КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р.
Справа№ 62/68

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Рєпіної Л.О.

Суліма В.В.

За участю представників:

від позивача: Кава Е.С. - представник;

Ворушило В.А. - представник

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

від відповідача-3: не з'явився

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Релігійної громади
Римсько-Католицької Церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова на рішення Господарського
суду міста Києва по справі № 62/68 від
03.07.2013 (Повний текст рішення складено і
підписано 08.07.2013) суддя - Любченко М.О.

за позовом: Релігійної громади
Римсько-Католицької Церкви парафії
Святого

Антонія у Личаківському районі міста
Львова

до 1) Львівської обласної ради

2) Львівської міської ради

3) Регіонального відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача-1 Управління майном
спільної власності Львівської
обласної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача-2 Львівська державна
музична школа №4

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Релігійна громада Римсько-Католицької
Церкви в місті Львові (Костел Святого
Антонія) звернулась до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Львівської обласної ради, Львівської
міської ради, та Регіонального
відділення Фонду державного майна
України у Львівській області про
визнання права власності на будівлю №53
по вул. Личаківській в місті Львові та
повернення будівлі громаді
Римсько-Католицької церкви в місті
Львові Костелу Святого Антонія.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.07.2013 року у справі № 62/68 у
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач, Релігійна громада
Римсько-Католицької Церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова, звернулась до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, у якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва та постановити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим, що полягає у
невідповідності висновків, викладених
у рішенні суду, обставинам та у
неправильному застосуванні судом норм
матеріального та процесуального права.

Позивач зазначає, що спірний будинок як
за своїм призначенням, так і за
архітектурним стилем, є невід'ємною
частиною культової споруди - Костелу
Св. Антонія, і знаходиться на одній
земельній ділянці, необхідній для
обслуговування цієї споруди, обведеній
одним муром.

За твердженням апелянта, суд першої
інстанції не врахував, що спірна
споруда була збудована за кошти
прихожан римсько-католицької церкви та
перебували у власності
римсько-католицької громади понад 200
років.

Львівська міська рада у своєму відзиві
на апеляційну скаргу зазначила, спірна
будівля не належить до культових
споруд, оскільки раніше спірна будівля
була плебанією, тобто будинком пароха,
тобто житловим будинком, у якому жив
парох, а крім того експертизою не
встановлено невід'ємності спірної
будівлі від будівлі костелу.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
03.12.2013 для розгляду справи № 62/68
визначено колегію суддів у складі:
головуючого судді: Тарасенко К.В.,
суддів: Рєпіної Л.О., Суліма В.В.

13.12.2013 від представника позивача
надійшли письмові пояснення з
посланням на «Католическую
энциклопедию» видану в Москві у 2007
році, у яких по змивач доводив, що
спірне приміщення, незважаючи на те, що
частина його використовувалась для
проживання церковних служителів, є
частиною монастиря, а тому відноситься
до культових споруд.

У поясненнях від 16.12.2013 представник
Львівської міської ради зазначив, що
відповідно до чинного законодавства
передача культових будівель та майна,
що знаходяться в державній власності,
релігійним організаціям є правом, а не
обов'язком державних органів.

У судовому засіданні 21.01.2014 були
присутні та надавали пояснення
експерти Сьомочкін І.В. співробітник
Спеціалізованого
науково-реставраційного інституту
«Укрзахідпроектреставрація» (посада
начальник науково-дослідного відділу
пам'яткознавства), який надав пояснення
щодо історичної довідки на територію
комплексу споруд пам'ятки архітектури
національного значення - Костелу
Святого Антонія (т. 3 а.с. 10-33) та
Лукомський Ю.В. голова експертної групи
Науково-дослідного центру «Рятівна
археологічна служба», який надав звіт
про результати археологічної
експертизи будинку плебанії (т. 3 а.с.
34-74).

Зазначені експерти, пояснили, що
відповідно до знайдених в результаті
проведення археологічної експертизи
залишків фундаменту вбачається, що
будівля костелу та спірна будівля
ймовірно, оскільки розкопки у
безпосередній близькості до стіни
музичної школи не проводились, раніше
були частинами однієї будівлі, а
архівними документами
підтверджується, що спірна будівля
була частиною костелу, споруджена за
кошти релігійної громади та набрала
нинішнього вигляду у 1885 році, коли було
розібрано 2 крила та добудовано другий
поверх.

У судове засідання 28.01.2014 представники
відповідачів та третіх осіб не
з'явились, про причину неявки суд не
повідомили, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача, перевіривши матеріали справи
та проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України
«Про свободу совісті та релігійні
організації» релігійними
організаціями в Україні є релігійні
громади, управління і центри,
монастирі, релігійні братства,
місіонерські товариства (місії),
духовні навчальні заклади, а також
об'єднання, що складаються з
вищезазначених релігійних
організацій. Релігійні об'єднання
представляються своїми центрами
(управліннями).

Згідно зі ст.13 вказаного Закону України
релігійна організація визнається
юридичною особою з дня її державної
реєстрації. Релігійна організація як
юридична особа користується правами і
несе обов'язки відповідно до чинного
законодавства і свого статуту
(положення).

Як вбачається з матеріалів справи,
28.01.1992 державним реєстратором
виконавчого комітету Львівської
міської ради проведено державну
реєстрацію юридичної особи -
Релігійної громади
римсько-католицької церкви в місті
Львові (Костел Святого Антонія),
найменування якої в подальшому було
змінено на Релігійну громаду
Римсько-Католицької Церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова.

Рішенням №20 від 28.01.1992 виконавчого
комітету Львівської обласної ради
народних депутатів зареєстровано
статут Релігійної громади
римсько-католицької церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова.

Відповідно до п.1 статуту релігійна
громада є місцевою релігійною
організацією віруючих громадян, які
добровільно об'єдналися з метою
спільного задоволення релігійних
потреб.

Пунктами 5.1, 5.2 статуту позивача
передбачено, що парафія набуває,
володіє, користується та
розпоряджається майном, що їй належить
на підставі права власності. Майно
парафії формується шляхом придбання
або створення парафією за рахунок
власних коштів. Також джерелом
формування майна парафії можуть бути
пожертвування прихожан, інших фізичних
чи юридичних осіб, передача майна
державою чи органами місцевого
самоврядування, а також інші джерела,
що передбачені законодавством та не
суперечать меті та основним завданням
парафії.

Позивач, обґрунтовуючи своє право на
спірну будівлю, посилається на ч.2 ст.17
Закону України «Про свободу совісті та
релігійні організації», згідно з якою
культові будівлі і майно, які
становлять державну власність,
передаються організаціями, на балансі
яких вони знаходяться, у безоплатне
користування або повертаються у
власність релігійних організацій
безоплатно за рішеннями обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій, а в
Республіці Крим - Уряду Республіки
Крим.

Виходячи зі змісту наведеної норми
закону, обов'язковою умовою її
застосування є встановлення судом
факту приналежності спірного майна до
культових будівель.

Закон України «Про свободу совісті та
релігійні організації» не дає
визначення терміну «культова будівля».
Згідно з визначенням цього терміну, що
міститься в п.1.10 Правил пожежної
безпеки для культових споруд, які
затверджені Наказом №339 від 18.05.2009р.
Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи, культова
споруда - будинок (споруда), призначений
для проведення богослужінь та
релігійних обрядів (християнські:
собори, церкви, каплиці, дзвіниці,
хрещальні, молитовні будинки тощо;
мусульманські мечеті; іудейські
синагоги тощо).

Згідно з п.4 Роз'яснень №02-5/109 від
29.02.1996р. Вищого господарського суду
України «Про деякі питання, що
виникають при застосуванні Закону
України «Про свободу совісті та
релігійні організації» під культовими
будівлями та майном слід розуміти
будівлі і речі, спеціально призначені
для задоволення релігійних потреб
громадян. Тому, зокрема, не можуть бути
визнані культовими будівлями ті
приміщення, що присвоєні для
проживання священнослужителів та
інших служителів культу, якщо вони не є
невід'ємною частиною культової споруди
і не знаходяться на земельній ділянці,
необхідній для обслуговування цієї
споруди. Зазначені обставини можуть
встановлюватися документами служби
технічної інвентаризації.

Пунктом 9.4 вказаних вище роз'яснень
Вищого господарського суду України
передбачено, що доказами належності
культового майна або будівель тій чи
іншій релігійній організації можуть
бути довідки державних архівних
установ, Державного комітету України у
справах релігій, архівні документи
церковних організацій (шематизми),
рішення місцевих органів влади та інші
письмові докази.

Відповідно до п.6 Постанови №988-ХІІ від
23.04.1991р. Верховної Ради України «Про
порядок введення в дію Закону України
«Про свободу совісті та релігійні
організації» вказано Кабінету
Міністрів України, Уряду Республіки
Крим, обласним, Київській та
Севастопольській міським державним
адміністраціям забезпечити відповідно
до Закону України «Про свободу совісті
та релігійні організації» повернення у
власність чи передачу у безоплатне
користування релігійним громадам
культових будівель і майна з
урахуванням: прав релігійних громад,
яким належали ці будівлі і майно на
момент їх переходу у власність держави;
прав релігійних громад, які
користуються цими будівлями і майном у
встановленому законом порядку;
вкладення коштів релігійними
громадами у спорядження,
переобладнання культової будівлі і
тривалості користування нею; наявності
у даному населеному пункті (місцевості)
інших культових будівель та їх
використання релігійними громадами
відповідних віровизнань; інших
суттєвих обставин у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи,
костел Святого Антонія, який
розташований у місті Львові по
вул.Личаківській, 49а, перебуває на
державному обліку як пам'ятка
архітектури національного значення, що
підтверджується відповідним паспортом
об'єкта культурної спадщини (охор.№372).

За змістом архівної довідки №497 від
24.09.1991р. костел Св.Антонія з Падуї разом
з монастирем Францішканів був
збудований за кошти князя
А.Вишневецького у 1728 році. Після
ліквідації монастиря австрійським
урядом у 1784 році у костел Св.Антонія
перенесли парохію з костела сс.Петра і
Павла. Костел відновлений у 1898 році
коштом Владислава Гіцькевича. У 1902 році
добудовано каплицю Розп'яття Ісуса
Христа, у 1904 році - Святої Варвари. Також
зазначено, що до 1939 року костел Святого
Антонія належав римсько-католицькій
парохії.

Згідно з архівною довідкою №230, яку
було видано 05.06.1995р. Центральним
державним історичним архівом України у
м.Львові, до 1939 року костел Святого
Антонія і будинок пароха були
власністю костельної громади.

Одночасно, за документами архіву й
довідковою літературою до костелу
Св.Антонія у Львові відносився також
будинок плебанії, з приводу якого
заявлено розглядуваний позов.

Державним архівом Львівської області в
архівній довідці №176/15 від 24.05.1995
повідомляється, що в актах управління
будівельного нагляду двоповерховий
будинок по вул. Личаківській, 49
(реєстраційний №117) у м.Львові
значиться як плебанія парафіяльного
костелу Св.Антонія. Сучасного вигляду
будинок набрав у 1885 році, коли
магістрат м.Львова надав парафіяльному
комітетові костелу дозвіл за №36482/85
розібрати тильну частину плебанії, а
над фронтовою частиною добудувати
поверх. Реконструкція була закінчена
03.08.1885р.

Відповідно до архівної довідки №262 від
14.04.1993, виданої Центральним державним
історичним архівом України у Львові, за
інвентарем 1873р. плебанія складається з
прибудованого до костелу старого
великого будинку з трьома крилами,
четверта сторона якого прилягає до
костелу, всередині - мале подвір'я без
каналізації. Будинок міцний, зі
склепінням, одноповерховий під гонтою,
більша його частина зайнята школою для
дівчат. Праве крило від дверей
призначене для помешкання ксьондза. В
плебанії також мешкали два вікарії,
органіст, костельний, слуга
костельного, знаходились кухня,
пивниця і комірка для дерева.

У 1955 році будівля костелу Святого
Антонія та спірна будівля, на той час -
монастир, були передані на баланс
Обласному відділу в справах
архітектури за рішенням №28 від 11.01.1955
виконавчого комітету Обласної ради
депутатів трудящих.

Згідно з архівною копією рішення №63
від 03.02.1972 виконавчого комітету
Львівської міської ради будинок №49 по
вул. Леніна балансовою вартістю 65 430
карб. передано на баланс міському
відділу культури для відкриття в ньому
дитячої музичної школи - семирічки №4.

Рішенням №391 від 16.08.1990 виконавчого
комітету Львівської міської ради «Про
відновлення історичних назв вулиць і
площ міста Львова» вулиця Леніна
перейменована на вулицю Личаківська,
що підтверджується архівною довідкою
№7/вих. Від 28.09.2011р., виданою архівним
відділом Львівської міської ради.

Рішенням №20 від 20.01.1992 виконавчого
комітету Львівської обласної ради
народних депутатів було доручено
виконавчим комітетам районних і
міських рад передати у власність
безоплатно культову будівлю костелу
Святого Антонія по вул.Личаківській, 49
та державне майно, що в ній знаходиться,
релігійній громаді
Римсько-католицької церкви.

12.05.1993 з метою розмежування державного
майна України між загальною державною
власністю і власністю
адміністративно-територіальних
одиниць Львівською обласною радою
прийнято ухвалу №288 «Про передачу
майна до комунальної власності», якою
затверджено перелік майнових
комплексів підприємств, установ та
організацій, що передаються до
комунальної власності міст обласного
підпорядкування та районів області
згідно з додатком №1. До вказаного
переліку об'єктів, що передані до
комунальної власності міста Львова,
було включено, у тому числі, і Львівську
дитячу музичну школу №4.

04.04.1994 Римсько-католицькому костелу
Св.Антонія було видано державний акт
серії ЛВ №50602001 на право постійного
користування землею площею 2480 кв.м для
обслуговування костелу відповідно до
рішення №312 від 18.03.1994 Львівської
міської ради народних депутатів.

03.12.1996 Управлінням історичного
середовища м. Львова було передано, а
Релігійною громадою костелу Антонія
було прийнято на баланс пам'ятку
архітектури - Костел Св.Антонія, що
розташований за адресою: м.Львів,
вул.Личаківська, 49а, про що було
складено відповідний акт передачі б/н
від 03.12.1996р.

При цьому, як вбачається зі змісту
наведених вище документів,
двоповерхову будівлю, з приводу якої
виник спір у даній справі, релігійній
громаді Римсько-католицької церкви
передано не було.

20.04.2012, тобто вже після подачі позову,
який зареєстровано у Господарському
суді міста Києва 19.08.2011, на підставі
рішення №257 від 13.04.2012 виконавчого
комітету Львівської міської ради
відділом приватизації державного
житлового фонду було видано свідоцтво
№ЛР1504 про право власності, яким
посвідчено, що будівлі та споруди
майнового комплексу в цілому, які
знаходяться за адресою: м.Львів,
вул.Личаківська, №53 дійсно належать на
праві оперативного управління
Львівській державній музичній школі №4
на праві комунальної власності
територіальної громади м. Львова.

Згідно з рекомендаціями Вищого
господарського суду України,
викладеними в п.4 Роз'яснень №02-5/109 від
29.02.1996р. «Про деякі питання, що
виникають при застосуванні Закону
України «Про свободу совісті та
релігійні організації», у разі
виникнення сумнівів щодо належності
будівлі або майна до категорії
культових, господарські суди повинні
призначати експертизу.

На вирішення Львівському
науково-дослідному інституту судових
експертиз було поставлено питання:

1. Чи належить будівля, яка знаходиться
за адресою: м.Львів, вул.Личаківська, 53,
за архітектурним вирішенням (стилем) до
категорії культових споруд (храмів,
церковних споруд)?

2. Яке цільове призначення будівлі, яка
розташована за адресою: м.Львів,
вул.Личаківська, 53?

3. Чи є будівля №53 по вул.Личаківській в
м.Львові невід'ємною частиною Костелу
Святого Антонія, що знаходиться по
вул.Личаківській, 49 «а» в м.Львові?

За наслідками проведення судової
експертизи судовим експертом складено
висновок №3227 від 08.04.2012р.

У дослідницькій частині висновку
судовим експертом встановлено, що
будинок №53 окремо розташований і на
даний час не використовується костелом
Святого Антонія, що знаходиться по вул.
Личаківській, 49»а» у м.Львові. Відстань
від торця будинку до костелу становить
4,5 м, від будинку до каплиці - 5,0 м. Вхід
до будинку здійснюється через проїзд
зі сторони вул. Личаківської вздовж
муру від вул. Малої. Об'ємно-планувальні
та архітектурні рішення порівняно з
даними архівних матеріалів за 1890 рік
практично не змінилися (встановлено
легкі перегородки зі склоблоків та Ѕ
цегли), змінилось функціональне
призначення (на даний момент школа).

Первинно будівля костелу №49»а» та
будівля №53 по вул. Личаківській у м.
Львові розташовувались на одній
земельній ділянці і були збудовані як
єдиний архітектурний комплекс в один
історичний період в єдиному
архітектурному стилі - пізнього бароко.
Будівля по вул.Личаківській, 53 була
невід'ємною частиною костелу і
виконувала службово-побутові,
господарські та просвітницькі функції.

На час проведення огляду будівля школи
за адресою: м.Львів, вул.Личаківська, 53
знаходиться поза межами земельної
ділянки, наданої для обслуговування
костелу Св.Антонія по вул.Личаківській,
49»а» згідно з державним актом на право
постійного користування землею серії
ЛВ №50602001, який виданий відповідно до
рішення №342 від 18.03.1994р. Львівської
міської ради народних депутатів, не
обслуговує даний костел, не є
невід'ємною частиною костелу і тому не
є культовою.

На підставі наведених вище обставин,
які будо встановлено в ході проведення
експертизи, судовим експертом зроблено
наступні висновки:

1. Будівля, яка знаходиться за адресою:
м.Львів, вул.Личаківська, 53, на даний час
не належить до категорії культових
споруд (храмів, церковних споруд).

2. Будівля по вул.Личаківській, 53 у
м.Львові, в якій на час проведення
дослідження розташована державна
музична школа №4, за цільовим
призначенням відноситься до закладів
культури.

3. Будівля №53 по вул.Личаківській у
м.Львові на даний час не є невід'ємною
частиною Костелу Святого Антонія, що
знаходиться по вул.Личаківській, 49»а» у
м.Львові.

Висновки викладені у висновку
Львівського НДІСЕ від 08.04.2013 не
приймаються колегією суддів до уваги,
оскільки питання поставлені перед
судовими експертами є некоректними, а
відповіді на них не можуть бути
підставою для вирішення спору.

Однак дослідницька частина висновку
експерта дає вичерпну інформацію та
підтверджує, що на момент переходу
спірного майна від релігійної громади
римсько-католицької церкви до
державної власності зазначена будівля
була частиною майнового комплексу
костелу Св. Антонія.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
посилання відповідачів та суду першої
інстанції на те, що функціональне
призначення спірного майна було
повністю змінено, а дана будівля була
пристосована саме для розміщення
музичної школи, а не для задоволення
релігійних потреб громадян, не може
бути підставою для відмови в
задоволенні позову, оскільки
відповідно до наданих експертних
висновків та архівних довідок,
планувальні та архітектурні рішення
порівняно з даними архівних матеріалів
за 1890 рік практично не змінились, тобто
пристосування будівлі для музичної
школи фактично не відбувалось.

Також суд першої інстанції у своєму
рішенні посилається на п.6 Постанови
Верховної Ради України «Про порядок
введення в дію Закону України «Про
свободу совісті та релігійні
організації», згідно з яким при
поверненні релігійним громадам
культових будівель і майна слід
враховувати наступні обставини: 1)
права релігійних громад, яким належали
ці будівлі і майно на момент їх
переходу у власність держави; 2) права
релігійних громад, які користуються
цими будівлями і майном у
встановленому законом порядку; 3)
вкладення коштів релігійними
громадами у спорядження,
переобладнання культової будівлі і
тривалості користування нею, та інші
суттєві обставини.

Всупереч вимогам вищезазначеної
Постанови, суд першої інстанції не
врахував що, згідно архівної довідки
Центрального державного історичного
архіву №497 від 24.09.1991р. у документах
архіву зафіксовано, що костел Св.
Антонія з Падуї разом з монастирем
францішканців збудований коштом А.
Вишневецького 1728 року. У 1898 році костел
був відновлений коштом Владислава
Гіцькевича, у 1902р. добудовано каплицю
Розп'яття Ісуса Христа, у 1904 р. - Святої
Варвари. Сучасного вигляду спірний
будинок набрав у 1885 р., коли прафіяльний
комітет костелу отримав дозвіл на
реконструкцію: було розібрано тильну
частину будівлі і добудовано другий
поверх. До 1939 року костел Св. Антонія та
монастир належав римсько-католицькій
парохії. А рішенням Виконкому Облради
депутатів трудящих від 11 січня 1955 р. №28
костьол і монастир Антонія були
передані на баланс Обласному відділу в
справах архітектури. Тобто, ці об'єкти
передавались, як єдиний комплекс,
римсько-католицька громада
користувалась ним понад 200 років, кошти
у спорудження та переобладнання
комплексу вкладали прихожани
римсько-католицької церкви.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
свободу совісті та релігійні
організації» культові будівлі і майно,
які складають державну власність,
передаються організаціями, на балансі
яких вони знаходяться, у безоплатне
користування або повертаються у
власність релігійних організацій
безоплатно за рішенням обласних,
Київської та Севастопольської міських
держадміністрацій, Уряду АР Крим.

Згідно з Указом Президента України від
04.03.92 № 125 (125/92) «Про заходи щодо
повернення релігійним організаціям
культового майна» і розпорядження
Президента України від 22.06.94 № 53/94-рп
(53/94-рп) зазначені державні органи
зобов'язані були в установлені строки
здійснити передачу релігійним
громадам у власність чи безоплатне
користування культових будівель, що
використовувались не за призначенням.
Тобто згідно з цим допускається не лише
повернення, а й передача у власність
релігійних громад культових будівель.
Як роз'яснила Президія Вищого
арбітражного суду України своїм
роз'ясненням від 29.02.96 № 02-5/109 зазначена
передача культових будівель у
власність релігійних громад, які не
були їх власниками, можлива за умови,
якщо в населеному пункті немає
законного претендента на ці будівлі,
тобто релігійної громади тієї конфесії
(віросповідної приналежності), якій
належала будівля на момент переходу у
власність держави.

Згідно з розпорядженням Кабінету
Міністрів України від 07.05.1998 «Щодо
забезпечення поетапного повернення
релігійним організаціям культових
будівель, які не використовуються або
використовуються не за призначенням»
обласним державним адміністраціям
забезпечити згідно з законодавством
України поетапне повернення
релігійним організаціям культових
будівель, які не використовуються або
використовуються не за призначенням до
01.07.98р. подати Кабінету Міністрів
України повний перелік культових
будівель, які перебувають у державній
та комунальній власності і не
використовуються або використовуються
не за призначенням з зазначенням
термінів та умов повернення їх
релігійним організаціям.

Відповідно до вказаного переліку
колишній парафіяльний будинок
плебанію, який знаходиться за адресою
вул. Личаківська, 53 (Личаківська, 49) в м.
Львові, та використовується під дитячу
музичну школу № 4, був включений до
переліку культових будівель, який
підлягає поверненню.

Відповідно до пунктів 9.3 та 9.4
Роз'яснення Вищого Арбітражного суду
України від 29.02.96 № 02-5/109 «Про деякі
питання, що виникають при застосуванні
Закону України «Про свободу совісті та
релігійні організації» під
поверненням культових будівель і майна
слід розуміти повернення зазначених
будівель і майна у власність
релігійних організацій того ж самого
конфесійного напряму, наприклад,
громадам православної церкви, Римо-
католицької церкви тощо. Доказами
належності культового майна або
будівель тій чи іншій релігійній
організації можуть бути довідки
державних архівних установ, Державного
комітету України у справах релігій,
архівні документи церковних
організацій (шематизми), рішення
місцевих органів влади та інші
письмові докази. Суд першої інстанції
не врахував зазначені рекомендації та
зробив хибний висновок про те, що
релігійна громада римсько-католицької
церкви парафії Святого Антонія має
лише схожу назву з найменуванням
римо-католицької парохії, тому вона не
може претендувати на передачу їй майна,
яке належало римсько-католицькій
парохії. Також суд вказує на те, що
позивач, як релігійна організація був
створений 28.01.1992 р. і в його статуті не
зазначено, що він є правонаступником
римсько-католицької парохії, якій
належав костел Св. Антонія. Такий
висновок також зроблено з порушенням
вимог чинного законодавства, оскільки
згідно з п.5. Роз'яснення від 29.02.1996 №
02-5/109 права релігійних громад, які в
установленому порядку користувалися
культовими будівлями і майном до
введення Закону України «Про свободу
совісті та релігійні організації»
зберігаються і після одержання ними
правоздатності юридичної особи згідно
з пунктом 4 Постанови Верховної Ради
України від 23 квітня 1991 року про
порядок введення цього Закону в дію.
Права громад щодо володіння
користування цими будівлями і майном
зберігаються також за їх
правонаступниками. Тобто,
правонаступництво мають доводити ті
організації, які стали
правонаступниками релігійних
організацій, що були створені
відповідно до Закону України «Про
свободу совісті та релігійні
організації».

До введення в дію цього Закону все
майно церковних і релігійних громад в
Україні було визнано державною
власністю згідно зі ст. 366
Адміністративного кодексу Української
PCP 1927 року.

Листом Архієпископа Митрополита
Львівського Мечислава Мокшицького
№562/2013 від 24.06.2013 р. підтверджується, що
релігійна громада римсько-католицької
парафії костелу св. Антонія на вул.
Личаківській існує з початку XVIII
століття і по даний час. Як релігійна
організація вона була зареєстрована у
1992 році відповідно до вимог чинного
законодавства. Релігійна громада
римсько-католицької церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова є єдиним законним
претендентом на будівлю під №53 по
вулиці Личаківській в місті Львові, яка
належала їй на момент переходу цієї
будівлі (майнового комплексу Святого
Антонія) у власність держави.

З наведеного вбачається, що спірна
будівля є культовою спорудою, частиною
майнового комплексу костелу Святого
Антонія, споруджені коштом Релігійної
громади римсько-католицької церкви
парафії Святого Антонія, а відповідно
позовні вимоги, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог, в частині
визнання за Релігійною громадою
Римсько-Католицької церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова на будинок №53 по вулиці
Личаківській у місті Львові підлягають
задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання
недійсними рішення відповідача-2,
Львівської міської ради, № 257 від 13.04.2012
та свідоцтва про право власності № ЛР
1504 від 20.04.2012, колегія суддів зазначає
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач-2 був обізнаний щодо
наявності спору про визнання права
власності на будівлю № 53 по вул.
Личаківській у м. Львові, однак ним було
прийнято рішення щодо передачі
спірного майна у оперативне управління
Львівській державній музичній школі №
4, на підставі якого, Львівській
державній музичній школі № 4 було
видано свідоцтво про право власності №
ЛР 1504 від 20.04.2012.

Згідно ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу
України особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що недодержання в
момент вчинення правочину стороною,
сторонами, вимог, які встановлені
частиною 1 статті 203 вказаного Кодексу,
є підставою для визнання правочину
недійсним.

Враховуючи, що позовні вимоги в частині
визнання за позивачем права власності
на спірне майно, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги в частині визнання недійсними
рішення Львівської міської ради № 257
від 13.04.2012 «Про оформлення права
комунальної власності на будівлі
майнового комплексу на вул.
Личаківській, 53» та свідоцтва про право
власності № ЛР 1504 від 20.04.2012 виданого
Львівській державній музичній школі №
4, а також скасування державної
реєстрації прав Львівської державної
музичної школи № 4 на будівлю по вул.
Личаківській в м. Львові підлягають
задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення Господарського суду
міста Києва від 03.07.2013 року у справі №
62/68 підлягає скасуванню у зв'язку з
невідповідністю висновків, викладених
у рішенні місцевого господарського
суду, обставинам справи, апеляційна
скарга Релігійної громади
Римсько-Католицької Церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної громади
Римсько-Католицької Церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 03.07.2013 по справі № 62/68
скасувати.

3. Постановити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі.

4. Визнати за Релігійною громадою
Римсько-Католицької церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова (79010, м. Львів, вул.
Личаківська 49-А, код ЄДРПОУ 2551965) право
власності на будинок №53 по вулиці
Личаківській у місті Львові.

5. Визнати недійсним рішення Львівської
міської ради № 257 від 13.04.2012 «Про
оформлення права комунальної
власності на будівлі майнового
комплексу на вул. Личаківській, 53».

6. Визнати недійсним свідоцтво про
право власності № ЛР 1504 від 20.04.2012
видане Львівській державній музичній
школі № 4 на будівлі та споруди
майнового комплексу в м. Львові по вул.
Личаківська, 53.

7. Скасувати державну реєстрацію прав
Львівської державної музичної школи №
4 на будівлю № 53 по вул. Личаківській в
м. Львові.

8. Доручити Господарському суду міста
Києва видати наказ.

9. Копію постанови направити до
Реєстраційної служби головного
управління юстиції у Львівській
області (79000, м. Львів, пл.. Шевченка, 1)
для відома.

10. Матеріали справи № 62/68 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
установленому законом порядку.

Головуючий суддя
К.В. Тарасенко

Судді
Л.О. Рєпіна

В.В. Сулім