ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року Справа № 908/689/13-г

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді
Прокопанич Г.К.

суддів
Алєєвої І.В.

Євсікова О.О.

за участю представників:

Позивача: Астаніна О.П., дов. № 06/09 від
06.09.2011 року;

Відповідача: не з'явився;

розглянувши касаційну скаргу
приватного підприємства "Фаворит-Агро"
на постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 11.12.2013 року

у справі № 908/689/13-г господарського суду
Запорізької області

за позовом приватного підприємства
"Фаворит-Агро"

до товариства з обмеженою
відповідальністю агрофірми "Нива"

про примусове виконання обов'язку в
натурі

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2013 року приватне підприємство
"Фаворит-Агро" звернулось до
господарського суду Запорізької
області з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю агрофірми
"Нива", просило зобов'язати відповідача
передати позивачу 71,716 т пшениці 3-го
класу вартістю 107 574,00 грн. у строк не
пізніше 15-ти днів від дня набуття
рішенням суду законної сили (т. 1, а.с. 4-7).

Позовні вимоги мотивовано порушенням
товариством з обмеженою
відповідальністю агрофірмою "Нива"
умов договору від 12.11.2010 року щодо
недопоставки 71,716 т пшениці.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 07.05.2013 року
провадження у справі зупинялось до
розгляду господарським судом
Донецької області пов'язаної справи №
908/3134/13 (т. 1, а.с. 136).

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 16.10.2013 року
(головуючий Проскуряков К.В., судді
Горохов І.С., Соловйов В.М.), залишеним
без змін постановою Донецького
апеляційного господарського суду від
11.12.2013 року (головуючий Чернота Л.Ф.,
судді Діброва Г.І., Стойка О.В.) (т. 2, а.с.
56-58) у задоволенні позову відмовлено (т.
2, а.с. 21-24).

Оскаржені судові акти мотивовано
відсутністю зобов'язання відповідача
виконати вимоги позивача.

Не погодившись з прийнятими судовими
рішеннями, приватне підприємство
"Фаворит-Агро" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, просило оскаржені
судові акти скасувати, прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити (т. 2,
а.с. 63-65).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 28.01.2014 року касаційну
скаргу приватного підприємства
"Фаворит-Агро" прийнято до провадження
та призначено до розгляду на 10.02.2014 року
(т. 2, а.с. 61-62).

У відзиві на касаційну скаргу
товариство з обмеженою
відповідальністю агрофірма "Нива"
вважає судові рішення такими, що
прийняті з дотриманням вимог
матеріального і процесуального права.

У судове засідання 10.02.2014 року
представник відповідача - товариства з
обмеженою відповідальністю агрофірми
"Нива" не з'явився, причин неявки суду не
повідомив.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова
колегія визнала за можливе розглянути
справу у відсутність представника
відповідача - товариства з обмеженою
відповідальністю агрофірми "Нива".

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, вислухавши представника
позивача, обговоривши доводи
касаційної скарги, дослідивши
правильність застосування
господарськими судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 12.11.2010 року між
приватним підприємством "Фаворит-Агро"
та товариством з обмеженою
відповідальністю агрофірмою "Нива"
було укладено договір, відповідно до
умов якого продавець продає, а покупець
приймає та оплачує зерно - пшеницю, в
порядку та на умовах передбачених
договором (т. 1, а.с. 15).

Згідно п. 2.1 договору загальна
кількість продукції складає 1 100,00 т.

Відповідно до п. 2.2 договору ціна
продукції складає для третього класу - 1
500,00 грн. за 1 т, в тому числі ПДВ.

Пунктом 2.4 договору сторони визначили,
що в подальшому під час виконання
цього договору кількість, асортимент,
ціна продукції, загальна вартість
партії та, відповідно, загальна
вартість продукції можуть бути
змінені, що оформлюється у вигляді
відповідних додатків та додаткових
угод до договору.

Згідно п. 4.1 договору оплата за
продукцію здійснюється покупцем на
підставі виставлених продавцем
рахунків шляхом перерахування на його
розрахунковий рахунок протягом трьох
днів.

Пунктом 4.2 передбачено, що розрахунки
здійснюються покупцем виходячи з
продукції кожного класу, поставленого
продавцем та фактично прийнятого у
відповідності з висновками аналізу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що загальна сума грошових
коштів, перерахованих приватним
підприємством приватним підприємством
"Фаворит-Агро" відповідачу становить 1
625 599,20 грн., що є еквівалентом 1 083,706 т
пшениці 3-го класу, а товариством з
обмеженою відповідальністю агрофірмою
"Нива" поставлено позивачу продукцію у
кількості 1 011,990 т.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що постановою Донецького
апеляційного господарського суду від
10.07.2012 року у справі № 26/5009/2808/11,
залишеною без змін постановою Вищого
господарського суду України від 13.11.2012
року про банкрутство товариства з
обмеженою відповідальністю агрофірми
"Нива" визначено, що вимоги приватного
підприємства "Фаворит-Агро" у сумі 123
900,65 грн. є речовими, а не грошовими, тому
не можуть бути заявлені у справі про
банкрутство.

Також Донецьким апеляційним
господарським судом у справі №
26/5009/2808/11 встановлено, що договір від
12.11.2010 року, укладений між приватним
підприємством "Фаворит-Агро" та
товариством з обмеженою
відповідальністю агрофірмою "Нива" не
містить умов, які б передбачали
будь-які зобов'язання товариства з
обмеженою відповідальністю агрофірми
"Нива" зі сплати (повернення) коштів у
разі непостачання продукції (пшениці)
та строк сплати при настанні таких
обставин, тобто, будь-який порядок
погашення боргу чи сплати продавцем не
визначено та не передбачено.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що договір від 12.11.2010 року
за своєю правовою природою є договором
поставки.

Згідно п. 1 ст. 267 Господарського кодексу
України договір поставки може бути
укладений на один рік, на строк більше
одного року (довгостроковий договір)
або на інший строк, визначений угодою
сторін. Якщо в договорі строк його дії
не визначений, він вважається
укладеним на один рік.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як зазначалось вище та встановлено
судами сторони п. 4.1 договору від 12.11.2010
року визначили, що оплата за продукцію
здійснюється покупцем на підставі
виставлених продавцем рахунків, шляхом
перерахування на його розрахунковий
рахунок протягом трьох днів, а п. 2.3
договору погодили що загальна вартість
продукції складається згідно
виставлених рахунків.

На виконання п. 2.3 договору відповідач
виставив позивачу тільки один
рахунок-фактуру № Н-12110-001 від 12.11.2010
року на суму 900 000,00 грн. (з ПДВ), однак,
позивач здійснив оплату у більшому
розмірі, ніж зазначено у
рахунку-фактурі, що є порушенням умов п.
4.1 договору.

Крім того, після підписання сторонами
договору додаткові угоди до договору
від 12.11.2010 року не укладались та зміни
до нього не вносились.

Також судами встановлено, що позивачем
не надано доказів звернення до
відповідача з вимогою поставити
продукцію у строк дії договору.

Враховуючи вищезазначене, суди дійшли
висновку, що грошові кошти, сплачені
позивачем у розмірі 107 574,00 грн., що
становить вартість 71,716 т пшениці
перераховані відповідачу не на
підставі рахунку-фактури, як це
передбачено п. 2.3 договору, тому у
відповідача обов'язку щодо поставки
пшениці на вказану суму, саме
відповідно до умов договору не виникло.

Частиною 2 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що касаційна інстанція не
має права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без
змін, а скаргу без задоволення.

З врахуванням вищенаведеного підстави
для скасування постанови суду
апеляційної інстанції, якою було
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
відсутні.

Посилання заявника касаційної скарги
про порушення судами приписів ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України є необгрунтованими, оскільки
як встановлено місцевим господарським
судом судами у справі № 26/5009/2808/11не
досліджувалось питання щодо прав та
обов'язків сторін за договором,
фактичних обставин його виконання та
не надавалась юридична оцінка спірному
договору від 12.11.2010 року в усій
сукупності юридичних обставин.

Доводи касаційної скарги про
неправильне застосування ч. 7 ст. 180
Господарського кодексу України, якою,
зокрема, передбачено, що закінчення
строку дії господарського договору не
звільняє сторони від відповідальності
за його порушення, що мало місце під час
дії договору є безпідставними,
оскільки приватне підприємство
"Фаворит-Агро" звернулось з вимогами
про виконання договору, а не про
відповідальність товариства з
обмеженою відповідальністю агрофірми
"Нива" за його порушення.

Інші доводи заявника касаційної скарги
фактично стосуються переоцінки
доказів у справі, що виходить за межі
повноважень суду касаційної інстанції,
визначені статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України.

Разом з тим, позивач не позбавлений
процесуальної можливості звернення за
захистом права, яке він вважає
порушеним, у спосіб, визначений ст. 16
Цивільного кодексу України, ст. 20
Господарського кодексу України з інших
правових підстав.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного
підприємства "Фаворит-Агро" залишити
без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 11.12.2013 року у
справі № 908/689/13-г залишити без змін.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Судді:
І.В. Алєєва

О.О. Євсіков