Господарський суд Чернігівської
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
тел. канцелярії 672-847, факс 774-462
РІШЕННЯ

від 30 січня 2014 року
по справі
№8/97/9/3/2/1/1/1/1

Господарським судом Чернігівської
області у складі судді Т.Г. Оленич

розглянуто у відкритому судовому
засіданні справу №8/97/9/3/2/1/1/1/1

за позовом: державного підприємства
«Придніпровська залізниця», пр. Карла
Маркса, 108, м. Дніпропетровськ, 49602

до відповідача: дочірнього
підприємства «Чернігівський
облавтодор», вул. Київська, 17,
м.Чернігів, 14005

про стягнення 320304грн.38коп.
збитків

за участю представників сторін:

від позивача: Кравченко О.М. -
юрисконсульта, довір.пост. №47 від 01.01.14

від відповідача: Шокура А.Ю. -
представника, довір.пост. від 31.12.13

Рішення приймається після перерви,
оголошеної в судовому засіданні на
підставі ст.77 Господарського
процесуального кодексу України з 21.01.2014
по 30.01.2014.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України проголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з
відповідача 320304грн.38коп. шкоди,
заподіяної внаслідок винних дій
працівників відповідача, які призвели
до сходу залізничних вантажних вагонів
та їх пошкодження до ступеня
виключення із інвентарного парку. До
складу заявленої до стягнення суми
позивачем включено: 315149грн.18коп.
вартості пошкоджених вагонів, та
5155грн.20коп. неотриманих прибутків у
вигляді плати за користування
вагонами.

В додатково наданому письмовому
обґрунтуванні підстав позовних вимог,
які подані до матеріалів справи в
судовому засіданні 30.01.14, позивач
зазначає, що відповідачем порушено
вимоги ст.124 Статуту залізниць України,
який регулює відносини залізниць з
іншими юридичними особами, та
виконання якого є обов'язковим для всіх
юридичних осіб незалежно від форм
власності. Внаслідок неправомірних дій
працівників відповідача, які
передоручили виконання вивантаження
вагонів іншим некваліфікованим
працівникам, стався самовільний рух
вагонів, які перекинулися та були
пошкоджені. Саме таки обставини, на
думку позивача, є підставою для
відшкодування відповідачем майнової
шкоди.

Відповідач проти позову заперечує,
стверджуючи, що відсутня вина
підприємства у заподіянні шкоди, за
фактом аварії, внаслідок якої
пошкоджені вагони, порушена
кримінальна справа. У відзиві від 29.01.14
відповідач стверджує, що відсутні
докази вини конкретних працівників, за
винні дії яких має відповідати
юридична особа. При цьому, як зазначає
відповідач, позивач не вказує який
конкретно працівник вчинив винні дії.
Також відповідач вказує про
відсутність причинного зв'язку між
протиправною поведінкою працівників
відповідача і завданою шкодою, та про
відсутність доказів наявності
протиправної поведінки працівників
відповідача. Крім того, заперечуючи
проти розміру заявленої суми збитків,
відповідач звертає увагу, що позивачем
не підтверджено існування реальної
можливості на отримання
недоотриманого прибутку.

У зв'язку із задоволенням клопотань
сторін про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу,
засідання господарського суду по
розгляду даної справи проведені без
фіксації технічними засобами. Хід
судового процесу відображено у
протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши в ході розгляду справи по
суті пояснення та доводи представників
сторін, з'ясувавши обставини, що мають
значення для вирішення спору,
перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

Договірних відносин щодо перевезення у
вересні 2003 року вантажу залізничним
транспортом між сторонами не існувало.

Як вбачається із змісту довідки АА
№818652 з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
філія «Ріпкинський райавтодор»
дочірнього підприємства
«Чернігівський облавтодор» є
структурним підрозділом відповідача
без права юридичної особи.

За твердженням позивача, 25 вересня 2003
року о 10год.25хв. на станцію Голубичі на
адресу філії «Ріпкинський райавтодор»
поїздом №3801 прибули 10 напіввагонів,
завантажених щебенем. При цьому,
позивачем не надано до матеріалів
справи перевізних документів
встановленої форми, на підставі яких
ним здійснювалося перевезення вантажу
на адресу філії відповідача.

В зв'язку з відсутністю у філії
«Ріпкинський райавтодор» власної
колії, за проханням керівництва філії
«Ріпкинського райавтодору», що
підтверджується листом від 25.09.2003
(факсограма листа - т.1, а.с.44), 10
напіввагонів, завантажених щебенем,
які прибули на адресу філії, подані для
вивантаження на першу колію
Замглайського торфобрикетного заводу.

Отже, враховуючи відсутність у
відповідача власних залізничних
під'їзних колій, між сторонами також
були відсутні договірні відносини щодо
умов та порядку експлуатації під'їзних
колій.

Докази укладення між сторонами
будь-яких договорів щодо подачі та
прибирання вагонів по ст.Голубичі
сторонами суду не надані.

Таким чином суд приходить до висновку,
що між сторонами були відсутні будь-які
договірні відносини, пов'язані з
перевезенням, отриманням та
вивантаженням вантажу, який був
доставлений 25.09.2003 на адресу філії
«Ріпкинський райавтодор».

Відповідно до ч.1 ст.174
Господарського кодексу України
заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом
господарювання є однією із підстав
виникнення господарського
зобов'язання та відноситься до
позадоговірних зобов'язань.

Оскільки, як встановлено судом
вище, між сторонами на день подачі
позовної заяви до суду не існувало
договірних відносин щодо перевезення
вантажу та експлуатації під'їзних
колій, а тому суд вважає, що вимоги
позивача стосуються відшкодування
шкоди на підставах, передбачених гл.82
Цивільного кодексу України.

Загальні підстави відповідальності
за завдану шкоду визначені ст.1166
Цивільного кодексу України, згідно з
якою майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю майну фізичної чи
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
За загальними правилами під шкодою
розуміється зменшення або втрата
певного майнового блага, зокрема
зменшення або втрата майна
потерпілого, що тягне за собою
виникнення майнової шкоди. Згідно зі
ст.1192 Цивільного кодексу України
способами відшкодування матеріальної
шкоди є відшкодування його в натурі або
відшкодування завданих збитків у
повному обсязі.

Відповідальність у вигляді
відшкодування шкоди може бути
застосована при наявності складу
цивільного правопорушення, а саме:
протиправної поведінки особи,
шкідливого результату такої поведінки,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та шкодою, а також вини
особи, яка заподіяла шкоду.

Виходячи з цього, предметом
доказування у даному спорі є: факт
неправомірних дій відповідача,
виникнення шкоди саме у заявленому до
стягнення розмірі, причинний зв'язок
між неправомірними діями і заподіянням
шкоди, наявність вини заподіювача
шкоди. Відсутність хоча б однієї із цих
обставин не тягне за собою
відповідальність у вигляді
відшкодування шкоди.

Чинне законодавство виходить з
принципу презумпції вини
правопорушника, а відтак, враховуючи
приписи ст.33 Господарського
процесуального кодексу України, у
спорах про відшкодування шкоди
(збитків) обов'язок доведення
відсутності вини покладається саме на
відповідача, а позивач повинен довести
протиправність поведінки відповідача,
факт заподіяння матеріальної шкоди та
її розмір, а також наявність
причинно-наслідкового зв'язку між
поведінкою відповідача та
матеріальною шкодою.

Як зазначає позивач у позовній заяві,
26.09.2003 під час проведення
розвантажувальних робіт стався
самовільний рух напіввагонів у
вільному напрямку. Через 4800 метрів від
місця вивантаження напіввагони з
великою швидкістю виїхали на територію
Ріпкинської райсільгоспхімії та
зіткнулися із напіввагоном №65252088, який
знаходився на підвищеній колії під
завантаженням металобрухту. У
результаті зіткнення напіввагони
зійшли з рейок, крім напіввагону №60007630,
в якому знаходився щебінь.

Внаслідок вказаної події, за
повідомленням позивача, шість вагонів:
№№66186057, 67158410, 67193573, 64123839, 63487714, 66212879
були пошкоджені до ступеня виключення
з інвентарного парку та виключені на
підставі актів форми ВУ-10.

На підтвердження факту пошкодження
вагонів позивачем до матеріалів справи
надано акти №№78, 80, 82, 83, 84, 85 від 26.09.2003
форми ВУ-25 (т.1, а.с.17-22).

Сума заявленої позивачем до
відшкодування шкоди складається із
вартості пошкоджених вагонів, яка
становить згідно з розрахунком
позивача, 315149грн.18коп. (т.1, а.с.27) та
5155грн.20коп. неотриманого від
використання вагонів прибутку,
обчисленого за період з 26.09.2003 по 01.03.2004.

Виходячи із змісту ч.1 ст.1166 Цивільного
кодексу України право на
відшкодування майнової шкоди належить
особі, майну якої заподіяна така шкода.

Як свідчать наявні в матеріалах справи
копії технічних паспортів вагонів (т.1,
а.с.74-77), а також лист
фінансово-економічної служби
Придніпровської залізниці (т.1, а.с.79),
вантажні вагони, які були пошкоджені
внаслідок сходу з рейок, приписані до
Придніпровської залізниці, а відтак
позивач має право вимагати
відшкодування вартості цього майна.

За загальними правилами під шкодою
розуміється зменшення або втрата
певного майнового блага, зокрема
зменшення або втрата майна
потерпілого, що тягне за собою
виникнення майнової шкоди.

Статтею 1192 Цивільного кодексу України
передбачено два способи відшкодування
шкоди, завданої майну потерпілого:
відшкодування шкоди в натурі (передача
речі того ж роду і такої ж якості) або
відшкодування завданих збитків у
повному обсязі. Розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи.

Згідно зі ст.22 Цивільного кодексу
України збитками є: втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

Факт пошкодження вантажних вагонів
№№№№66186057, 67158410, 67193573, 64123839, 63487714, 66212879
та виключення їх із інвентарного парку
вагонів підтверджується актами
№№80,85,83,84,78,82 від 26.09.2003 про пошкодження
вагонів, та актами №№425,432,430,428,433,431 від
29.09.2003 на виключення із інвентарного
парку вантажного вагону. Таким чином,
факт заподіяння позивачеві шкоди
внаслідок знищення шости вантажних
вагонів підтверджується матеріалами
справи.

Як вбачається із наданого позивачем до
позовної заяви розрахунку розміру
збитків (т.1, а.с.27), сума збитків, що
виникла внаслідок пошкодження вагонів
до ступеня виключення їх із парку
вагонів, становить 315149грн.18коп.

Проте, аналіз здійсненого позивачем
розрахунку збитків свідчить, що він
суперечить приписам п.2 Порядку
визначення розміру збитків від
розкрадання, нестачі, знищення
(псування) матеріальних цінностей,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.01.1996 №116 в
редакції постанови КМ України від 20.01.97
№34, зокрема, позивачем в розрахунку не
зазначено балансову вартість майна
станом на момент встановлення факту
знищення вагонів, тобто станом на 29.09.2003
- день складання актів про виключення
із ізвентраного парку вантажних
вагонів, а також застосовано індекси
інфляції, починаючи з 1996р.

Отже, позивач не довів обґрунтованість
розрахунку суми збитків, яка заявлена
ним до стягнення.

Розмір неотриманого прибутку -
5155грн.20коп., позивач розраховує
виходячи із використання 1 вагону у
період з 26.09.2003 по 01.03.2004. та із
застосуванням встановлених ставок за
користування вагонами залізниці. Разом
з тим, позивачем не надано доказів, із
яких суд може прийти до беззаперечного
висновку, що у вказаний період
існувала реальна можливість на
використання вагону, а відповідно на
отримання позивачем прибутку саме в
заявленій до стягнення сумі.

За таких обставин, позивачем не
доведено належними доказами, а також
відповідними розрахунками розмір
заявленої до стягнення суми збитків.

Мотивуючи неправомірність поведінки
відповідача, позивач вказує, що
працівник відповідача Алійник І.М.,
який був призначений відповідальним за
вивантаження вагонів, без
повідомлення керівництва ст.Голубичі
передоручив виконання робіт по
розвантаженню вагонів іншим особам -
майстру Потапенку В.Ф. та водію Павелку
П.В., які не мала права на виконання
розвантажувальних робіт.

В силу ч.2 ст.1172 Цивільного кодексу
України, юридична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
обов'язків.

Відповідачем підтверджується факт
наявності станом на момент заподіяння
шкоди позивачу, трудових відносин з
майстром АБЗ №2 філії «Чернігівська
ДЕД» Потапенко В.Ф. та з водієм Павелко
П.В., про що свідчать надані
відповідачем довідки (т.1, а.с.47).

За повідомленням позивача (позовна
заява - а.с.3), після того, як поступила
оплата та маючи довіреність від філії
«Ріпкинський райавтодор», яка свідчить
про те, що підприємство має в штаті
кваліфікованого працівника, який
пройшов навчання, склав іспити та є
відповідальним за збереження рухомого
складу та правильне закріплення
вагонів, начальник станції дозволив
організувати вивантаження вагонів.

Разом з тим, суд звертає увагу на той
факт, що наказом №4 від 20.01.2003р. «Про
призначення відповідальних осіб за
вивантаження вантажів із залізничних
вагонів» філією «Ріпкинський автодор»
відповідальним за збереження
вагонного парку при здійсненні
розвантажувальних операцій, за
збереження гальмівних башмаків та
правильне закріплення вагонів
гальмівними башмаками, а також
відповідальним за очистку вагонів
після вивантаження призначено
Алійника Ігоря Миколайовича (т.1, а.с.43).
В той же час, довіреність серії НАД
№067309 від 24.09.2003 на розкредитування
вагонів, отримання вантажу, на право
підпису відомостей видана філією
«Ріпкинський автодор» на ім'я Олійника
Ігоря Олексійовича (т.1, а.с.42).

Доказів призначення Олійника І.О.
відповідальним за розвантажувальні
роботи із залізничних вантажних
вагонів та здачі ним відповідних
іспитів позивач суду не надав. Також
позивачем не надано доказів
пред'явлення працівником відповідача
начальнику станції Голубичі
довіреності на розкредитування
вагонів та організацію
розвантажувальних робіт на ім'я
Алійника І.М.

Відтак, суд приходить до висновку, що
дозвіл на вивантаження вагонів був
наданий керівництвом станції Голубичі
особі, яка не пройшла перевірки
відповідних знань для здійснення
розвантажувальних робіт.

Крім того, стверджуючи про
протиправність поведінки працівників
відповідача, позивач не зазначив, яка
конкретна норма чинного законодавства,
або конкретні відомчі інструктивні
документи, що регулюють порядок
організації та здійснення
розвантажувальних робіт із
залізничних вагонів, були порушені
працівниками відповідача при
здійсненні розвантажування вантажу,
наслідком чого стався
несанкціонований рух вагонів.
Посилання позивача на ст.69 Статуту
залізниць України судом до уваги не
приймається, оскільки дана стаття є
загальною та містить вимоги щодо
перевірки відповідних знань
працівників залізничних під'їзних
колій підприємства, які пов'язані з
рухом поїздів та маневровою роботою на
коліях залізниці, а не регулює порядок
здійснення розвантажувальних робіт.
Отже, позивачем не наведено, в чому
конкретно полягає протиправність
поведінки працівників відповідача.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позивач не довів суду
належними та допустимими доказами
наявність протиправної поведінки
працівників відповідача.

Причинний зв'язок між протиправною
поведінкою особи та завданою шкодою
передбачає, що шкода стала об'єктивним
наслідком поведінки завдавача шкоди.

Оскільки матеріалами справи не
підтверджується протиправність
поведінки працівників відповідача та
не зазначено в чому полягає така
протиправність, тому відсутні підстави
для ствердження про наявність
причинно-наслідкового зв'язку між
протиправною поведінкою завдавала
шкоди та завданою шкодою.

Враховуючи, що матеріалами справи не
підтверджується наявність таких
складових цивільно-правової
відповідальності у вигляді
відшкодування шкоди, як протиправна
поведінка, причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та
матеріальною шкодою, а також приймаючи
до уваги, що позивачем не доведений
розмір заподіяної йому шкоди в сумі,
яка заявлена до стягнення, тому у суду
відсутні підстави для покладення на
відповідача такої відповідальності у
вигляді відшкодування шкоди.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги є безпідставними та
необґрунтованими, в зв'язку з чим
задоволенню не підлягають.

В силу ст.49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.22,33,34,49,82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові
відмовити повністю.

Повне рішення складено та підписано 04
лютого 2014 року

Суддя
Т.Г. Оленич