ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ
Незалежності, 1 тел. 71-81-84, факс 71-81-98
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" лютого 2014 р.Справа № 924/52/14

Господарський суд Хмельницької
області у складі:

судді Заверуха С.В., розглянувши
матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Подільський край-2012",
с. Коричинці, Деражнянського району,
Хмельницької області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фідленс -Україна" м.
Київ

про визнання недійсним п. 9.3 Договору
поставки Д-3-ПТИЦЯ на умовах товарного
кредиту №34 від 24.05.2013р., укладеного між
ТОВ "Фідленс -Україна" м. Київ та ТОВ
"Подільський край-2012", с. Коричинці

Представники сторін:

позивача: не з'явився

відповідача: не з'явився

Повне рішення складено 03.02.2014р.

Суть спору: позивач ТОВ "Подільський
край-2012", с. Коричинці, Деражнянського
району, Хмельницької області звернувся
з позовом до відповідача - ТОВ "Фідленс
-Україна" м. Київ про визнання недійсним
п. 9.3 Договору поставки Д-3-ПТИЦЯ на
умовах товарного кредиту №34 від
24.05.2013р., укладеного між ТОВ "Фідленс
-Україна" м. Київ та ТОВ "Подільський
край-2012", с. Коричинці.

В обґрунтування позову зазначає, що
24.05.2013 року між ТОВ "Фідленс -Україна" м.
Київ та ТОВ "Подільський край-2012", с.
Коричинці, Деражнянського району,
Хмельницької області було укладено
Договір поставки Д-№-ПТИЦЯ на умовах
товарного кредиту №34.

Пунктом 9.3. Договору передбачено, що у
випадку прострочення виконання
грошових зобов'язань по оплаті товару,
Покупець сплачує на користь
Постачальника проценти за
неправомірне користування грошовими
коштами в розмірі 20 процентів річних з
простроченої суми за весь час
прострочення (ст. 625 ЦК України). З
посиланням на норми ч. 6 статті 231 ГК
України, ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 217
ЦК України", ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
позивач звертає увагу суду, що чинне
законодавство містить обмеження
максимального розміру
відповідальності, який може бути
стягнутий в разі його прострочення, а
тому пункт 9.3 договору суперечить
вказаним вище нормам. Позивач
наголошує, що стягнення процентів
річних зазначено в цивільному кодексі
під назвою " відповідальність за
порушення грошового зобов'язання".

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про причини не
повідомив, хоча про час та дату
судового засідання був повідомлений
належним чином, про що свідчить судова
повістка від 23.01.2014р.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, однак 30.01.2014р.
надіслав на адресу суду телеграму про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
з неможливістю направити представника
в судове засідання та неотримання
відповідачем позовної заяви.

Дане клопотання задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку
з відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника
згідно з частинами першою - п'ятою
статті 28 ГПК, з числа як своїх
працівників, так і осіб, не пов'язаних
з ним трудовими відносинами.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Неявка учасника судового процесу в
судове засідання не є підставою для
скасування судового рішення, якщо
ухвалу, в якій зазначено час і місце
такого засідання, надіслано йому в
порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1
підпункту 3.9 цього пункту постанови
(п.3.9.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011р.).

У зв'язку з наведеним, з огляду на
своєчасне повідомлення відповідача
щодо проведення судового засідання,
суд вважає, що у останнього була
можливість належним чином
підготуватися до судового засідання та
визначитись щодо особи, яка
представлятиме його інтереси у
судовому засіданні. При цьому судом
враховується, що клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи не підтверджено жодними
доказами, а явка представників сторін
обов'язковою судом не визнавалась. Крім
того, звертається увага на те, що
позивачем при зверненні з позовом до
суду в якості доказу надіслання
відповідачу копії позовної заяви та
доданих до неї документів подано опис
вкладення до цінного листа та
квитанцію. Разом з цим, зважаючи на
своєчасне повідомлення відповідача
про час та дату проведення судового
засідання (ухвала про порушення
провадження у справі отримана
відповідачем 20.01.2014р.), останній не був
позбавлений можливості відповідно до
ст. 22 ГПК України ознайомитись з
матеріалами справи та зняти з них
необхідні копії.

Справа підлягає вирішенню згідно ст. 75
ГПК України за наявними в ній
документами.

Розглядом матеріалів справи
встановлено наступне.

24.05.13р. між ТОВ "Фідленс -Україна" м. Київ
(надалі Постачальник) в особі директора
Завального І.М., що діє на підставі
Статуту товариства, з одного боку, та
відкритим акціонерним товариством
"Подільський край-2012", с. Коричинці,
Деражнянського району, Хмельницької
області (надалі Покупець) в особі
директора Загурського Ю.В., що діє на
підставі Статуту був укладений договір
поставки Д-3-ПТИЦЯ на умовах товарного
кредиту №34.

Відповідно до п. 1.1. Договору
Постачальник продає, а Покупець купує
на умовах даного договору Товар, в
кількості, асортименті, цінах та на
умовах поставки ("ІНКОТЕРМС 2010"), що
обумовлюється в додатках,
специфікаціях чи видаткових накладних,
які є невід'ємною частиною цього
договору.

Згідно з п. 1.2. Договору Товар
продається на умовах кредиту, за
користування яким Покупець
зобов'язується сплатити відсотки в
сумі, визначеній відповідно до умов
договору. Розмір відсотків за
користування товарним кредитом, строк
товарного кредитування визначаються в
договорі або специфікаціях до нього.

Ціни та товар наведену специфікаціях
та/або рахунках - фактурах та включають
вартість доставки Товару покупцю.
Загальна вартість (ціна) договору
визначається сумарною ціною всього
товару, поставленого Постачальником на
виконання умов цього договору. Валюта
платежу та валюта договору - гривня
(п.2.1.,2.2.).

Відповідно до п. 3.1. Договору оплата
вартості товару проводиться Покупцем
відповідно до умов цього пункту
договору, якщо інший порядок оплати не
буде передбачений у специфікації до
договору:

- п.3.1.1.Частину вартості Товару в
розмірі 15%, Покупець оплачує до моменту
відвантаження товару зі складу
Постачальника.

- п.3.1.2. другу частину вартості Товару в
розмірі 15% Покупець проводить на умовах
товарного кредиту: протягом 35
календарних днів від дня відвантаження
товару зі складу постачальника.

Згідно п. 9.3 договору, у випадку
прострочення виконання грошових
зобов'язань по оплаті товару, покупець
сплачує на користь постачальника
проценти за неправомірне користування
грошовими коштами в розмірі 20 % річних з
простроченням суми за весь час
прострочення (ст. 625 ЦК України).

Договір підписано представниками
сторін та скріплено печатками.

Вважаючи пункт 9.3 даного договору
таким, що суперечать ч.6 ст. 231 ГК України
та ст.3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
позивач звернувся до суду з позовом про
визнання останнього (пункту договору)
недійсним, звертаючи увагу на те, що
чинне законодавство містить обмеження
максимального розміру
відповідальності, зокрема розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла
за період за який сплачується пеня.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх
у сукупності, суд до уваги бере таке:

Згідно абз.1 ст.15 ГПК України справи у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні господарських
договорів, справи у спорах про визнання
договорів недійсними розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням сторони,
зобов'язаної за договором здійснити на
користь другої сторони певні дії, такі
як: передати майно, виконати роботу,
надати послуги, сплатити гроші тощо.

Згідно п.п.20.3, 20.5 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №10
від 24.10.2011 року „Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам" - Спори, пов'язані
з укладанням, зміною умов, розірванням
чи визнанням недійсними договорів,
якими передбачено проведення
розрахунків за товари (роботи, послуги)
у негрошовій формі, підлягають
вирішенню господарським судом за
місцем знаходження однієї з сторін, до
якої звернувся заявник.

У питаннях визначення підвідомчості і
підсудності прав зі спорів про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними господарським
судам слід враховувати викладене в
пункті 1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними".

Відповідно п.п.1.2. п.1 до Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №11 від 29.05.2013 року „Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
за загальним правилом, закріпленим у
частині першій статті 15 ГПК,
територіальна підсудність
господарським судам справ у спорах про
визнання договорів недійсними
визначається за місцезнаходженням
сторони, зобов'язаної за договором
здійснити на користь другої сторони
певні дії, такі як: передати майно,
виконати роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо.

Як вбачається з умов договору поставки
№24 від 24.05.2013р., а саме п.1.1. постачальник
- відповідач продає, а позивач -
покупець купує на умовах даного
договору Товар, в кількості,
асортименті, цінах та на умовах
поставки, що обумовлюється в додатках,
специфікаціях чи видаткових накладних,
які є невід'ємною частиною цього
договору.

Враховується, що на час звернення з
позовом до суду лише позивач є особою
зобов'язаною за договором, оскільки
саме товариство з обмеженою
відповідальністю "Подільський край -2012"
зобов'язана здійснити оплату
отриманого товару, при цьому позивачу
передано у власність товар, як це
передбачено п.6.1 договору.

З огляду на викладене, даний спір
підлягає розгляду за місцем
знаходження позивача, тобто сторони
зобов'язаної за договором здійснити на
користь відповідача певну дію -
сплатити кошти (аналогічна позиція в
постановах Вищого господарського суду
України від 21 серпня 2013 року по справі
№ 5011-12/11968-2012, від 06.11. 2013 року по справі
№ 905/3096/13, від 25 вересня 2013 року Справа №
917/429/13-г).

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" встановлено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних
дітей.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України (ст.215
ЦК України).

Відтак, вирішуючи спір про визнання
правочину недійсним, господарському
суду належить встановити наявність
саме тих обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів,
зокрема: відповідність змісту
правочину вимогам Цивільного кодексу
України іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; правоздатність
сторін правочину; свободу
волевиявлення учасників правочину та
відповідність волевиявлення їх
внутрішній волі; спрямованість
правочину на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Визнання частини договору
недійсним є одним із способів захисту,
який застосовується судом у випадках
та порядку, визначеному цивільним
законодавством.

Відповідно до преамбули Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" цей Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст. 1 Закону).

Згідно ч. 6 ст. 231 ГК України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до ст.625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зі змісту вказаної статті
вбачається, що три процента річних є за
своєю правовою природою платою за
користування коштами, що не були
своєчасно сплачені боржником.

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити
або збільшити передбачений законом
розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру процентів у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів
(розділ 4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

За приписами статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд, у визначеному
законом порядку, встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі усіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, зважаючи на
те, що проценті вказані у спірному п. 9.3
договору є саме процентами в розумінні
норм ст. 625 ЦК України, оскільки останні
нараховуються у випадку прострочення
виконання грошового зобов'язання та з
простроченої суми як це передбачено
даною статтею, а також враховуючи
вільне волевиявлення сторін
(протилежного сторонами не
спростовано) стосовно визначення
розміру - 20%, приймаючи до уваги принцип
свободи договору закріплений пунктом 3
ст.3 та ст.627 Цивільного кодексу України,
суд вважає що позовні вимоги заявлені
необґрунтовано, суперечать чинному
законодавству, а тому у їх задоволенні
належить відмовити.

Звертається увага позивача, що
норми ст.4 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" не
застосовуються до процентів річних
визначених ст. 625 ЦК України.

У відповідності до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати необхідно
покласти на позивача, у зв'язку із з
відмовою у позові.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 83, 84, 115
Господарського процесуального кодексу
України, СУД

В И Р І Ш И В :

У позові товариства з обмеженою
відповідальністю "Подільський край-2012",
с. Коричинці, Деражнянського району,
Хмельницької області до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фідленс
-Україна" м. Київ про визнання недійсним
п. 9.3 Договору поставки Д-3-ПТИЦЯ на
умовах товарного кредиту №34 від
24.05.2013р., укладеного між ТОВ "Фідленс
-Україна" м. Київ та ТОВ "Подільський
край-2012", с. Коричинці відмовити.

Повне рішення складено 03.02.2014р.

Суддя
С.В. Заверуха

Віддрук. 3 прим. :

1 - до справи,

2 - позивачу, (32225, с. Коричинці,
Деражнянського району, Хмельницької
області),

3 - відповідачу, (030038, м. Київ, вул.
Лінейна, 17).

Всім рекомендованим з повідомленням.