ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р.
справа №
21/011-12

Господарський суд Київської області у
складі колегії: головуючого судді -
Яреми В.А., суддів Горбасенка П.В.,
Лилака Т.Д., розглянувши матеріали
справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Трансенерго», м. Київ

до Приватного підприємства «Лекс»,
Київська обл., с. Михайлівка-Рубежівка

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: 1. ОСОБА_1, м. Київ

2. ОСОБА_2, м. Київ

3. Громадської організації
Українсько-Німецького Форуму
«Київ-Мюнхен», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Публічного
акціонерного товариства «Дочірній
банк Сбербанку Росії», м. Київ

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Чорненький С.В.
(посвідчення НОМЕР_1 від 28.02.2013р.)

від третьої особи 1: ОСОБА_5 (договір
доручення від 27.05.2013р.)

від третьої особи 2: не з'явився

від третьої особи 3: не з'явився

від третьої особи 4: Новик Є.М.
(довіреність від 13.12.2013р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.01.2012р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Трансенерго» (далі-ТОВ «Компанія
Трансенерго»/позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Приватного підприємства
«Лекс» (далі-ПП «Лекс»/відповідач) про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна,
укладеного між сторонами 07.12.2006р.

Відповідач позов не визнав з підстав,
викладених у відзиві на позовну заяву,
а також просив суд застосувати
наслідки спливу строків позовної
давності для захисту порушеного права,
передбачених ст. 267 Цивільного кодексу
України.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 31.01.2012р. порушено
провадження у справі №21/011-12,
призначено справу до розгляду на
20.02.2012р., а також залучено до участі у
даній справі у якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача
ОСОБА_1 (далі-ОСОБА_1/третя особа 1).

Разом з позовними вимогами позивач
просив суд вжити заходи до
забезпечення позову шляхом накладення
арешту та заборони відчужувати
квартиру АДРЕСА_1, та яка є предметом
спірного договору.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №16 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» передбачено, що умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового характеру
є достатньо обґрунтоване припущення,
що майно (в тому числі грошові суми,
цінні папери тощо), яке є у відповідача
на момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути, зменшитись за кількістю
або погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на
потенційну можливість ухилення
відповідача від виконання судового
рішення без наведення відповідного
обґрунтування не є достатньою
підставою для задоволення відповідної
заяви.

Оскільки позивачем не надано доказів,
які підтверджували б наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування заявленого
заходу до забезпечення позову у даній
справі, судом, у відповідності до ст. 66
ГПК України, у задоволенні зазначеної
заяви про вжиття заходів до
забезпечення позову відмовлено з
огляду на її необґрунтованість.

20.02.2012р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від Публічного акціонерного
товариства «Дочірній банк Сбербанку
Росії» надійшло клопотання про
залучення останнього до участі у даній
справі у якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача.
Зазначене клопотання задоволено
ухвалою господарського суду Київської
області від 20.02.2012р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 20.02.2012р. розгляд даної
справи було відкладено на 05.03.2012р.

05.03.2012р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від ОСОБА_2 та Громадської організації
Українсько-Німецького Форуму
«Київ-Мюнхен» надійшли клопотання про
залучення останніх до участі у даній
справі у якості третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача. Зазначені
клопотання задоволено ухвалою
господарського суду Київської області
від 05.03.2012р.

В судовому засіданні 05.03.2012р. (10:00) було
оголошено перерву до 05.03.2012р. (14:30).

Ухвалою господарського суду Київської
області від 05.03.2012р. провадження у даній
справі було зупинено до вирішення
господарським судом міста Києва справи
№5011-10/193-2012 за позовом Громадської
організації «Об'єднана рада
комплексного цукровиробництва та
трейдерів», Громадської організації
Українсько-Німецький Форум
«Київ-Мюнхен» до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
Трансенерго», за участю третіх осіб:
ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, про визнання
сфальсифікованими протоколів.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 15.02.2013р. провадження у даній
справі поновлено та призначено її до
розгляду на 05.03.2013р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 05.03.2013р. розгляд даної
справи було відкладено на 12.03.2013р.

В судовому засіданні 12.03.2013р.
оголошувалась перерва до 15.03.2013р.

Ухвалами господарського суду
Київської області від 15.03.2013р. у даній
справі призначено судову експертизу та
зупинено провадження у справі до
закінчення експертних досліджень та
отримання висновків експертів.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 10.06.2013р. провадження у даній
справі поновлено та призначено її до
розгляду на 17.06.2013р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 17.06.2013р. провадження у даній
справі зупинено, а матеріали справи
надіслані до Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз.

02.09.2013р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз
повернулися матеріали справи №21/011-12
разом з листом вих. №2622/13-45 від 15.08.2013р.,
відповідно до якого ухвала
господарського суду Київської області
від 15.03.2013р. залишена без виконання у
зв'язку з нездійсненням попередньої
оплати вартості експертизи.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 04.09.2013р. провадження у даній
справі поновлено та призначено її до
розгляду на 10.09.2013р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 10.09.2013р. призначено
колегіальний розгляд даної справи в
порядку ст. 46 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 12.09.2013р. на підставі
розпорядження голови господарського
суду Київської області від 10.09.2013р.
№240-АР, дану справу прийнято до свого
провадження колегією суддів у складі:
головуючого судді - Яреми В.А., суддів
Горбасенка П.В. та Лилака Т.Д., а також
призначено справу до розгляду на
24.09.2013р.

23.09.2013р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від позивача надійшли уточнені
обґрунтування позовних вимог.
Зазначені уточнення судом прийняті.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 24.09.2013р. розгляд даної
справи було відкладено на 29.10.2013р.

Ухвалами господарського суду
Київської області від 29.10.2013р. у даній
справі призначено судову експертизу та
зупинено провадження у справі до
закінчення експертних досліджень та
отримання висновків експертів.

09.01.2014р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз
повернулися матеріали справи №21/011-12
разом з листом вих. №11716/13-45 від 23.12.2013р.,
відповідно до якого ухвала
господарського суду Київської області
від 29.10.2013р. залишена без виконання у
зв'язку з нездійсненням попередньої
оплати вартості експертизи.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 21.01.2014р. провадження у даній
справі поновлено та призначено її до
розгляду на 04.02.2014р.

04.02.2014р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від позивача надійшло клопотання про
відкладення розгляду даної справи у
зв'язку з участю представника
останнього в іншому судовому
засіданні.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського сулу
України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу щодо відкладення розгляду
справи у зв'язку з відсутністю його
представника (з причин, пов'язаних з
відпусткою, хворобою, службовим
відрядженням, участю в іншому судовому
засіданні і т. п.). При цьому
господарський суд виходить з того, що у
відповідних випадках такий учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

З огляду наведеного, а також враховуючи
ненадання суду належних та допустимих
доказів у розумінні ст. 34 ГПК України,
що підтверджують факт відсутності у
позивача, як юридичної особи,
можливості направити іншого
представника у судове засідання
04.02.2014р., судом у задоволенні
зазначеного клопотання позивача
відмовлено.

До того ж, судом було враховано
закінчення строків вирішення спору,
встановлених ст. 69 ГПК України, у той
час як клопотання про їх продовження
ані позивачем, ані відповідачем
заявлено не було.

В судовому засіданні 04.02.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у даній справі.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні у ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення представників учасників
судового процесу, суд

ВСТАНОВИВ:

07.12.2006р. між ТОВ «Компанія Трансенерго»
в особі генерального директора ОСОБА_7,
який діє на підставі статуту
(далі-продавець) та ПП «Лекс» в особі
директора Луценка В.П., який діє на
підставі статуту (далі-покупець)
укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна (далі-договір),
відповідно до якого продавець передав
у власність квартиру, що належить
продавцю на праві приватної власності,
адреса якої: АДРЕСА_1.

Ціна нерухомого майна, що купується
покупцем за цим договором, становить 1
302 900,00 грн. (п. 2.1 договору).

Договір посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 07.12.2006р.

Водночас, посилаючись на те, що на
момент підписання договору у ОСОБА_7
були відсутні повноваження на
укладення від імені ТОВ «Компанія
Трансенерго» договорів відчуження
майна товариства на суму, що становить
50 і більше відсотків майна товариства у
розумінні ст. 98 Цивільного кодексу
України, позивач просить суд визнати
договір недійсним з підстав ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України.

Крім того, в обґрунтування заявленої
позовної вимоги позивач посилався на
те, що спірний довір було укладено на
підставі зловмисної домовленості
сторін, що в силу положень ст. 232 ЦК
України, є підставою недійсності
правочину.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, суд встановив, що вимога
позивача про визнання спірного
договору недійсним з підстав ст.ст. 203,
215 Цивільного кодексу України
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

Приписами статей 202, 215 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до п. 2.1 постанови
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29.05.2013р. №11, вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для дійсності правочину,
зокрема, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

В обґрунтування посилань на
відсутність у ОСОБА_7 повноважень на
укладення від імені ТОВ «Компанія
Трансенерго» спірного договору
позивач посилався на той факт, що
рішенням господарського суду міста
Києва від 10.08.2012р. у справі №5011-66/3924-2012,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 24.12.2012р.,
рішення загальних зборів учасників ТОВ
«Компанія Трансенерго» від 06.11.2006р. про
продаж квартири АДРЕСА_1 визнано
недійсним, у той час, як в силу вимог ст.
98 ЦК України, рішення про відчуження
майна товариства на суму, що становить
п'ятдесят і більше відсотків вартості
майна товариства, приймаються
загальними зборами учасників
товариства.

Так, ч. 2 ст. 98 ЦК України встановлено, що
рішення про внесення змін до статуту
товариства, відчуження майна
товариства на суму, що становить
п'ятдесят і більше відсотків майна
товариства, та про ліквідацію
товариства приймаються більшістю не
менш як у 3/4 голосів, якщо інше не
встановлено законом.

Згідно статей 33, 32 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами, зокрема, письмовими і
речовими доказами, висновками судових
експертів.

Разом з тим, доказів, що підтверджують
факт відчуження за спірним договором
майна на суму, що становить 50 і більше
відсотків майна товариства, позивачем
суду не надано.

Згідно ст. 41 ГПК України, для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Враховуючи, що визначення балансової
вартості майна ТОВ «Компанія
Трансенерго» станом на момент
укладання спірного договору
купівлі-продажу входить до предмета
доказування у даній справі та потребує
спеціальних знань, ухвалою
господарського суду Київської області
від 15.03.2013р. було призначено судову
економічну експертизу у даній справі,
витрати по проведенню якої були
покладені на позивача, як
заінтересованої особи, в порядку п. 23
постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи» №4 від 23.03.2012р.

Натомість, позивач відмовився від
здійснення оплати призначеної судом
експертизи та, відповідно до заяви
останнього, просив суд здійснював
розгляд даної справи без проведення
такої експертизи.

Крім того, ухвалою господарського суду
Київської області від 29.10.2013р. на
підставі спільної заяви позивача та
Громадської організації
Українсько-Німецький Форум
«Київ-Мюнхен», було повторно
призначено судову економічну
експертизу у даній справі, витрати по
проведенню якої, згідно вказаного
клопотання, були покладені на третю
особу 3, яка також залишена без
виконання у зв'язку з нездійсненням
оплати вартості експертизи.

З огляду наведеного, ненадання
позивачем доказів, що підтверджують
факт відчуження за спірним договором
майна на суму, що становить 50 і більше
відсотків майна товариства, а також
враховуючи неможливість проведення
судом експертизи щодо встановлення
балансової вартості майна ТОВ
«Компанія Трансенерго» станом на
момент укладання спірного договору
купівлі-продажу, свідчить про
необґрунтованість посилань позивача
на відчуження за спірним договором
майна, на суму, що становить 50 і більше
відсотків майна товариства, яке, в силу
вимог ст. 98 ЦК України, відбувається
виключно за рішенням загальних зборів
учасників товариства.

Крім того, статтею 92 ЦК України
унормовано, що юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

У відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

У відповідності до п. 9.8 ТОВ «Компанія
Трансенерго» генеральний директор,
зокрема, представляє інтереси
товариства, виступає від свого імені в
державних органах, а також судових
органах, вирішує всі питання
господарської діяльності товариства
за винятком тих, що належать до
виключної компетенції зборів
учасників, має право першого підпису
фінансових документів, укладає
договори, угоди, контракти, у тому числі
і зовнішньоекономічні, видає
довіреності.

Зі змісту вказаного пункту статуту
слідує, що до повноважень генерального
директора належить вирішення всіх
питань господарської діяльності
товариства, в тому числі укладення
договорів, за винятком тих повноважень,
що належать до виключної компетенції
зборів учасників товариства.

Пунктом 9.2 статуту ТОВ «Компанія
Трансенерго» передбачено, що до
виключної компетенції зборів
учасників належить:

- визначення основних напрямків
діяльності Товариства і затвердження
планів та звітів про їх виконання;

- внесення змін до Статуту Товариства;

- обрання та відкликання Генерального
директора Товариства з числа Учасників
Товариства, прийняття на роботу за
контрактом Генерального директора
Товариства з числа осіб, які не є
Учасниками Товариства, обрання та
відкликання членів ревізійної комісії;

- затвердження результатів діяльності
Товариства і його відособлених
підрозділів, затвердження звітів та
висновків ревізійної комісії,
визначення порядку розподілу прибутку
та порядку покриття збитків;

- створення, реорганізація та
ліквідація дочірніх підприємств, філій
та представництв, затвердження їх
статутів та положень;

- прийняття рішень про припинення
діяльності Товариства, призначеного
ліквідаційною комісією, затвердження
ліквідаційного балансу,

- установлення розміру, форми і порядку
внесення Учасниками додаткових
внесків;

- вирішення питань про придбання
Товариством частки (її частини )
Учасника та про відступлення (її
частини) третім особам;

- виключення Учасника з Товариства.

Разом з тим, у відповідності до
вказаного пункту статуту, вирішення
питання про відчуження майна
товариства не віднесено до виключної
компетенції зборів учасників ТОВ
«Компанія Трансенерго».

До того ж, право розпоряджатись майном
і коштами товариства у межах,
визначених статутом Товариства, в силу
п. 9.9 статуту (доповненого змінами до
статуту від 1998р.) належить голові
правління. Натомість, вказане
право/повноваження останнього також не
визначено як виключне.

З огляду наведеного, укладення
договорів від імені юридичної особи
входить до кола повноважень
генерального директора ТОВ «Компанія
Трансенерго», і не є виключною
компетенцію ані зборів учасників
Товариства, ані голови правління.

Відтак, беручи до уваги наведені
нормативні приписи, враховуючи
недоведеність позивачем належними та
допустимими доказами у розумінні ст. 34
ГПК України невідповідності спірного
правочину вимогам ст. 98 ЦК України, а
також наявність у ОСОБА_7, як директора
ТОВ «Компанія Трансенерго», у
відповідності до статуту, повноважень
на укладення від імені товариства
договорів на відчуження майна, суд
дійшов висновку, що вимога позивача про
визнання договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 07.12.2006р. з підстав
ст.ст. 203, 215 ЦК України є
необґрунтованою, а тому задоволенню не
підлягає.

Що ж до вимоги позивача про визнання
спірного правочину недійсним з підстав
ст. 232 ЦК України, оскільки договір, на
думку останнього, було укладено на
підставі зловмисної домовленості
сторін слід зазначити наступне.

Статтею 232 ЦК України унормовано, що
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 3.10 постанови Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29.05.2013р. №11, у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі ст. 232 ЦК України господарські
суди повинні мати на увазі, що
відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів з зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, тяжких
обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна
змова представника однієї сторони
правочину з другою стороною, внаслідок
чого настають несприятливі наслідки
для особи, від імені якої вчинено
правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання. При цьому
представником не може вважатися орган
юридичної особи, в тому числі її
керівник, навіть якщо він діяв всупереч
інтересам цієї особи: представництво в
даному разі визначається за правилами
глави 17 названого Кодексу. Аналогічні
положення містяться у п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Згідно статей 32, 33, 34 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Натомість, оскільки в порушення
вищезазначених норм Закону позивачем
не доведено належними та допустимими
доказами у розумінні ст. 34 ГПК України
ані наявності умислу в діях ОСОБА_7,
тобто усвідомлення останнім вчинення
правочину всупереч інтересам
довірителя (ТОВ «Компанія
Трансенерго»), ані наявності
домовленості останнього з ПП «Лекс»
при укладенні спірного правочину, і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя (позивача),
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для визнання договору
недійсним в порядку ст. 232 ЦК України.

Що ж до клопотання відповідача про
застосування наслідків спливу строків
позовної давності для захисту
порушеного права, передбачених ст. 267
Цивільного кодексу України слід
зазначити наступне.

Приписами статей 256, 257, 267 ЦК України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з системного аналізу вказаних
норм суд дійшов висновку, що положення
закону про правові наслідки спливу
позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного права і факт його
порушення або оспорювання. У випадках
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а в зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
12.06.2007р. у справі П-9/161-16/165.

З огляду наведеного, а також враховуючи
необґрунтованість заявлених позовних
вимог у даній справі у зв'язку з
недоведеністю позивачем наявності
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
недійсними, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для застосування
наслідків спливу позовної давності,
передбачених ст. 267 ЦК України.

Витрати про сплаті судового збору, у
відповідності до ст. 49 ГПК України, у
разі відмови у задоволенні позову,
покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. ст. 32-34, 41, 66, 69
Господарського процесуального кодексу
України, ст. ст. 98, 202, 203, 215, 232 Цивільного
кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 05.02.2014р.

Головуючий суддя
В.А. Ярема

Судді
П.В.
Горбасенко

Т.Д. Лилак