ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

05 лютого 2014 року
Справа № 913/37/14

Провадження №9/913/37/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Богдан-Лізинг", м.
Київ

до Міського комунального підприємства
"Лугаснькелектротранс", м. Луганськ

про стягнення 1 448 991 грн. 61 коп.

Суддя Ворожцов А.Г.

секретар судового засідання Берещенко
Н.Ю.

в присутності представників:

від позивача - Любчик У.В., дов. № 54 від
19.06.13,

від відповідача - Самарський А.А., дов. №
15/109-01 від 02.01.14

в с т а н о в и в:

суть спору: позивач, ТОВ "Богдан-Лізинг",
звернувся з позовною заявою, в якій
просить стягнути з відповідача
заборгованість з лізингових платежів
та штрафних санкцій за договором
фінансового лізингу № 091-10/АВТ від 25.10.10
сумі 1448991,61 грн., що складається із:

- заборгованості за платежем, що
відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмету лізингу - 1256104,53 грн.,

- винагороди (комісії) - 163634,71 грн.,

- пені за період з 26.09.13 по 25.12.13 в сумі
27303,82 грн.,

- інфляційні втрати - 1948,55 грн.

У судовому засіданні 05.02.14 представник
позивача звернувся до суду із заявою
про зменшення позовних вимог у зв'язку
з частковим погашенням боргу
відповідачем після подачі позову.

Позивач просить стягнути з відповідача
1 176 342,36 грн., у т.ч.:

- заборгованість за платежем, що
відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмету лізингу - 983455,28 грн.,

- винагорода (комісія) - 163634,71 грн.,

- пеня за період з 26.09.13 по 25.12.13 в сумі
27303,82 грн.,

- інфляційні втрати - 1948,55 грн.

Оскільки позивач скористався своїм
правом щодо зменшення розміру позову,
наданим йому статтею 22 ГПК України, суд
розглядає спір з урахуванням поданої
заяви.

Вимоги позивача ґрунтуються на
укладеному з відповідачем договорі
фінансового лізингу № 091-10/АВТ від 25.10.10
та додатковому договору № 1 від 10.01.11 до
лізингового договору, згідно з яким
позивач є лізингодавцем, а відповідач -
лізингоодержувачем.

Предметом договору фінансового
лізингу є транспортні засоби, які
згідно актів приймання-передачі від
11.11.10 та від 30.11.10 в загальній кількості
10 одиниць були передані в користування
відповідачу на строк 60 місяців з
моменту підписання актів
приймання-передачі.

В порушення договору за відповідачем
виникла заборгованість з лізингових
платежів, станом на 26.12.13 прострочення
платежів за договором складає 154 дні.

За умовою п. 11.3 договору відповідачу
нарахована пеня в сумі 27303,82 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК
України відповідачу нараховані
інфляційні втрати в сумі 1948,55 грн.

Відповідач, МКП "Луганськелектротранс",
проти позову заперечує, про що виклав у
листі від 22.01.14 за № 15/109-63, суть якого
зводиться до наступного.

Підприємство відповідача є
комунальним підприємством, власником
якого є територіальна громада м.
Луганська в особі Луганської
міськради.

Фінансування Програми розвитку
інфраструктури міського транспорту, в
тому числі електротранспорту на 2007 - 2015
року, затв. рішенням Луганської
міськради від 31.10.07 № 25/1, здійснюється в
межах затвердженого міського бюджету,
а усі грошові кошти на визначені цілі
перераховуються міською радою на
спеціально відкриті рахунки у
Державній казначейській службі, оплата
послуг лізингу за спірним договором
також здійснюється через тер
відділення ДКСУ.

Однак платіжні доручення щодо сплати
коштів за договором, які передавались
згідно з графіком лізингових платежів,
не були перераховані казначейською
службою, про що було повідомлено
позивача та надіслано йому листа щодо
настання форс-мажорних обставин.

Оцінивши матеріали справи, вислухавши
доводи представника позивача та
позицію відповідача, суд дійшов
наступного висновку.

Спір виник через невиконання
відповідачем грошового зобов'язання за
договором фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України
"Про фінансовий лізинг" за договором
фінансового лізингу лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ
у продавця (постачальника) відповідно
до встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати
її у користування
лізингоодержувачу на визначений
строк не менше одного року за
встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 1 ст. 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" передбачено, що
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Пунктом 1 ст. 627 ЦК України передбачено,
що, відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно п. 4 ст. 179 ГК України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Статтею 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. При цьому
лізингові платежі можуть включати:
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Судом встановлено, що між позивачем та
відповідачем було укладено договір
фінансового лізингу № 091-10/АВТ від 25.10.10
(а.с 15 - 29) та додатковий договір № 1 від
10.01.11 до лізингового договору (а.с. 30 - 31),
згідно з якими позивач є лізингодавцем,
а відповідач - лізингоодержувачем.

Предметом договору фінансового
лізингу є транспортні засоби
(тролейбуси марки "Богдан"), які згідно
актів приймання-передачі від 11.11.10 (а.с.
34 - 35) в кількості 5 одиниць на суму 7 млн.
800 тис. грн. та від 30.11.10 (а.с. 32 - 33) в
кількості 5 одиниць на суму 7 млн. 800 тис.
грн. були передані в користування
відповідачу на строк 60 місяців з
моменту підписання актів
приймання-передачі.

Умовою п. 4.1 договору на відповідача
покладено обов'язок щодо своєчасної та
повної сплати лізингових платежів
відповідно до графіку (додаток № 1) та
на умовах договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Однак за відповідачем у період з 26
червня по 25 грудня 2013 року виникла
заборгованість з лізингових платежів,
що включають платіж, що відшкодовує
(компенсує) частину вартості предмета
лізингу, в сумі 1256104,53 грн. та за період х
26 вересня по 25 грудня 2013 року
винагороду (комісію) лізингодавця за
отриманий в лізинг предмет лізингу в
сумі 163634,71 грн., загалом - 1419739,24 грн.

Зважаючи на часткове погашення боргу
на момент судового розгляду основна
заборгованість за платежем, що
відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмету лізингу, складає
983455,28 грн.

Станом на 26.12.13 прострочення платежів
за договором складає 154 дні, лізинговий
платіж не був сплачений з 25 липня 2013
року, при цьому за кожний розрахунковий
період відповідачу виставлялися
відповідні рахунки.

Умовою п. 11.3 договору передбачено, що у
випадку прострочення сплати або сплати
не в повному обсязі відповідач має
сплатити позивачу пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період прострочення, від
несплаченої суми за кожен день
прострочення до повного погашення
заборгованості.

За цією умовою відповідачу за період з
26.09.13 по 25.12.13 нарахована пеня в сумі
27303,82 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК
України відповідачу нараховані
інфляційні втрати в сумі 1948,55 грн.

Відповідач у своїх запереченнях
посилається на настання форс-мажорних
обставин, які пов'язані з відмовою
казначейської служби перераховувати
кошти в межах спірного договору за
платіжними дорученнями, які
передавались цій службі згідно з
графіком лізингових платежів.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 617
ЦК України.

Таким чином, підставою для звільнення
від господарсько-правової
відповідальності, на відміну від
цивільно-правової відповідальності, є
обставина, яка характеризується
одночасно як ознакою надзвичайності,
так і ознакою невідворотності.

Норма ч. 2 ст. 218 встановлює загальне
правило, за яким учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання за наявності його вини.
Вказану норму в частині
відповідальності слід застосовувати з
урахуванням правила абз. 1 ч. 1 ст. 614 ЦК
України, згідно з яким особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Спірний договір містить розділ 12
Обставини непереборної сили, яким
врегульовані відносини сторін у разі
виникнення надзвичайних і
невідворотних обставин.

За умовою п. 12.1 договору якщо сторона
доведе, що належне виконання
зобов'язань виявилося неможливим
внаслідок непереборної сили, не
відповідає перед іншою стороною. Крім
мораторію органів влади і управління
тощо до обставин непереборної сили
сторони віднесли й інші обставини, які
сторони не могли передбачити, уникнути
або усунути шляхом вжиття необхідних
та достатніх заходів.

Пунктом 12.2 договору передбачено, що
сторона, що потрапила під вплив
обставин непереборної сили,
зобов'язана письмово повідомити про це
іншу сторону не пізніше 10 календарних
днів з дня настання таких обставин.

Відповідачем надані докази письмового
повідомлення позивача про наявність
таких обставин та вжиття необхідних та
достатніх заходів, направлених на
уникнення та усунення цих обставин,
зокрема, лист на адресу позивача від
24.09.13, лист-звернення до Управління ДКЗ
України у Жовтневому р-ні м. Луганську
від 12.09.13, лист-відповідь казначейської
служби від 17.09.13 тощо (а.с. 102 - 108, 118 - 130).

Враховуючи наведені вище норми та
фактичні обставини, які встановлені
під час судового розгляду справи, суд
вважає, що відповідачем надано
належних та достатніх доказів того, що
він потрапив під дію обставин
непереборної сили та ужив усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення (йдеться про грошове
зобов'язання), крім того, попередив про
це позивача належним чином.

За таких обставин суд не вбачає підстав
для застосування до відповідача
господарсько-правової
відповідальності у вигляді стягнення
пені за період з 26.09.13 по 25.12.13 в сумі
27303,82 грн.

Щодо нарахованої позивачем суми
інфляційних збитків в розмірі 1948,55 грн.,
суд звертає увагу відповідача на те, що
нарахування інфляційних збитків не є
мірою господарсько-правової
відповідальності, а тому на стягнення
інфляційних збитків не
розповсюджуються норми ч. 2 ст. 218 ГК
України та абз. 1 ч. 1 ст. 614, ч. 1 ст. 617 ЦК
України, отже вимога про стягнення суми
інфляційних нарахувань підлягає
задоволенню, оскільки пред'явлена
правомірно.

Щодо клопотання відповідача про
звільнення його від відшкодування
судового збору, поклавши обов'язок щодо
його відшкодування на казначейську
службу, суд звертає увагу відповідача
на те, що процесуальним законом це не
передбачено (ст. 49 ГПК України), а тому у
задоволенні цього клопотання слід
відмовити.

Судові витрати покладаються на
відповідача пропорційно задоволеним
вимогам.

Виходячи з фактичних обставин,
керуючись ст.ст. 47-1, 49, 82, 84, 85 ГПК
України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача, Міського
комунального підприємства
"Лугаснькелектротранс", 91005, м. Луганськ,
вул. Фрунзе, буд. 130, код 03328058, на користь
позивача, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Богдан-Лізинг", 04176, м.
Київ, вул. Електриків, буд. 26, корп. 87, код
32960732, заборгованість з лізингових
платежів за договором фінансового
лізингу № 091-10/АВТ від 25.10.10 сумі 1 176 342,36
грн., що складається із заборгованості
за платежем, що відшкодовує (компенсує)
частину вартості предмету лізингу -
983455,28 грн., винагороди (комісії) - 163634,71
грн., інфляційних втрат - 1948,55 грн., крім
того, витрати зі сплати судового збору
в сумі 23526,85 грн.

3. У задоволенні вимоги про стягнення
пені в сумі 27303,82 грн. відмовити.

Наказ видати після набрання законної
сили даним рішенням.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено і
підписано 05.02.14.

Суддя
А. Г. Ворожцов