ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2014 року
Справа № 904/8432/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б.
(доповідач),

суддів: Тищик І.В., Верхогляд Т.А.

при секретарі судового засідання:
Гаврилову О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Мележик О.О.,
довіреність № ББУ/ПУ89/ВП/14 від 02.01.14р.;

Скиба С.Г., довіреність № ББУ/ПУ83/ВП/14
від 01.01.14р.;

Скиба О.С., довіреність № ББУ/ПУ10/ББ/14
від 02.01.14р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 19.12.2013 р. у справі № 904/8432/13
(суддя Соловйова А.Є.)

за позовом: Приватного підприємства
«Будбізнессервіс», м. Павлоград,
Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля», м. Павлоград,
Дніпропетровської області

про стягнення 138 000,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 19.12.2013 р.
у справі № 904/8432/13 позовні вимоги
Приватного підприємства
«Будбізнессервіс» задоволено.
Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на
користь Приватного підприємства
«Будбізнессервіс» 138 000,00 грн.
заборгованості, 2 760,00 грн. судового
збору.

Не погоджуючись з даним рішенням
господарського суду, відповідач
звернувся до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою.

Скарга мотивована прийняттям
господарським судом рішення з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, неправильним та неповним
дослідженням доказів, що призвело до
невідповідності висновків, викладених
у рішенні місцевого господарського
суду обставинам справи, а також
порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги,
апелянт звертає увагу колегії суддів
на той факт, що судом першої інстанції
безпідставно не прийнято до уваги та не
надано належної юридичної оцінки тому,
що сторони при укладенні договору
дійшли згоди відносно кінцевого
розрахунку, який здійснюється протягом
30-ти календарних днів після підписання
сумісного акту вводу в експлуатацію
обладнання. При цьому, судом
безпідставно визначено строк для
розрахунку за продукцію протягом 30-ти
календарних днів з дати поставки
продукції.

Також, скаржник вказує на те, що сторони
по справі не зверталися до
господарського суду з заявою про
тлумачення пункту договору в частині
визначення строку здійснення
кінцевого розрахунку за продукцію, а
тому дії суду за своєю суттю суперечать
правилам тлумачення змісту правочину,
встановлених ст. 213 ЦК України.

У зв'язку з вищевикладеним, скаржник
просить скасувати рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 19.12.2013 р. у справі
№ 904/8432/13 та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову
повністю.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
16.01.2014 р. відновлено строк на подачу
апеляційної скарги, прийнято її до
провадження і призначено до розгляду у
судовому засіданні на 06.02.2014 р.
о 10:15 год.

У судовому засіданні 06.02.2014 р.
представник відповідача (скаржник)
вимоги апеляційної скарги підтримав у
повному обсязі, наполягав на
скасуванні рішення господарського
суду Дніпропетровської області.

Належним чином повідомлений про дату,
час та місце розгляду справи позивач
явку у судове засідання свого
повноважного представника не
забезпечив, про причини своєї неявки
апеляційний господарський суд не
сповістив.

Згідно ст. 99 ГПК України в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції.

Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

У відповідність абзацу 3 пункту 3.9.1.
Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 (із змінами та
доповненнями) особи, які беруть участь
у справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної ст. 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Абзацом першим пункту 3.9.2. вищевказаної
постанови визначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

На думку колегії суддів неявка у судове
засідання представника позивача не
перешкоджає розгляду справи оскільки у
справі достатньо матеріалів для
розгляду апеляційної скарги.

06.02.2014 р. у судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

У відповідність ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування
господарським судом при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, а
рішення місцевого господарського суду
слід залишити без змін за наступних
підстав.

07.07.2011 р. між Публічним акціонерним
товариством «ДТЕК Павлоградвугілля»
(далі - відповідач, або покупець) та
Приватним підприємством
«Будбізнессервіс» (далі - позивач, або
постачальник) укладено договір
№ 11-16/2955-КП/И (далі - договір)
відповідно до умов якого (п. 1.1., 1.2.)
постачальник зобов'язався поставити у
власність покупця продукцію та
обладнання виробничо-технічного
призначення (далі - продукцію), в
асортименті, кількості, у строки, за
ціною та якісними характеристиками,
погодженими сторонами в даному
договорі і специфікаціях, які є
невід'ємними частинами до даного
договору, а покупець зобов'язався
прийняти продукцію, що поставляється, у
власність та своєчасно сплатити її
вартість, у відповідності до умов
даного договору.

Відповідно до п. 4.1. договору, поставка
продукції здійснюється партіями
в асортименті, кількості, за цінами, з
якісними характеристиками і у строки,
погодженими сторонами в специфікаціях
до даного договору.

Згідно п. 5.2. договору, розрахунки за
поставлену постачальником продукцію
здійснюються шляхом перерахування на
поточний рахунок постачальника
грошових коштів, в наступному порядку:
попередня оплата у розмірі 20 % від суми
договору, на підставі рахунка
постачальника; 70 % від суми договору,
протягом 10 календарних днів з моменту
підписання акту приймання продукції за
кількістю і якістю; 10 % від суми
договору, протягом 30 календарних днів з
моменту підписання сумісного акту
вводу продукції в експлуатацію.

Виходячи з наданих позивачем договору
та специфікації від 07.07.2011 р. до
нього, сторони домовились про поставку
дороги моно канатно-кресельної МДК-1 L=450
у кількості 1 шт., загальною вартістю 1 380
000,00 грн. з ПДВ, на умовах оплати:
попередня оплата у розмірі 20 %, 70 % - по
факту поставки протягом 10 календарних
днів з моменту підписання сумісного
акту приймання продукції, 10 % - протягом
30 календарних днів з моменту
підписання сумісного акта вводу в
експлуатацію обладнання, зі строком
поставки - 45 календарних днів з моменту
здійснення 20% попередньої оплати (а. с.
12).

11.07.2011 р. на виконання умов договору та
специфікації до нього, відповідач
перерахував позивачу передплату у сумі
276 000,00 грн., що складає 20 % від
вартості продукції, що підтверджується
банківською випискою від 01.08.2011
р. (а. с. 17).

В свою чергу, позивач на виконання
своїх зобов'язань за договором 03.10.2011 р.
поставив відповідачу погоджену у
специфікації продукцію (дорогу моно
канатно-кресельну МДК-1 L=450), загальною
вартістю 1 380 000,00 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи актом приймання дороги
підвісної моноканатної МДК 00.00.000-01 зав.
№ 8 L450м від 03.10.2011 р. та видатковою
накладною № 0310/11 від 03.10.2011 р. (а. с. 13-14).

Таким чином, за умовами договору та
специфікації від 07.07.2011 р. до нього,
відповідач був зобов'язаний сплатити 966
000,00 грн. - 70 % вартості продукції у строк
до 13.10.2011 р. включно (оскільки акт
приймання продукції підписаний
сторонами 03.10.2011), та 138 000,00 грн. - 10 %
вартості продукції - протягом 30
календарних днів після підписання
сумісного акту вводу в експлуатацію
обладнання.

17.10.2011 р. відповідач перерахував
позивачу 966 000,00 грн. - 70 % від
вартості продукції, що підтверджується
банківською випискою від 01.11.2011 р. (а. с.
15), між тим, остаточний розрахунок у
сумі 138 000,00 грн. за поставлену позивачем
продукцію відповідач не здійснив,
мотивуючи свою відмову від оплати
відсутністю підписаного сумісного
акту вводу продукції в експлуатацію, що
саме і спричинило виникнення між
сторонами даного спору.

Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено,
що суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення,
в якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

За своїм змістом договір від 07.07.2011 р.
відноситься до договору поставки.

Згідно ч.2 ст. 712 ЦК України до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором,
законодавством або не випливає з
характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
статті 632 цього Кодексу, а також вчинити
за свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

З огляду на невизначеність в договорі
та специфікації порядку здійснення
монтажу, його вартості, строку
виконання та переліку робіт по монтажу,
а також зустрічного обов'язку сторін
щодо здійснення монтажу, тощо, місцевий
господарський суд, з висновком якого
погоджується колегія суддів,
правомірно вказав у рішенні на те, що
підписання сумісного акту вводу
продукції в експлуатацію не є
неминучою подією в розумінні ст. 530 ЦК
України, з настанням якої настає
обов'язок відповідача здійснити
остаточний розрахунок за поставлену
продукцію, оскільки підписання акту
взагалі може не відбутися і залежить у
тому числі від дій відповідача, які він
може не здійснити.

Колегія суддів вважає правомірним
висновок місцевого господарського
суду, що між сторонами не визначений
належним чином порядок та строки
остаточного розрахунку (10 %) за
поставлену продукцію.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

З огляду на вище зазначене, строк
виконання відповідачем зобов'язання
щодо здійснення остаточного
розрахунку (10 %) за продукцію є таким, що
настав з моменту прийняття продукції
(акт приймання дороги підвісної
моноканатної МДК 00.00.000-01 зав. №8 L450м від
03.10.2011 р. та видаткова накладна
№ 0310/11 від 03.10.2011 р. (а. с. 13-14)), а тому
колегія суддів вважає правомірним
рішення місцевого господарського суду
щодо задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості за поставлену
продукцію.

З урахуванням вищезазначеного доводи
апелянта, викладені в апеляційній
скарзі, не спростовують встановлених
колегією суддів обставин в справі, а
тому не заслуговують на увагу і
задоволенню не підлягають.

На підставі вищезазначеного, судова
колегія вважає, що рішення
господарського суду слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України,
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду Дніпропетровської області від 19
грудня 2013 р. у справі № 904/8432/13 без змін.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено
06.02.2014 р.

Головуючий
Ю.Б. Парусніков

Судді
І.В. Тищик

Т.А. Верхогляд