ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р.Справа № 922/5029/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ
до Ізюмського комунального
підприємства теплових мереж, м. Ізюм
про стягнення 218320,25 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Єфременко О.О., довіреність №
14-3 від 08.01.2013 року;

відповідача - Гавриленко Т.С.,
довіреність № 1043 від 09.12.2013 року;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія"
Нафтогаз України" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просить стягнути з Ізюмського
комунального підприємства теплових
мереж пеню у розмірі 53359,36 грн., 7% штрафу
у розмірі 146242,84 грн., інфляційних
витрат у розмірі 8046,18 грн. та 3% річних у
розмірі 10671,87 грн. Позовні вимоги
обгрунтовані несвоєчасним виконанням
відповідачем умов Договору № 79/П-БО
купівлі-продажу природного газу.
Витрати по сплаті судового збору у
розмірі 4366,41 грн. позивач просить
покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 09 грудня 2013
року було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі № 922/5029/13 та призначено її
розгляд у відкритому судовому
засідання на 17 грудня 2013 року.

17 грудня 2013 року від відповідача
надійшли витребувані документи по
справі за вх. № 47397, які долучені судом
до матеріалів справи.

17 грудня 2013 року у судовому засіданні
була оголошена перерва до 14 січня 2014
року.

14 січня 2014 року від відповідача
надійшов відзив на позовну заяву за
вх.№879, в якому просить відмовити в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вважає, що при їх розрахунку, позивачем
не враховано дати підписання Актів
приймання-передачі природного газу,
підписання яких згідно п. 3.4. Договору є
підставою для остаточних розрахунків.
Відзив долучений до матеріалів справи.

Після перерви у судовому засіданні
розгляд справи було продовжено.

У судовому засіданні 14 січня 2014 року
була оголошена перерва до 22 січня 2014
року.

22 січня 2014 року відповідачем було
надане клопотання за вх. № 2138, в якому
останній просить зменшити розмір
штрафних санкцій на 45%, посилаючись на
те, що Ізюмське комунальне
підприємство теплових мереж є
комунальним підприємством, яке
створено для задоволення потреб
споживачів, у тому числі населення та
державних органів у теплопостачанні у
вигляді опалення, гарячого
водопостачання, які в свою чергу,
несвоєчасно сплачують заборгованість
за спожиту теплову енергію. Крім того,
заборгованість, яка виникла, пов'язана
зі збитками, які виникають внаслідок
різниці в тарифах на теплову енергію та
тарифами для населення. При цьому
строки виплати субвенцій з Державного
бюджету в погашення заборгованості з
різниці між собівартістю теплової
енергії та тарифами для населення не
залежать від відповідача, а до їх
отримання фінансовий стан
підприємства не дозволяє сплатити
залишок боргу за газ. Крім того,
відповідач звертав увагу суду, що на
підприємстві склалась дуже складна
економічна ситуація, яка виникла у
зв'язку з збитковістю послуг, що надає
підприємство, а саме з послуг
теплопостачання та водопостачання.
Однією з основних причин збитковості
відповідача є невідповідність тарифів
для населення та інших споживачів на
послуги теплопостачання та
водопостачання їх фактичним витратам.
Ще одною причиною, тяжкого
економічного стану відповідач вважає
дефіцит коштів, пов'язаний з постійною
заборгованістю населення за спожиті
послуги. Клопотання було розглянуте та
долучене судом до матеріалів справи.

22 січня 2014 року відповідачем було
надано доповнення до відзиву за вх.№2139,
в якому відповідач просить відмовити в
стягненні інфляційних витрат у розмірі
4658,88 грн. Надані документи долучені
судом до матеріалів справи.

Після перерви у судовому засіданні
розгляд справи було продовжено.

22 січня 2014 року у судовому засіданні
була оголошена перерва до 04 лютого 2014
року.

Також 22 січня 2014 року позивач надав до
суду заперечення на відзив та
клопотання про зменшення пені за вх. №
2153. Вказані документи були розглянуті
та долучені судом до матеріалів справи.

Після перерви у судовому засіданні
розгляд справи було продовжено 22 січня
2014 року

У судовому засіданні 22 січня 2014 року
була оголошена перерва до 04 лютого 2014
року.

03 лютого 2014 року від представника
відповідача надійшло уточнене
клопотання про зменшення розміру
неустойки за вх. № 3415, в якому
відповідач просить зменшити розмір
штрафних санкцій на 50%. Клопотання
розглянуто та долучено до матеріалів
справи.

Також 03 лютого 2014 року відповідачем
були надані додаткові докази в
підтвердження скрутного фінансового
становища за вх. № 3416, які долучені до
матеріалів справи.

04 лютого 2014 року від позивача надійшли
заперечення на відзив за вх.№3733, які
долучені судом до матеріалів справи.

Після перерви у судовому засіданні
розгляд справи було продовжено.

Представник позивача у судовому
засіданні 04 лютого 2014 року позов
підтримав, просив його задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні просить в разі задоволення
позовних вимог в частині стягнення
штрафних санкцій, зменшити розмір пені
та 7% штрафу 50%.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши матеріали справи в
їх сукупності, надаючи правову оцінку
позовним вимогам, вислухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

10 липня 2012 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавець) та Ізюмським
комунальним підприємством теплових
мереж був укладений договір № 79/П-БО
купівлі-продажу природного газу (далі -
Договір).

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає із
суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (стаття
627 ЦК України).

Статтею 265 Господарського кодексу
України встановлено, що за договором
поставки одна сторона - постачальник,
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки другій стороні -
покупцеві, товар, а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір укладається на розсуд сторін.

Відповідно до п. 1.1. Договору (в редакції
Додаткової угоди № 1 від 28.12.2012 року до
Договору), Продавець зобов'язався
передати у власність Покупцю 2012-2013
роках природний газ ( за кодом згідно
УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну
територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз
України»), для виробництва теплової
енергії, яка споживається бюджетними
установами та організаціями та іншими
споживачами, а Покупець зобов'язується
приймати та оплачувати газ на умовах
цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору, газ, що
постачається за цим Договором,
використовується Покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями та іншими споживачами.

Відповідно до п. 2.1. Договору, Продавець
передає Покупцеві з 01 серпня 2012 року по
31 грудня 2012 року газ в обсязі до 1508,4 тис.
куб.м., у тому числі по місяцях
кварталів.

Відповідно до п. 3.1. Договору, Продавець
передає Покупцеві газ у пунктах
приймання-передачі газу на вхідній
запірній/відключаючій арматурі
Покупця. Право власності на газ
переходить від Продавця до Покупця в
пунктах приймання-передачі. Після
переходу права власності на газ
Покупець несе всі ризики і приймає на
себе відповідальність, пов'язану з
правом власності на газ.

Відповідно до п. 3.1.2 Договору, Покупець
до 20 числа місяця, що передує місяцю
поставки газу, надає Продавцю належним
чином оформлену заявку на планові
обсяги споживання газу на наступний
місяць, підписану уповноваженою
особою. Плановий обсяг поставки
підтверджується Продавцем та
доводиться до відома газотранспортних
підприємств в електронному вигляді
оператором ЄГТСУ на відповідний
місяць поставки.

Відповідно до п. 3.3. Договору,
приймання-передача газу, переданого
Продавцем Покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу Покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу Покупця.

Відповідно до п. 3.4. Договору, не пізніше
5-го числа місяця, наступного за місяцем
продажу газу, Покупець зобов'язується
надати Продавцеві підписані та
скріплені печатками Покупця та
газорозподільного (газотранспортного)
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використання газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числа зобов'язується повернути
Покупцеві та газорозподільному
(газотранспортному) підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаний уповноваженим
представником та скріплений печаткою,
або надати в письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта. Акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

На виконання умов Договору позивач
поставив протягом жовтня-грудня 2012
року, а відповідач прийняв природний
газ обсягом 1276,555 тис. куб. м. на загальну
суму 5950962,40 грн., що підтверджується
актами приймання-передачі природного
газу від 27.11.2012 року на суму 938220,99 грн.
(за жовтень 2012 року), від 18.03.2013 року на
суму 1881686,42 грн. (за листопад 2012 року) та
від 18.03.2013 року на суму 3131054,99 грн. (за
грудень 2012 року). Таким чином позивач
передано відповідачу природного газу
на загальну суму 5950962,40 грн.

Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за
газ здійснюється Покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
відлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент подачі позову до суду
відповідачем в повному обсязі сплачено
суму основного боргу, однак розрахунки
за поставлений газ проводились
невчасно, внаслідок чого позивач
звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача пені у розмірі
53359,36 грн., 7% штрафу у розмірі 146242,84 грн.,
інфляційних витрат у розмірі 8046,18 грн.
та 3% річних у розмірі 10671,87 грн.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення з
відповідача 53359,36 грн. пені та 7% штрафу в
сумі 146242,84 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст.610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232 ГК
України визначено порядок
застосування штрафних санкцій та
обмеження щодо періоду їх нарахування.
Зокрема, частиною шостою цієї статті
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. Договору сторони визначили,
що у разі невиконання Покупцем пункту
6.1. Договору Продавець має право не
здійснювати поставку газу Покупцю або
обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
Покупцем п.6.1. Договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити Продавцю пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період прострочення платежу.
Крім того, даним пунктом Договору,
сторони обумовили, що за прострочення
платежу понад 30 днів Покупець
зобов'язаний додатково сплатити штраф
у розмірі 7 % від суми простроченого
платежу.

Позивачем до матеріалів справи наданий
розрахунок пені та 7% штрафу за весь
період прострочення виконання
відповідачем грошового зобов'язання по
кожній поставці природного газу,
відповідно до якого належною до сплати
сумою є 53359,36 грн. пені та 146242,84 грн. 7%
штрафу.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач вважає, що при їх
розрахунку, позивачем не враховано
дати підписання Актів
приймання-передачі природного газу,
підписання яких згідно п. 3.4. Договору є
підставою для остаточних розрахунків.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне зазначити, що з Актів
приймання - передачі природного газу
від 27 листопада 2013 року та 18 березня 2013
року вбачається, що поставка газу
відбувалась у жовтні-грудні 2012 року і
виходячи з умов Договору, розрахунок за
фактично переданий газ відповідач
повинен був здійснити до 14 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України, якими
передбачено, що господарські
зобов'язання можуть виникати
безпосередньо з господарського
договору. Порядок та умови проведення
розрахунків сторони визначили у п. 6.1.
Договору, відповідно до якого, оплата
за газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу, а п. 3.4 Договору визначає порядок
та умови передачі газу.

Посилання відповідача на затримку в
оформленні актів приймання-передачі
газу не можуть бути підставою для
звільнення відповідача від
відповідальності, оскільки п. 6.1.
Договору не пов'язує обов'язок оплатити
отриманий газ з їх підписанням.
Наявність актів є обов'язковою лише для
проведення остаточного розрахунку,
який включає можливі розбіжності та
коригування.

За таких обставин, відсутні підстави
вважати Акт приймання-передачі газу
датою розрахунку за поставлений
природний газ.

Звертаємо увагу, що аналогічної
позиції дотримуються, як Вищий
господарський суд України у своїй
постанові по справі № 5021/1407/12, так і
Харківський апеляційний господарський
суд у справі № 922/3213/13.

Перевіривши правомірність нарахування
позивачем суми пені у розмірі 53359,36 грн.
та 7% штрафу у розмірі 146242,84 грн., суд
встановив, що дане нарахування не
суперечить вимогам чинного
законодавства України та умовам
Договору.

За приписами п. 3 ст. 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Пленум Вищого господарського суду
України в п. 3.17.4 постанови від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'ясняє, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. У
зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця
процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 ЦК України і
статтею 223 Господарського кодексу
України.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішення суду, якщо він значно перевищує
розмір збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.
При цьому відсутність чи невисокий
розмір збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника. Вирішуючи
питання про зменшення розміру пені, яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд повинен
з'ясувати наявність значного
перевищення розміру неустойки перед
розміром сторін, які заслуговують на
увагу, ступеня виконання зобов'язань,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру пені та штрафу, яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), суд,
об'єктивно оцінивши даний випадок,
приймає до уваги причини неналежного
виконання зобов'язання, враховуючи
фактичні обставини справи, а саме:

- відповідач є комунальним
підприємством, яке створено для
задоволення потреб споживачів у тому
числі населення та державних органів в
теплопостачанні у вигляді опалення та
гарячого водопостачання. Підприємство
не уповноважене чинним законодавством
самостійно встановлювати тарифи, які
відповідають витратам за надання
послуг, тому постачає теплову енергію
по вартості нижчої її собівартості;

- на підприємстві склалась дуже складна
економічна ситуація, яка виникла у
зв'язку зі збитковістю послуг з
теплопостачання;

- однією з причин тяжкого економічного
стану відповідача є дефіцит коштів,
пов'язаний з несплатою населенням за
спожиті послуги;

- крім населення несвоєчасно
розраховуються відповідачем бюджетні
установи (організації);

- субвенції, які надаються державою, не
мають постійного чинного правового
механізму з компенсації витрат з
різниці в тарифах на теплову енергію,
тому виплата такої компенсації та
строки виплати у повній мірі залежать
від своєчасного внесення законодавчим
органом таких витрат до Закону України
"Про державний бюджет на кожний рік";
від фінансування в даному бюджетному
році у повному обсязі цих витрат згідно
з витратами, передбаченими Закону
України "Про державний бюджет"; від
строку виконання виконавчими органами
влади обов'язків по перерахуванню
закладених витрат бюджету у вигляді
субвенцій до отримувачів;

- сума штрафних санкцій є надмірно
великою, а стягнуті судом суми 3 % річних
та інфляційних витрат мають
компенсувати всі негативні наслідки
затримки розрахунку з боку
відповідача.

Таким чином, враховуючи той факт,
що заборгованість відповідача
об'єктивно виникла не з його вини, а
внаслідок неузгодженості в сфері
виділення бюджетних коштів та не
покриття тарифами собівартості
енергоносіїв, а також на момент
розгляду справи сплачена у повному
обсязі, суд задовольняє клопотання
відповідача та зменшує розмір пені та
штрафу на 50 % (відповідно пеня до
стягнення становить 26679,68 грн., сума
штрафу до стягнення становить 73121,42
грн.).

Дана правова позиція з вищевикладених
питань узгоджується з практикою Вищого
господарського суду України по
аналогічним справам, зокрема, у
постановах: від 23.05.2012 року №5023/128/12, від
13.08.2012 року №5023/1324/12, від 13.08.2012 року у
справі №5023/1235/12, від 13.08.2012 року у справі
№5023/1231/12, від 22.08.2012 року у справі
№5023/579/12, від 27.09.2012 року у справі
№16/4/5022-107/2012, від 31.10.2012 року у справі
№5015/2216/12, від 19.12.2012 року у справі
№5023/3165/12, від 19.12.2012 року у справі
№5019/880/12, у справі 5023/10324/11 від 12.06.2013
року.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення 3 % річних
та інфляційних втрат, суд зазначає
наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи, період
нарахування позивачем 3% річних та
інфляційних витрат, а також розрахунок
визначений вірно згідно вимог діючого
законодавства, що дає підстави суду
задовольнити позовні вимоги в частині
стягнення 3% річних у сумі 10671,87 грн. та
інфляційних витрат у сумі 8046,18 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Згідно приписів п.4.3 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 року №7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України", у разі коли господарський суд
на підставі пункту 3 статті 83 ГПК
зменшує розмір неустойки (штрафу,
пені), витрати позивача, пов'язані зі
сплатою судового збору,
відшкодовуються за рахунок
відповідача у сумі, сплаченій
позивачем за позовною вимогою, яка
підлягала б задоволенню, якби
зазначений розмір судом не було
зменшено.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. 216, 217, 230, 232, 233 Господарського
кодексу України, ст. 526, ч.1 ст.530, 549, ч. 3
ст. 551, ст. ст. 610, 611, 625 ЦК України, ст. ст.
1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Ізюмського комунального
підприємства теплових мереж (64300,
Харківська область, м. Ізюм, проспект
Леніна, 33, р/р 5483 у філії
Харківського обласного управління ВАТ
"Ощадбанк", МФО 09351600, ) на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ,
вул. Б. Хмельницького, 6, р/р 1 в ПАТ
"Державний ощадний банк України", МФО
300465, ) - 26679,68 грн. пені,
73121,42 грн. 7% штрафу, 8046,18 грн. інфляційних
витрат, 10671,87 грн. 3% річних, 4366,41 грн.
судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 08.02.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/5029/13