Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "23" січня 2014 р.
Справа № 906/1646/13

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Давидюка В.К.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - паспорт НОМЕР_1

ОСОБА_2 - адвокат, посв.
НОМЕР_3 від 08.10.12р.

ОСОБА_3 - адвокат, посв.
НОМЕР_4 від 08.10.12р.

від 1-го відповідача: Філімончук Г.М. -
дов. №92 від 28.11.13р.

ОСОБА_7 - директор,
паспорт НОМЕР_2

від 2-го відповідача: не з'явився

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом ОСОБА_1 (м.Київ)

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Геозвягель"
(м.Новоград-Волинський);

2. ОСОБА_6 (м. Новоград-Волинський)

про визнання недійсним договору від
15.04.2012р.; договору від 02.10.2012р.; договору
від 30.01.2013р.

Строк розгляду спору продовжено за
клопотанням сторони у відповідності до
ч.3 ст. 69 ГПК України.

В судовому засіданні 22.01.14р.
оголошувалась перерва до 23.01.14р. на
підставі ст. 77 ГПК України.

Позивач звернувся до господарського
суду Житомирської області з позовом
про визнання недійсними договорів
позики, укладених між відповідачами, а
саме: договору позики від 15.04.12р. на суму
50000,00 грн., договору позики від 02.10.12р. на
суму 80000,00 грн. та договір позики від
30.01.13р. на суму 10000,00 грн., а також про
застосування до недійсних правочинів
принципи реституції шляхом стягнення з
2-го відповідача - ОСОБА_6 на користь 1-го
відповідача - ТОВ "Геозвягель" 140000,00 грн.

Позивач та його представники в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали в повному обсязі з підстав,
викладених в позовній заяві та у
письмових поясненням по справі.
Просили суд задовольнити позов.

Представники 1-го відповідача в
засіданні суду проти позову
заперечували з підстав, зазначених у
відзиві на позовну заяву. Просили суд
відмовити в задоволенні позову.

2-ий відповідач в судове засідання не
з'явився, надіслав до суду клопотання, в
якому просить суд розглядати справу
без його участі. Позовні вимоги не
визнає в повному обсязі та просить
відмовити в їх задоволенні.

Справа розглядається за наявними в ній
матеріалами у відповідності до ст. 75
ГПК України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається протоколу №1 загальних
зборів учасників Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Геозвягель" від 23.11.11р. (а.с.170), учасники
ОСОБА_7 та ОСОБА_1 вирішили створити
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Геозвягель",
затвердили Статут товариства та обрали
директором ОСОБА_7

05.12.11р. державним реєстратором
виконавчого комітету
Новоград-Волинської міської ради
Житомирської області проведено
державну реєстрацію юридичної особи -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Геозвягель", номер
запису 0000715 (а.с.79).

Згідно із п. 8.1 Статуту ТОВ "Геозвягель"
(а.с.79-86), для забезпечення діяльності
товариства за рахунок вкладів
учасників створюється статутний
капітал у розмірі 2000,00 грн. Частка
кожного з учасників складає 50%, що
становить 1000,00 грн.

Метою діяльності товариства є
отримання прибутку від господарської
діяльності товариства (п.6.1 Статуту).

15.04.12р., 02.10.12р. та 30.01.13р. між Товариством
з обмеженою відповідальністю
"Геозвягель" (позикодавець, 1-ий
відповідач) в особі директора ОСОБА_7,
що діяв на підставі Статуту, та ОСОБА_6
(позичальник, 2-ий відповідач) укладено
договори позики (а.с.75-77), згідно умов
яких позикодавець надає позичальнику
безпроцентну поворотну споживчу
позику на власні потреби в розмірі,
встановленому п.п. 2.1 даних договорів, а
позичальник зобов'язаний повернути
позику позикодавцю в повному обсязі
(п.п.1.1 договорів).

Про укладення вказаних договорів
позики позивач дізнався із акту про
результати позапланової виїзної
документальної перевірки ТОВ
"Геозвягель" з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.01.2012 по 30.06.2013 №628/22-00/37808277 від 26.09.2013р.

Відповідно до п.п.2.1 договорів, сума
споживчої позики за договором від
15.04.12р. становить 50000,00 грн.; за договором
від 02.10.12р. - 80000,00 грн.; за договором від
30.01.13р. - 10000,00 грн.

Додатковою угодою № 1 від 30.08.2012р. до
договору позики від 15.04.2012р., п. 2.1.
Договору позики викладено в новій
редакції, а саме, "Сума споживчої
позики за договором становить 55 500
грн."

Додаткова угода є невід'ємною
частиною Договору позики від 15.04.2012р.

Позика за даними договорами є
поворотною та безпроцентною. Проценти
за позикою не нараховуються та не
сплачуються (п.п.2.2 договорів).

Пунктами 5.2 зазначених договорів
передбачено, що сума позики підлягає
поверненню шляхом її зарахування на
поточний рахунок позикодавця чи
внесення до каси підприємства.

Датою повернення позики по договору
від 15.04.12р. є 15.04.13р.; по договору від
02.10.12р. - 04.10.13р.; по договору від 30.01.13р. -
30.01.14р. (п.п. 4.1 договорів).

Згідно п.п. 7.1 договорів, вони діють до
повного виконання позичальником своїх
зобов'язань за договорами.

На виконання вищевказаних договорів
ТОВ "Геозвягель" було видано ОСОБА_6
позику в сумі 139980,00 грн., що
підтверджується видатковими касовими
ордерами (а.с.36-59).

Слід зазначити, що 2-ий відповідач
повернув в касу підприємства отриману
позику, про що свідчать прибуткові
касові ордери (а.с.60-74).

Крім того, додатковою угодою №1 від
06.08.13р. до договору позики від 30.01.13р.
його сторони погодили припинення дії
вказаного договору з 06.08.13р.

В обгрунтування заявленого позову
позивач зазначає, що директор ТОВ
"Геозвягель" ОСОБА_7 не мав необхідного
обсягу цивільної дієздатності під час
укладання вищезазначених договорів
позики.

Зокрема, зазначено, що директор 1-го
відповідача діяв всупереч вимог
Статуту товариства, без згоди
загальних зборів учасників товариства,
чим порушив корпоративні права
позивача на управління товариством та
отримання доходів (дивідендів) від
господарської діяльності, оскільки
відповідно до п.16.3 Статуту товариства
у директора ТОВ "Геозвягель" обмежені
права щодо укладання правочинів на
суму більше 50% статутного капіталу
товариства, що в грошовому виразі
складає 1000,00 грн.

Позивач вказує, що укладення
директором Товариства правочинів на
суму більше 1000,00 грн. потребує рішення
його Вищого органу - загальних зборів
учасників товариства, тому директор
позивача при укладенні оспорюваних
договорів діяв з перевищенням
повноважень.

Також позивачем зазначено, що загальні
збори щодо прийняття рішення про
укладання договорів позики не
проводились, а сума позики за угодами
склала 140000,00 грн., що перевищує 50%
статутного капіталу товариства.

Обгрунтовуючи свої вимоги
вищевикладеними обставинами, позивач
звернувся з даним позовом до суду, в
якому просить визнати недійсними
укладені між відповідачами договори
позики та застосувати реституцію
(шляхом стягнення з 2-го відповідача
140000,00 грн.).

Слід зазначити, що даний спір
підвідомчий господарським судам,
оскільки відповідно до підпункту 1.1. п.1
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", з урахуванням приписів
статей 1, 12 Господарського
процесуального кодексу України справи
зі спорів, пов'язаних з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними, розглядаються
господарськими судами за одночасної
наявності двох умов: якщо ці спори
виникають з цивільних (частина перша
статті 1 Цивільного кодексу України)
або господарських (стаття 3
Господарського кодексу України)
відносин, у тому числі з корпоративних,
та суб'єктний склад сторін спору
відповідає вимогам статті 1 ГПК).

Якщо чинне законодавство прямо не
визначає кола осіб, які можуть бути
позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням правочинів недійсними,
господарському суду для вирішення
питання про прийняття позовної заяви
слід керуватися правилами статей 1 і 2
ГПК. Отже, крім учасників правочину
(сторін за договором), а в передбачених
законом випадках - прокурора, державних
та інших органів позивачем у справі
може бути будь-яке підприємство,
установа, організація, а також фізична
особа, чиї права та охоронювані законом
інтереси порушує цей правочин (п.2.10
зазначеної постанови ПВГУ).

Пунктом 51 постанови Пленуму ВСУ №13 від
24.10.2008 "Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" визначено, що
законом не передбачено право акціонера
(учасника) господарського товариства
звертатися до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва. На цій підставі
господарським судам належить
відмовляти акціонерам (учасникам)
господарського товариства в
задоволенні позову про укладення,
зміну, розірвання чи визнання
недійсними договорів та інших
правочинів, вчинених господарським
товариством. Спори цієї категорії є
підвідомчими (підсудними)
господарським судам незалежно від їх
суб'єктного складу на підставі пункту 4
частини першої статті 12 ГПК, якщо
акціонер (учасник) господарського
товариства обґрунтовує відповідні
позовні вимоги порушенням його
корпоративних прав.

При цьому у справі №5023/5570/12 ВГС України
погодився з висновками апеляційного
господарського суду про те, що
незалежно від суб'єктного складу
учасників судового процесу спір про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, укладеного між ТОВ та
фізичною особою, у зв'язку з порушенням
його корпоративних прав на підставі п.4
ч.1 ст. 12 ГПК України є підвідомчим
господарському суду. Аналогічна
правова позиція викладена в постановах
ВГСУ у справах №8/152-10/3, №5002-24/6172-2010, №7/51,
№5021/2032/2011, №15/61.

За таких обставин, оскільки позовні
вимоги обґрунтовано саме порушенням
корпоративних прав позивача, то даний
спір незалежно від суб'єктного складу
сторін, підлягає розгляду в
господарському суді.

Разом з тим, суд приходить до висновку
про відмову в задоволенні позову, з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 статті 167
Господарського кодексу України
корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
капіталі (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

Згідно вимог ст. 116 Цивільного кодексу
України учасники господарського
товариства мають право у порядку,
встановленому установчим документом
товариства та законом, зокрема: брати
участь в управлінні товариством у
порядку, визначеному в установчому
документі, крім випадків, встановлених
законом; брати участь у розподілі
прибутку товариства і одержувати його
частину (дивіденди); одержувати
інформацію про діяльність товариства у
порядку, встановленому установчим
документом. Учасники господарського
товариства можуть також мати інші
права, встановлені установчим
документом товариства та законом.

Аналогічні права передбачені ст. 10
Закону України "Про господарські
товариства" та п. 3.1. Статуту Товариства.

Як вбачається із Статуту ТОВ
"Геозвягель" (а.с.79-86) та витягу з ЄДР
(а.с. 10-11), учасниками 1-го відповідача є
ОСОБА_7 та ОСОБА_1, із частками у
статутному капіталі товариства 50%. При
цьому ОСОБА_7 є директором ТОВ.

Згідно ч.1 ст.92 ЦК України, юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень (ч.3 ст.92 ЦК України).

Відповідно до п.15.1, п.15.7 Статуту
товариства, Вищим органом товариства є
загальні збори учасників. Вони
складаються з учасників товариств або
призначених ними представників.
Загальні збори мають право приймати
рішення з усіх питань діяльності
товариства, у числі і з тих, що передані
загальними зборами до компетенції
виконавчого органу.

Загальні збори скликаються не рідше
двох разів на рік. Позачергові загальні
збори скликаються головою товариства у
разі неплатоспроможності товариства, а
також у будь-якому іншому випадку, якщо
цього потребують інтереси товариства в
цілому, зокрема, якщо виникає загроза
значного скорочення статутного
капіталу. Загальні збори повинні також
скликатися на вимогу виконавчого
органу (п.15.8 Статуту).

У п.15.10 Статуту передбачено, що питання,
віднесені до виключної компетенції
загальних зборів, не можуть бути
передані для вирішення виконавчому
органу товариства.

Згідно п.16.1 Статуту, виконавчим органом
товариства є директор, який обирається
загальними зборами учасників
безстроково та здійснює поточне
керівництво його діяльністю і є
підзвітним загальним зборам. Зазначене
відповідає приписам ч.1 ст.62 Закону
України "Про господарські товариства".

Пунктом 16.2 Статуту передбачено, що
директор вирішує усі питання
діяльності Товариства, за винятком
тих, що належать до виключної
компетенції загальних зборів.

Директор підзвітний загальним зборам і
організовує виконання їх рішень.
Директор діє від імені Товариства в
межах, встановлених законодавством та
цим Статутом. Директор Товариства без
довіреності діє від імені Товариства
та представляє Товариство у всіх
державних органах, установах та
організаціях.

Пунктом 16.3. Статуту визначено
повноваження директора, згідно яких
останній має право, зокрема, приймати
рішення про укладення правочинів, у
тому числі договорів застави, продажу
основних засобів товариства, кредитні
договори, тощо, на суму, що не перевищує
50% статутного капіталу товариства.

Витягом з ЄДР за №985558 від 04.11.2013 року
також визначено, що ОСОБА_7 як керівник
товариства приймає рішення про
укладання правочинів, в тому числі
договорів застави, продажу основних
засобів товариства, кредитні договори
тощо, на суму, що не перевищує 50%
статутного капіталу товариства.

Як суд зазначав вище, згідно п.8.1.
Статуту товариства, для забезпечення
діяльності останнього за рахунок
вкладів учасників створюється
Статутний капітал у розмірі 2000,00
гривень.

Таким чином, п.16.3 Статуту дійсно
встановлено обмеження на укладення
директором правочинів на суму до
1000,00грн.

Підпунктом 6 п. 15.10. Статуту визначено,
що до виключної компетенції Загальних
зборів належить прийняття рішення про
укладення правочинів на суму, що
перевищує 50 відсотків балансової
вартості активів товариства за даними
останньої фінансової звітності.

Отже, у разі укладення правочинів на
суму більше 50% балансової вартості
активів товариства за даними останньої
фінансової звітності повинно
прийматись рішення загальних зборів, в
інших випадках, згідно абз.2 п.16.2
статуту, директор вирішує всі питання
діяльності товариства, за винятком тих,
які відносяться до виключної
компетенції загальних зборів,
одноособово.

Згідно фінансового звіту суб'єкта
малого підприємництва станом на 31.12.12р.,
балансова вартість активів ТОВ
"Геозвягель" становила 221,7 тис. грн.
(а.с.191).

Тобто, до компетенції загальних зборів
відповідача-1 належало прийняття
рішення про укладення правочинів у
розмірі понад 110850,00 грн. (221700,00 грн. х 50%).

Разом з тим, договір позики від 15.04.12р.
укладений між відповідачами на суму
50000,00 грн.; договір від 02.10.12р. - на суму
80000,00 грн.; договір від 30.01.13р. - на суму
10000,00 грн.

Таким чином, зазначені суми договорів
не перевищують 50% балансової вартості
активів Товариства, тобто укладення
договорів на вказані суми п.п. 6 п. 15.10.
Статуту не віднесено до виключної
компетенції загальних зборів.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд приходить до висновку, що п.16.2
Статуту узгоджено повноваження
директора та загальних зборів на
прийняття рішень про укладення
правочинів, а саме розширено
повноваження виконавчого органу на
прийняття рішень про укладення
правочинів в межах визначеної п.п. 6 п.
15.10 суми.

Тобто, не знаходять свого
підтвердження доводи позивача про те,
що прийнявши рішення про укладення
договорів позики, директор ТОВ
"Геозвягель" вирішив питання, що
належить до виключної компетенції
загальних зборів учасників товариства.

Крім того, слід зазначити, що п."і" ч.5 ст.
41 і ст. 59 ЗУ "Про господарські
товариства" до виключної компетенції
загальних зборів учасників товариства
з обмеженою відповідальністю дійсно
віднесено затвердження договорів,
укладених на суму, що перевищує вказану
в Статуті товариства. Однак, Статут
товариства не містить положень щодо
затвердження укладених директором
договорів.

Суд також звертає увагу, що згідно абз. 2
п.3.5 Постанови ВГСУ №11, якщо статутом
товариства з обмеженою
відповідальністю право виконавчого
органу цього товариства на укладення
договору не обмежено, тобто такий орган
уклав договір без порушення наданих
йому повноважень, то сам лише факт
незатвердження договору, після його
підписання не може бути підставою для
визнання договору недійсним.

За приписами ч.2 ст.207 ЦК України
правочини від імені юридичної особи
підписуються особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

В контексті змісту цієї правової норми
та положень ст.16 Статуту ТОВ
"Геозвягель" директор є тією особою, яка
підписує правочини від імені юридичної
особи та скріплює його печаткою,
незалежно від того, який орган
(загальні збори чи виконавчий орган)
прийняв рішення про вчинення такого
правочину.

З огляду на викладене посилання
позивача на недотримання 1-им
відповідачем ч.2 ст. 203 ЦК України про те,
що особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності та ч.3 ст.92 ЦК України про
те, що орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної
особи виступає від її імені,
зобов'язана не перевищувати своїх
повноважень, суд вважає
необґрунтованими.

Крім того, визнання недійсним
оспорюваних договорів позики,
зобов'язання за яким у сторін припинено
у зв'язку з їх виконанням, в даному
випадку не впливає на права позивача по
управлінню товариством, тому не
спричинить їх відновлення.

Тобто, не знаходять свого
підтвердження доводи позивача про те,
що прийняття рішення про укладення
договорів позики директором ТОВ
"Геозвягель" без рішення загальних
зборів учасників товариства є
порушенням корпоративних прав
учасника на управління.

Що стосується посилань позивача на те,
що укладання директором ТОВ
"Геозвягель" спірних договорів
суперечить меті діяльності товариства,
порушує порядок розподілу прибутку
товариства та впливає на права
учасника щодо отримання доходів від
господарської діяльності товариства
(дивідендів), суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до п.6.1 статуту ТОВ
"Геозвягель", метою діяльності
товариства є отримання прибутку від
господарської діяльності товариства.

Предметом діяльності товариства,
зокрема, є діяльність у сфері
інжинірингу, геології та геодезії,
надання послуг технічного
консультування в цих сферах, надання
інших інформаційних послуг,
землеоціночні роботи та всі види
землевпорядних робіт та робіт із
землеустрою, оформлення та укладення
кредитних договорів, здійснення
благодійної діяльності, розробка та
впровадження екологічних програм, всі
інші напрямки діяльності, не
заборонені чинним законодавством
України (довідка з ЄДР, п.6.2 Статуту).

З огляду на наведені у Статуті напрямки
діяльності Товариства, висновки
позивача про суперечність
оскаржуваних договорів меті його
діяльності суд вважає
необгрунтованими.

Статтею 14 Статуту ТОВ "Геозвягель" (яка
кореспондується зі ст.15 Закону України
"Про господарські товариства") прибуток
товариства утворюється з надходжень
від господарської діяльності після
покриття матеріальних та прирівняних
до них витрат і витрат на оплату праці.
З балансового прибутку товариства
вносяться передбачені законодавством
України податки та інші платежі до
бюджету. Чистий прибуток, одержаний
після зазначених розрахунків,
залишається у повному розпорядження
товариства і розподіляється між його
учасниками пропорційно розмірам
часток у Статутному капіталі чи іншим
чином відповідно до рішення загальних.
Право на отримання частки прибутку
пропорційно частці кожного з учасників
мають особи, які є учасниками
товариства на початок строку виплати
дивідендів.

Відповідно до пункту "д" частини 5 та
частини 6 статті 41 Закону України "Про
господарські товариства", затвердження
річних результатів діяльності
акціонерного товариства, порядку
розподілу прибутку, строку та
порядку виплати частки прибутку
(дивідендів) належить до виключної
компетенції загальних зборів.

З Протоколів загальних зборів
учасників ТОВ "Геозвягель" (а.с.174-180)
вбачається, що у 2012 році загальними
зборами приймались рішення про виплату
дивідендів, які були повністю
виплачено у розмірі 252000,00 грн.

Однак, у 2013 таке рішення загальними
зборами не приймалось, відповідно -
дивіденди не виплачувались.

Тому, оскільки на дату звернення
позивача до суду загальними зборами
Товариства не було визначено порядок
виплати дивідендів учасникам
товариства за 2013 рік, безпідставними є
твердження позивача, що укладення цих
договорів порушує порядок розподілу
прибутку товариства та права позивача
на отримання прибутку від діяльності
Товариства.

Таким чином, позивачем не доведено, що
укладені договори позики суперечать
меті діяльності товариства, порушують
порядок розподілу прибутку товариства
та впливають на права учасника щодо
отримання доходів від господарської
діяльності товариства (дивідендів).

Прийняття директором товариства
рішення щодо надання позики за
оспорюваними договорами не порушує
корпоративних прав позивача; договір
укладений в межах поточної
господарської діяльності, і не зменшує
обсягу майна товариства.

Статтею 15 ЦК України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Під
захистом слід розуміти дії
уповноваженої особи, а також
діяльність органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права, особу,
яка такі права порушує.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звернутися до господарського суду
згідно із встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

За змістом ч.3 ст.215 ЦК України вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним може бути заявлена як однією
зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину (абз.5 п.5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Виходячи з обґрунтування позовних
вимог порушенням корпоративних прав та
інтересів позивача, останній звернувся
до суду, як учасник товариства, тобто
заінтересована особа.

Як зазначено в абз.2 п.3.5 Рішення
Конституційного Суду України від
01.12.2004р. №18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес) одним із
способів захисту інтересів є визнання
правочину недійсним.

Під порушенням слід розуміти такий
стан суб'єктивного права, при якому
воно зазнало протиправного впливу з
боку правопорушника, внаслідок якого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення або ліквідації як
такого. Зазначені вище чинні норми
права передбачають необхідність
доведення наявності порушень прав і
інтересів позивача відповідачем при
його звернені з позовом до
господарського суду.

Таким чином, згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК
України, ст.1 ГПК України, необхідною
умовою для задоволення позову є
наявність факту порушення або
оспорювання прав та інтересів позивача
у справі, на захист яких і спрямовано
звернення з позовом до суду. При цьому
позовні вимоги повинні знаходиться у
взаємозв'язку з порушенням права або
інтересу, тобто забезпечувати захист
та відновлення порушеного права у
встановлений законом спосіб.
Аналогічні приписи містяться і в ст. 20
ГК України.

Також приписами пункту 11 Постанови № 13
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 "Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" передбачено, що
вирішуючи спір по суті, господарський
суд, в першу чергу, повинен встановити
наявність в особи, яка звернулася з
позовом, суб'єктивного матеріального
права або законного інтересу, на захист
якого подано позов, а також з'ясувати
наявність чи відсутність факту їх
порушення або оспорювання.

Тобто, навіть встановлення факту
недотримання у даному спорі приписів
ч.2 ст. 203, ст. 215 ЦК України не може бути
підставою для задоволення вимог
позивача щодо визнання договору
недійсним, за відсутності порушення
його корпоративних прав, оскільки за
відсутності такого порушення
задоволення позову суперечитиме
приписам першого речення п.51 Постанови
Пленуму ВГСУ №13 від 24.10.2008 "Про практику
розгляду судами корпоративних спорів".

Позивач не довів, що внаслідок
укладення договорів позики порушено
його корпоративні права, як учасника
товариства.

Отже, у задоволенні вимоги про визнання
недійсними договорів позики, слід
відмовити.

Що стосується застосування наслідків
недійсності договорів, слід зазначити,
що оскільки позивач не є стороною
оспорюваних договорів позики, то
обраний ним спосіб захисту порушеного
права шляхом застосування реституції
не призведе до захисту порушеного
права, навіть якби судом було
встановлено факт такого порушення,
оскільки застосування наслідків
недійсності угоди (реституція) не
поширюється на права позивача (не
сторони договору).

Відповідно до статей 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Позивач не довів ті обставини, на які
посилався в позовній заяві.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання: 29/01/14

Суддя
Давидюк В.К.

Віддрукувати:

1 - в справу

Сторонам - на вимогу