ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року Справа № 904/5986/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Дунаєвської
Н.Г.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Мележик Н.І.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Кривбастехнопром"на рішення та на
постановуГосподарського суду
Дніпропетровської області від 01.10.2013
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 19.11.2013у
справі№ 904/5986/13господарського
судуДніпропетровської областіза
позовомПублічного акціонерного
товариства
"Кривбастехнопром"доКриворізької
міської ради Дніпропетровської
областіпровизнання недійсним рішення
від 24.01.2007 № 871 "Про припинення права
постійного користування земельною
ділянкою на вул. Каховській, 82а та
передачу її в оренду для розміщення
виробничих приміщень"за участю
представників сторін:

позивача: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача: повідомлений, але не
з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Дніпропетровської області від 01.10.2013 у
справі №904/5986/13 (суддя Загинайко Т.В.) в
позові відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.11.2013 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Бахмат Р.М,, судді -
Євстигнеєв О.С., Кощеєв І.М.) рішення
Господарського суду Дніпропетровської
області від 01.10.2013 у справі №904/5986/13
залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями
попередніх судових інстанцій, позивач
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить суд їх скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення
з касаційною скаргою, скаржник
послався на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Відповідач надав відзив на
касаційну скаргу, в якому заперечує
проти її задоволення, просить прийняті
у даній справі судові рішення залишити
без змін.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено наступні фактичні
обставини.

На підставі рішення Криворізької
міської ради народних депутатів від
13.03.1996 №127 ВАТ "Кривбасскульттовари"
видано Державний акт на право
постійного користування 1,76 га землі.
Землю надано у постійне користування
для розміщення виробничих приміщень.

Відповідно до п. 1.3 Статуту позивача,
ПАТ "Кривбастехнопром" є
правонаступником всіх майнових та
інших прав і обов'язків ВАТ
"Кривбасскульттовари", яке, в свою
чергу, було перетворене з ОП
"Культтовари".

Позивач 06.12.2006 звернувся до відповідача
із заявою № 135, в якій просив в зв'язку з
перейменуванням підприємства
припинити право постійного
користування земельною ділянкою по
вул. Каховська, 82а площею 1,76 га під
розміщення виробничих приміщень та
надати в оренду зазначену земельну
ділянку без зміни площі та мотивів
користування.

Розглянувши звернення товариства,
24.01.2007 Криворізькою міською радою
прийнято рішення № 871 "Про припинення
права постійного користування
земельною ділянкою на вул. Каховській,
82а та передачу її в оренду для
розміщення виробничих приміщень",
пунктами 1 та 2 якого, вирішено
припинити ВАТ "Кривбаскульттовари"
право постійного користування
земельною ділянкою площею 1,7569 га для
розміщення виробничих приміщень на
вул. Каховській, 82а, підтверджене
Державним актом на право постійного
користування землею від 12.05.1996 №334 та
передати ВАТ "Кривбастехнопром"в
оренду терміном на 10 років земельну
ділянку комерційного використання (код
1.11.3) площею 1,7569 га для розміщення
виробничих приміщень на
вул.Каховській, 82а.

Пунктом 5 рішення ради вирішено вважати
таким, що втратив чинність Державний
акт на право постійного користування
земельною ділянкою від 12.05.1996 № 334.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач,
як вірно зазначили суди послався на те,
що рішення від 24.01.2007 № 871, прийняте
відповідачем на підставі його заяви
від 06.12.2006 №135, порушує права та
охоронювані законом інтереси позивача,
передбачені ст. 92 ЦК України, оскільки
відповідач, не пересвідчившись в
наявності у особи, яка подала зазначену
вище заяву відповідних повноважень,
наданих органом управління, прийняв
рішення про позбавлення права
постійного користування земельною
ділянкою всупереч пункту „а" ст.141 ЗК
України.

Приймаючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний господарський суд, виходив
з положень ЗК України, ЦК України,
Закону України "Про місцеве
самоврядування" та, врахувавши всі
матеріали справи в їх сукупності,
дійшов висновку про необґрунтованість
та безпідставність позовних вимог.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України, касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

За змістом ст. 141 ЗК України, однією з
підстав припинення права користування
земельною ділянкою є добровільна
відмова від права користування
земельною ділянкою (підпункт "а" ч. 1 ст.
141 ЗК України).

Згідно з частинами 1, 3 ст. 142 ЗК України,
припинення права постійного
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача
здійснюється за його заявою до
власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі
заяви землекористувача приймає
рішення про припинення права
користування земельною ділянкою (ч. 4
ст. 142 ЗК України).

Пунктом 34 ст. 26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
врегульовано, що вирішення відповідно
до закону питань регулювання земельних
відносин вирішується виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради.

Суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії,
виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.
Суд визнає незаконним та скасовує
нормативно-правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси (ст. 21 ЦК України).

Акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку (п. 10 ст.
59 Закону України "Про місцеве
самоврядування").

З наведених норм вбачається, що
підставою для визнання правового акту
недійсним (незаконним, протиправним),
тобто таким, що не відповідає закону
може бути прийняття такого акту
органом або посадовою особою з
перевищенням наданих йому законом
повноважень або в межах компетенції,
але з порушенням діючого
законодавства.

Судами попередніх інстанцій
досліджено та встановлено, що орган
місцевого самоврядування діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачений
законодавством, а саме, міг прийняти
рішення про припинення права
постійного користування в
розглядуваному випадку за наявності
заяви землекористувача, тому
задовольняючи заяву позивача про
припинення права постійного
користування міська рада діяла
відповідно до волевиявлення заявника
та в межах передбачених законодавством
повноважень.

Частиною 3 ст. 92 ЦК України
обумовлено, що орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень. У відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

При цьому, суди, при прийнятті рішення у
справі, дослідили зміст Статуту
позивача в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин та,
крім іншого, врахували вимоги ст.92 ЦК
України та Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", а також дали
належну оцінку наявному в матеріалах
справи витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців станом на 06.12.2006, в
якому генеральний директор, який
звернувся до ради із заявою від 06.12.2006
№135 визначений як керівник і підписант.

Зважаючи на вищезазначене, колегія
суддів погоджується з висновками
попередніх судових інстанцій, що
обставин, які б свідчили про
відсутність волевиявлення позивача, що
відображено в його заяві не було
доведено належним чином.

Водночас, суди під час розгляду
справи надали належну оцінку заяві
відповідача про застосування до
спірних правовідносин строку позовної
давності.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень (ч.
1 ст. 33 ГПК України).

Згідно статті 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 ГПК України визначено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази (ст. 1117
ГПК України).

Суд касаційної інстанції дійшов
висновку, що господарські суди
попередніх інстанцій в порядку ст.ст. 42,
43, 47, 43, 82, 99, 101 ГПК України всебічно,
повно і об'єктивно розглянули в
судовому процесі всі обставини справи
в їх сукупності, дослідили та належним
чином оцінили подані сторонами в
обґрунтування своїх вимог і заперечень
докази.

При цьому, суди правильно
звернули увагу, що наявні докази,
надані учасниками процесу та зібрані
під час розгляду справи по суті спору,
підлягають оцінці у їх сукупності і
жодний доказ не має для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Здійснюючи розгляд справи, суд першої
інстанції, а апеляційний господарський
суд при перегляді цього рішення,
відхиляючи доводи позивача (апелянта),
спростовуючи подані останнім докази, у
мотивувальній частині судових рішень
навели правове обґрунтування і ті
доведені фактичні обставини, з огляду
на які ці доводи та докази не взято до
уваги судами.

З урахуванням наведених правових
положень та встановлених судом
апеляційної інстанції обставин справи,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що доводи,
викладені позивачем у касаційній
скарзі є необґрунтованими, оскільки
вони, фактично, стосуються переоцінки
доказів у справі, що виходить за межі
компетенції суду касаційної інстанції,
тому підстави для скасування
оскаржених судових актів відсутні.

Керуючись ст. ст. 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Кривбастехнопром" залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Дніпропетровської області від
01.10.2013 та постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.11.2013 у справі №904/5986/13 - без змін.

Головуючий суддя
Н.Г.ДУНАЄВСЬКА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Н.І. МЕЛЕЖИК