих
коштів згідно з положеннями ст. 1212
Цивільного кодексу України.

Так, ст. 1212 ЦК України передбачено, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути це
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала. Із
змісту ст. 1212 ЦК України вбачається, що
підставою виникнення зобов'язання,
визначеного даною нормою, є сукупність
наступних умов: набуття (збереження)
майна (майном є також грошові кошти)
однією особою за рахунок іншої;
відсутність для цього підстав, або коли
така підстава згодом відпала.

Як встановлено матеріалами справи,
відповідач набув кошти від позивача на
підставі договору підряду в рахунок
оплати виконаних робіт, а відтак,
відповідач, в силу ст. 1212 ЦК України не є
особою, яка набула спірні грошові кошти
без достатньої правової підстави.

Таким чином, викладені позивачем
вимоги не мають правових підстав для
задоволення.

Також, слід зазначити, що в контексті
статті 1 ГПК України та статті 3 ЦК
України, кожна особа має право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів. Тобто,
названими статтями встановлено, що
позивач має право на подання позову
лише в тому разі, коли діями
відповідача порушується право чи
інтереси безпосередньо позивача, а не
взагалі з будь-яких питань, де, як
вважає позивач, є порушення норм
чинного законодавства.

Отже, для звернення до суду з позовом,
заявник повинен обґрунтувати не лише
порушення відповідачами положень
чинного законодавства, а і свій
матеріально-правовий інтерес.

Звертаючись до господарського суду,
позивач посилається на обставини
відображено уповноваженими особами
Державної фінансової інспекції
України в Акті ревізії від 19.12.2011 №06-21/20
та в додатку до Акту.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що
сам по собі акт документальної ревізії
фінансово-господарської діяльності,
складений Державною фінансовою
інспекцією України, яким встановлено
завищення відповідачем вартості
виконаних підрядних робіт за договором
підряду № 1/06 від 07.06.2010 на суму 28518,16
грн., не може бути підставою для
задоволення позовних вимог, оскільки
згідно ст. 15 Закону України «Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні»
законні вимоги службових осіб органу
державного фінансового контролю є
обов'язковими для виконання
службовими особами об'єктів, що
контролюються.

Отже, довідка органу фінансового
контролю чи акт перевірки може бути
підставою для вчинення відповідних
процесуальних дій посадовими особами
(зокрема - пред'явлення відповідного
позову до суду), однак не позбавляє
відповідну особу процесуального
обов'язку доводити свої вимоги
належними та допустимими доказами.

Колегія суддів відхиляє твердження
заявника апеляційної скарги про те, що
підставою для повернення коштів є ті
обставини, що Державною фінансовою
інспекцією України під час проведення
перевірки було встановлено, що в
порушення п. 9.10. Правил визначення
вартості робіт по ремонту основних
фондів підприємств, підпорядкованих
Міністерству промислової політики
України (ВБН Д.1.1-3.1.-2001) затверджених
наказом Мінпромполітики України від
19.01.2001 №16 відповідач застосував
усереднений розмір адміністративних
витрат по актах виконаних робіт (форми
КБ-2В)у завищеному розмірі, що призвело
до завищення вартості виконаних
підрядних робіт за ревізійний період
на суму 28 518,16 грн.

Так, за умови існування між сторонами
договірних правовідносин, посилання
на висновки перевірки Державної
фінансової інспекції України, як на
підставу для задоволення позовних
вимог, є неправомірними. Виявлені
контролюючим органом порушення не
впливають на умови укладеного між
сторонами договору і не можуть їх
змінювати.

У той же час, виявлення вказаних
порушень може бути підставою для
притягнення до відповідальності
посадових осіб у встановленому чинним
законодавством порядку.

Враховуючи встановлені обставини, суд
першої інстанції, з яким погоджується
суд апеляційної інстанції, дійшов
правильного висновку про
необґрунтованість заявлених вимог.

Колегія суддів також зазначає, що
доводи апеляційної скарги Державної
фінансової інспекції України не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду справи в апеляційному
порядку, а також не мають правових
підстав для задоволення викладених в
апеляційній скарзі вимог.

Разом з цим слід зазначити, про те, що,
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог місцевий господарський суд надав
власну кваліфікацію спірним
правовідносинам, пославшись на те, що
предметом спору у даній справі є
обов'язок відповідача відшкодувати
позивачу шкоду завдану завищенням
вартості виконаних за договором
підряду робіт, в той час, як позивачем
була заявлена вимога про стягнення
грошових коштів з посиланням на
положення ст. 1212 Цивільного кодексу
України.

Однак, якщо помилка місцевого
господарського суду у застосуванні
норм матеріального права не вплинула
на загальну правову оцінку обставин
справи та на правильність судового
висновку щодо вирішення спору, то у
суду апеляційної інстанції немає
підстав для скасування відповідного
судового рішення. Водночас апеляційний
господарський суд у мотивувальній
частині своєї постанови не лише вправі,
а й повинен зазначити власну правову
кваліфікацію спірних відносин та
правову оцінку обставин справи. Що ж до
порушення або неправильного
застосування місцевим господарським
судом норм процесуального права, то
згідно з частиною другою статті 104 ГПК
воно може бути підставою для
скасування або зміни рішення названого
суду лише за умови, якщо це порушення
призвело до прийняття неправильного
рішення (пункт 32 інформаційного листа
ВГСУ від 13.08.2008 р. N 01-8/482 " Про деякі
питання застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року ").

З огляду на викладене, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що помилкове застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального права, які регулюють
порядок відшкодування збитків, не
призвело до прийняття неправильного по
суті рішення, що дає підстави залишити
рішення господарського суду
Харківської області 04.12.2013 р. без змін,
хоча і з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, 102, п. 1 ст.
103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної
фінансової інспекції України залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 04.12.2013 року у
справі № 922/4226/13 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 27 січня 2014 року

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.