ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2014 року
Справа № 904/6627/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М.-
доповідача

суддів: Верхогляд Т.А., Тищик І.В.,

при секретарі судового засідання:
Гаврилові О.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Колпаченко Є.Ю.,
довіреність №268юр від 17.12.13;

від відповідача: Крят Л.Б., довіреність
№8 від 28.12.13;

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу державного
підприємства «Дніпропетровський
науково-виробничий комплекс
«Електровозобудування» на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 29.10.2013 року у справі №904/6627/13

за позовом публічного акціонерного
товариства «Дніпрогаз», м.
Дніпропетровськ

до державного підприємства
«Дніпропетровський науково-виробничий
комплекс «Електровозобудування», м.
Дніпропетровськ

про стягнення 161 089,14 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 29.10.2013
року у справі №904/6627/13 (суддя Манько Г.В.)
позовні вимоги задоволені повністю.

Стягнуто з державного підприємства
«Дніпропетровський науково-виробничий
комплекс «Електровозобудування» на
користь публічного акціонерного
товариства «Дніпрогаз» інфляційні
витрати - 1 505,38 грн., пеню - 135 201,32 грн., 3%
річних - 27 382, 44 грн.

Рішення мотивовано тим, що при
підписанні типового договору на
постачання природного газу за
регульованим тарифом №2013/П-ПР-9572/136454
від 01.01.2013 року (далі-Договір),
відповідачем був складений та
підписаний протокол розбіжностей від
01.01.2013 року, яким внесені зміни до п. 4.6
розділу 4 Договору щодо порядку оплати
вартості послуг з постачання газу
Споживачем. Позивачем протокол
підписаний не був, в судовому порядку
не оскаржувався, є узгодженою редакція
відповідача, розрахунок ціни позову
відповідає цій редакції.

Таким чином, на підставі положень ст. 12
Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу»
та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України, позовні вимоги є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням
господарського суду, до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду звернувся
відповідач із апеляційною скаргою, в
якій посилається на те, що суд,
встановивши Договір (п.4.6) укладеним в
редакції відповідача та задовольняючи
позовні вимоги, вийшов за їх межі, без
відповідного клопотання позивача, та
помилково стягнув з відповідача
заборгованість, застосовуючи умови
п.п.4.1-4.6 Договору в редакції позивача.

Відповідач просить скасувати
оскаржуване рішення і прийняти нове,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

21.01.2014 року від позивача надійшов
відзив на апеляційну скаргу, в якому
представник зазначає, що доводи
апеляційної скарги є безпідставними та
необґрунтованими, а рішення
господарського суду прийнято у
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у справі.

06.02.2014 року в судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення вимог апеляційної скарги
та просив оскаржуване рішення залишити
без змін. Представник відповідача
підтримав доводи апеляційної скарги та
просив рішення господарського суду у
справі скасувати, в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Вислухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи,
перевіривши доводи сторін і надавши їм
правову оцінку, апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга державного
підприємства «Дніпропетровський
науково-виробничий комплекс
«Електровозобудування» підлягає
задоволенню з наступних підстав.

На підставі п.п. 1, 2 ст. 12 Закону України
«Про засади функціонування ринку
природного газу» 01.01.2013 року між
позивачем (Постачальником) та
відповідачем (Споживачем) укладено
Договір №2013/П-ПР-9572/136454 (а.с.8-12) на
постачання природного газу за
регульованим тарифом (далі-Договір), за
яким Постачальник постачає природний
газ Споживачу в обсягах і порядку,
передбачених договором для
забезпечення потреб споживача, а
споживач оплачує постачальнику
вартість газу і наданих послуг у
розмірах, строках, порядку та на умовах,
передбачених договором (п.1.1 Договору).

За змістом п.4.6 Договору оплата
вартості послуг з постачання газу
здійснюється споживачем авансовими
платежами у розрахунку договірного
обсягу постачання газу протягом
періоду оплати відповідно до додатка 2
до Договору. Авансові платежі
сплачуються споживачем Постачальнику
на розрахунковий рахунок із
спеціальним режимом використання у
розмірі 100% від вартості запланованого
або погодженого Постачальником обсягу
у розрахунковий період до 25-го числа
місяця, що передує місяцю поставки
газу. Споживач самостійно розраховує
суму платежу, виходячи з ціни газу на
наступний розрахунковий період та
відповідної величини договірного
обсягу газу, заявленого на наступний
розрахунковий період. У випадку не
оплати вартості послуг з постачання
газу за розрахунковий період Споживач
проводить остаточний розрахунок не
пізніше 5-го числа місяця, наступного за
розрахунковим.

В протоколі розбіжностей від 01.01.2013
року (а.с.20), що складений відповідачем
та направлений на адресу позивача, п.4.6.
Договору викладений у наступній
редакції: «абзац 2 викласти в редакції:
"Авансові платежі сплачуються
"Споживачем" Постачальнику на
розрахунковий рахунок за спеціальним
режимом використання у розмірах: - 30%
вартості газу, який запланований для
поставки у відповідному місяці (згідно
письмової заявки "Споживача"), не
пізніше ніж 5 календарних днів до
початку місяця постачання газу; - 30%
вартості газу "Споживач" перераховує на
рахунок "Постачальника" до 10 числа
місяця, в якому виконується поставка
газу; - 40% вартості газу "Споживач"
перераховує на рахунок, "Постачальника"
до 20 числа місяця, в якому виконується
поставка газу".».

Листом від 27.02.2013 року №184/17-3-21 (а.с.22)
позивач повідомив відповідача про те,
що останній недотримався вимог ч. 3 ст.
181 ГК України, Договір на постачання
природного газу за регульованим
тарифом вважається укладеним в
редакції ПАТ «Дніпрогаз», тобто
позивача.

Відповідно до вимог п.1.5 Правил
користування природним газом для
юридичних осіб, затверджених
постановою Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
енергетики №1181 від 13.09.2012 року,
гарантований постачальник, який
здійснює діяльність з постачання
природного газу за регульованим
тарифом, укладає з усіма споживачами та
субспоживачами, для яких відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 25.07.2012 року №705 "Про визначення
гарантованих постачальників
природного газу" він визначений
гарантованим та об'єкти газоспоживання
яких розташовані на території
здійснення ліцензованої діяльності
даного постачальника, договір на
постачання природного газу за
регульованим тарифом відповідно до
Типового договору на постачання
природного газу за регульованим
тарифом, затвердженого постановою НКРЕ
від 22.09.2011 року №1580.

Постачання природного газу
здійснюється відповідно до договору,
за яким постачальник зобов'язується
поставити споживачеві природний газ,
якісні характеристики якого визначено
стандартами, в обсязі та порядку,
передбачених договором, а споживач
зобов'язується сплачувати вартість
прийнятого природного газу в розмірі,
строки та порядку, передбачених
договором. Обов'язкові умови договору
між гарантованим постачальником та
споживачем природного газу за
регульованим тарифом встановлюються в
типовому договорі про постачання
природного газу (ст. 12 Закону України
«Про засади функціонування ринку
природного газу»).

Відповідно до ч. 7 ст. 181 ГК України, якщо
сторона, яка одержала протокол
розбіжностей щодо умов договору,
заснованого на державному замовленні
або такого, укладення якого є
обов'язковим для сторін на підставі
закону, або сторона - виконавець за
договором, що в установленому порядку
визнаний монополістом на певному ринку
товарів (робіт, послуг), яка одержала
протокол розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими.

Відповідно до Закону України "Про
природні монополії" природна монополія
- стан товарного ринку, при якому
задоволення попиту на цьому ринку є
більш ефективним за умови відсутності
конкуренції внаслідок технологічних
особливостей виробництва (у зв'язку з
істотним зменшенням витрат
виробництва на одиницю товару в міру
збільшення обсягів виробництва), а
товари (послуги), що виробляються
суб'єктами природних монополій, не
можуть бути замінені у споживанні
іншими товарами (послугами), у зв'язку з
чим попит на цьому товарному ринку
менше залежить від зміни цін на ці
товари (послуги), ніж попит на інші
товари (послуги)".

Отже, природна монополія - сфера
економіки, що ефективно функціонує за
умови, якщо весь ринок охоплює лише
один господарюючий суб'єкт.

Наказом Міністерства економіки
України від 30.08.2006 року №285,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 18 вересня 2006 року
за 1054/12928 «Про затвердження Переліку
підприємств-монополістів, щодо яких
запроваджується регулювання фондів
оплати праці в 2006 році» ПАТ "Дніпрогаз"
визнано монополістом на ринку
транспортування природного газу
розподільними газопроводами.

Позивач в зазначений строк не
звертався до відповідача із підписаним
протоколом і не оскаржував його в
судовому порядку, таким чином суд
першої інстанції зробив висновок, що
Договір №2013/П-ПР-9572/136454 на постачання
природного газу за регульованим
тарифом вважається укладеним в
редакції відповідача.

Згідно з ст. 11 ГПК України підприємство
чи організація, які вважають за
необхідне змінити чи розірвати
договір, надсилають пропозиції про це
другій стороні за договором.
Підприємство, організація, які
одержали пропозицію про зміну чи
розірвання договору, відповідають на
неї не пізніше 20 днів після одержання
пропозиції. Якщо підприємства і
організації не досягли згоди щодо
зміни чи розірвання договору, а також у
разі неодержання відповіді в
установлений строк з урахуванням
поштового обігу, заінтересована
сторона має право передати спір на
вирішення господарського суду.

Згідно ст.638 Цивільного кодексу України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умова договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначати
зміст договору на основі типового
договору, затвердженого Кабінетом
Міністрів України, чи у випадках,
передбачених законом, іншим органом
державної влади, коли сторони не можуть
відступати від змісту типового
договору, але мають право
конкретизувати його умови.

Спори, що виникають при укладанні
господарських договорів за державним
замовленням, або договорів, укладення
яких є обов'язковим на підставі закону
та в інших випадках, встановлених
законом, розглядаються судом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

День набрання чинності рішенням суду,
яким вирішено питання щодо
переддоговірного спору, вважається
днем укладення відповідного
господарського договору, якщо рішенням
суду не визначено інше (стаття 187 ГК
України).

Оскільки сторонами залишились
неузгодженими суттєві умови договору,
то у відповідності до ст. 187 ГК України,
спір має бути переданий для вирішення,
як спір, що виникає при укладанні
договору, а тому суд першої інстанції
безпідставно вийшов за межі позовних
вимог, розглянувши переддоговірний
спір.

Пункт 3.12 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року за №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» визначає, що:

- право позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із статтею 54 ГПК з доданням до неї
документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу. Невідповідність
згаданої заяви вимогам цих норм
процесуального права є підставою для
її повернення з підстав, передбачених
частиною першою статті 63 ГПК.;

- заяви про зміну предмета або підстави
позову, які відповідають вимогам
статей 54 і 57 ГПК, проте подані після
початку розгляду господарським судом
справи по суті, залишаються без
розгляду і приєднуються до матеріалів
справи, про що суд зазначає в описовій
частині рішення, прийнятого по суті
спору (або в ухвалі, якою закінчується
розгляд справи);

- під предметом позову розуміється
певна матеріально-правова вимога
позивача до відповідача, стосовно якої
позивач просить прийняти судове
рішення. Підставу позову становлять
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги щодо захисту права та
охоронюваного законом інтересу;

- відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.

Разом з тим не вважаються зміною
підстав позову доповнення його новими
обставинами при збереженні в ньому
первісних обставин та зміна посилання
на норми матеріального чи
процесуального права. Водночас і
посилання суду в рішенні на інші норми
права, ніж зазначені у позовній заяві,
не може розумітися як вихід суду за
межі позовних вимог.

Предметом позову в даній справі є
стягнення з відповідача суми боргу за
постачання природного газу в розмірі 161
089,14 грн.; підставою позову є порушення
умов укладеного між сторонами Договору
№2013/П-ПР-9572/136454 (п.4.6) в редакції
позивача.

При задоволенні позовних вимог,
господарський суд, встановивши Договір
укладеним в редакції відповідача,
стягнув суму, що була заявлена
позивачем, що суперечить змісту п.п.
4.1-4.6 Договору і не було предметом
позовних вимог, оскільки розрахунок
сум, заявлених до стягнення на підставі
договору у редакції позивача суттєво
відрізняється від розрахунку сум,
здійсненого на підставі договору у
редакції відповідача.

В матеріалах справи міститься
розрахунки позивача 3% річних, пені та
інфляційних (а.с. 79-81) із врахуванням
редакції п.4.6 Договору відповідача, у
відповідності до якого сума боргу
станом на 16.07.2013 року становить 209 216,07
грн.

Позивач не звертався до суду із заявою
про зміну предмета позову (стягнення
суми боргу за умовами п.4.6 Договору
відповідача) чи підстав позову
(визнання Договору (п.4.6) укладеним в
редакції відповідача), а тому
господарський суд, задовольняючи
позов, дійсно вийшов за межі позовних
вимог (ст. 83 ГПК України), при цьому, не
зазначивши, чи це необхідно для захисту
прав і законних інтересів позивача
(постанова пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року №18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
припустився помилок щодо застосування
матеріального права і встановлення
фактичних обставин справи, яким він не
дав належної оцінки, а відтак рішення
має бути скасоване, а у задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 99, 101 - 105 ГПК України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу державного
підприємства «Дніпропетровський
науково-виробничий комплекс
«Електровозобудування» на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 29.10.2013 року у справі №904/6627/13
задовольнити.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 29.10.2013
року у справі №904/6627/13 скасувати.

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Дніпрогаз» на користь
державного підприємства
«Дніпропетровський науково-виробничий
комплекс «Електровозобудування» суму
судового збору за подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду в
розмірі 1 610, 90 грн. (одна тисяча шістсот
десять грн. 90 коп.)

Видачу наказу доручити господарському
суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст складений 06.02.2014 року.

Головуючий суддя
Л.М. Білецька

Суддя
Т.А. Верхогляд

Суддя
І.В. Тищик