КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р. Справа№ 910/16189/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Кондес Л.О.

Ропій Л.М.

при секретарі:
Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача Молодюк А.Л.,
дов. від 27.11.2013 №03/2/777,

від відповідача Коренєва О.М., дов.
від 24.09.2013,

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Всеукраїнський акціонерний банк"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 06.11.2013

(дата підписання - 13.11.2013)

у справі №910/16189/13 (суддя Балац С.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Всеукраїнський
акціонерний банк"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Альтон"

про визнання недійсними: додаткової
угоди від 19.06.2011 №3 до договору про
надання юридичних послуг від 08.09.2010
№07/09-10 та акта приймання-передачі
наданих послуг від 30.06.2011 №3 згідно
договору про надання юридичних послуг
від 08.09.2010 №07/09-10;

стягнення 4384324,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 06.11.2013 відмовлено у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства
"Всеукраїнський акціонерний банк" (далі
- позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Альтон" (далі -
відповідач) про визнання недійсними:
додаткової угоди від 19.06.2011 №3 до
договору про надання юридичних послуг
від 08.09.2010 №07/09-10 та акта
приймання-передачі наданих послуг від
30.06.2011 №3 до договору про надання
юридичних послуг від 08.09.2010 №07/09-10, та
стягнення 4384324,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 06.11.2013 скасувати, постановити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на
момент укладення додаткової угоди від
19.06.2011 №3 до договору про надання
юридичних послуг від 08.09.2010 №07/09-10 (далі
- додаткова угода №3) та акта
приймання-передачі наданих послуг від
30.06.2011 №3 до договору про надання
юридичних послуг від 08.09.2010 №07/09-10 (далі
- акт №3) відповідач навмисно впевнив
позивача в тому, що на виконання
покладених на нього додатковою угодою
№3 обов'язків здійснював
представництво в суді у справі, що є
предметом наданих послуг. Хоча, як
зазначає позивач, з кримінального
провадження виявилось, що відомості,
надані відповідачем, не відповідали
дійсності і жодного обов'язку ТОВ
"Альтон" виконано не було. Таким чином,
позивач підписав додаткову угоду №3 та
акт №3 під впливом обману, а відповідач
безпідставно отримав гроші в сумі
4384324,00 грн. Отже, додаткову угоду №3 та
акт №3 слід визнати недійними, а
безпідставно отриманні грошові кошти -
повернути позивачу. Крім того, на думку
позивача, акт №3 за своєю правовою
природою та змістом є правочином, а
отже може бути визнаний недійним в
судовому порядку.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 11.01.2014 передано
апеляційну скаргу для розгляду
головуючому-судді Рябусі В.І.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 15.01.2014 для
розгляду апеляційної скарги
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий-суддя Рябуха В.І., судді
Кондес Л.О., Ропій Л.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.01.2014
відновлено строк на подання
апеляційної скарги, прийнято її до
розгляду та порушено апеляційне
провадження, розгляд справи призначено
на 12.02.2014. Дану ухвалу надіслано
відповідно до вимог Інструкції з
діловодства в господарських судах
України, затвердженої наказом
Державної судової адміністрації
України від 20.02.2013 №28. Доказами
належного повідомлення сторін про час
і місце розгляду справи є повідомлення
про вручення поштового відправлення
(ухвали від 15.01.2014) позивачу та
відповідачу - 20.01.2014, долучені до
матеріалів справи.

07.02.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду відповідач надав
відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 12.02.2014 представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги, просив її задовольнити, рішення
Господарського суду міста Києва від
06.11.2013 скасувати, постановити нове, яким
задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив
доводи апеляційної скарги, просив
залишити її без задоволення, а
оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представників сторін,
виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
передбачено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
08.09.2010 між Публічним акціонерним
товариством "Всеукраїнський
акціонерний банк" (далі - замовник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Альтон" (далі -
виконавець) укладено договір про
надання юридичних послуг № 07/09-10 (далі -
договір), відповідно до якого замовник
доручає, а виконавець бере на себе
зобов'язання надавати замовникові
юридичне обслуговування в обсязі та на
умовах, передбачених договором (п.1.1
договору).

У відповідності до п. 2.1 договору
виконавець зобов'язаний надавати такі
види юридичних послуг:

- представництво інтересів кредитора в
процесі щодо звернення стягнення на
предмет іпотеки за іпотечним договором
між ВАТ "Всеукраїнський Акціонерний
Банк" (іпотекодержатель) та ТОВ "Офіс
лайн" (іпотекодавець) від 02.11.2004 (предмет
іпотеки-нежилий будинок адмінкорпусу
(літ. Г.), загальною площею 7787,80 кв2, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Дегтярівська, буд. 21), укладеним в
забезпечення кредитного договору від
02.11.2004 № 155 між ВАТ "Всеукраїнський
Акціонерний Банк" (кредитодавець) та
ТОВ "Офіс лайн" (позичальник) на суму
8600000,00 доларів США (п. 2.1.2 договору);

- забезпечення оформлення права
власності на спірні об'єкти
нерухомості в органах Бюро технічної
інвентаризації у разі звернення
стягнення на предмет застави (іпотеки)
(п.2.1.3 договору);

- складання усіх необхідних
процесуальних та супровідних
документів, в т.ч. позовних заяв, заяв
про забезпечення позову, заяв про
перегляд рішень за нововиявленими
обставинами чи за винятковими
обставинами, відзивів, клопотань,
звернень, запитів, скарг (п. 2.1.4
договору);

- консультування (усне та письмове) щодо
стягнення простроченої заборгованості
за кредитною угодою (з боржника та
поручителя) та пов'язаних з цим питань
(п.2.1.5 договору).

Сторонами у п.п. "б" п 3.1 договору
передбачено, що замовник
зобов'язується: вчасно оплачувати
юридичні послуги виконавця, надалі
відповідно до умов договору;
оплачувати витрати, необхідні для
виконання доручень виконавцем,
зокрема, транспортні витрати, витрати
на відрядження тощо.

Згідно п. 4.1 договору обсяги та вартість
наданих юридичних послуг, а також
вартість витрат, понесених виконавцем
у зв'язку з виконанням доручень
замовника, а саме: супровід в суді
першої інстанції становить 316800,00 грн.

Замовник перераховує кошти зазначені у
п. 4.1 договору на поточний рахунок
виконавця протягом 3 (трьох)
календарних днів з моменту підписання
договору (п. 4.2 договору).

Пунктом 4.3 договору сторони визначили,
що інші витрати виконавця (за винятком
робіт зазначених у п.п. 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4) та
винагорода виконавця (за винятком
робіт зазначених у 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4)
погоджуються сторонами шляхом
підписання актів приймання-передачі
виконаних робіт.

Як визначено п. 6.1 договору, вказаний
правочин набирає чинності з моменту
його підписання та діє до виконання
сторонами обов'язків по ньому. Кожна зі
сторін має право ставити питання про
дострокове розірвання договору.

24.11.2010 сторони уклали додаткову угоду
№1 до договору, якою п. 3.1 договору
доповнили п.п. "г" такого змісту:
замовник зобов'язується сплатити
винагороду виконавцеві у випадках і
порядку передбачених розділом 4А
договору.

Відповідно до п. 4.А.2 додаткової угоди
№1 в разі, якщо погашення
заборгованості проведене шляхом
отримання права власності на майно чи
звернення стягнення на майно, що
знаходиться в іпотеці банку, та/або
належить боржнику, замовник сплачує на
користь виконавця одноразову
винагороду у розмірі суми, що
еквівалентна 100000,00 доларів США без
врахування ПДВ, відповідно до курсу,
встановленого Національним банком
України на день фактичного здійснення
платежу (проведення розрахунку). Крім
того, у випадку подальшого продажу
цього майна, виконавцю підлягає до
сплати в якості винагороди 10 % від суми
продажу цього майна за різницею
попередньо сплаченої суми у
еквіваленті 100000,00 доларів США без
врахування ПДВ, якщо така виплата мала
місце. Сторони погодили, що оціночна
вартість майна визначається
відповідно до його оцінки на дату
спливу такого строку, яку проводить
компанія Соlliers International | Ukraine або
компанія DTZ.

19.04.2011 сторони уклали додаткову угоду №
2 до договору, відповідно до якої
домовилися, що замовник для
забезпечення виконання його доручень
додатково сплачує виконавцеві 250000,00
грн без ПДВ. Підставою для оплати є
відповідний рахунок виставлений
виконавцем замовникові (п. 1 додаткової
угоди № 2).

29.06.2011 між сторонами укладено додаткову
угоду №3 до договору, згідно з якою
замовник для забезпечення виконання
його доручень додатково сплачує
виконавцеві 797270,00 грн без ПДВ.
Підставою для оплати є відповідний
рахунок виставлений виконавцем
замовникові (п. 1 додаткової угоди № 3).
Кошти зазначені у п. 1 додаткової угоди
№ 3 можуть бути зараховані виконавцем в
якості передбаченої п. 4.А.2 договору
винагороди виконавця у розмірі суми
еквівалентної 100000,00 доларів США
відповідно до офіційного курсу НБУ
станом на момент такого зарахування, у
разі настання обставин передбачених п.
4.А.2 договору. Додаткового погодження
замовником таке зарахування не
потребує (п. 2 додаткової угоди № 3).

Так, 30.06.2011 сторонами підписано акт
приймання-передачі наданих послуг №3
за договором. Згідно вказаного акта
виконавець виконав завдання за
договором у повному обсязі.
Заборгованість замовника перед
виконавцем, відповідно до акта №3,
складає 3587054,00 грн.

Замовник, на виконання грошових
зобов'язань за договором та додаткових
угод до нього, перерахував виконавцеві
грошві кошти в сумі 4384324,00 грн, що
підтверджується платіжними
дорученнями: від 30.06.2011 № 1283317, від 19.07.2011
№ 799201 та від 22.07.2011 № 952842.

Однак, на думку позивача, додаткова
угода №3 та акт №3 підлягають визнанню
недійсними в судовому порядку на
підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, у зв'язку
з тим, що спірні додаткова угода № 3 та
акт № 3 підписані позивачем під впливом
обману.

Крім того, сплачені позивачем
відповідачу грошові кошти в сумі 4384324,00
грн підлягають поверненню як наслідок
визнання додаткової угоди №3 та акта №3
недійсними.

За доводами позивача обман полягає у
тому, що рішення Господарського суду
міста Києва від 01.12.2010 у справі № 7/357,
яке підтверджувало надання
відповідачем послуг, є підробленим.

Підставою для такого твердження
позивача стало кримінальне
провадження №0000463 за ознаками
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст.
190, ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу
України, відкрите головним слідчим
управлінням Міністерства внутрішніх
справ України. В ході досудового
розслідування головним слідчим
встановлено, що в інтересах службових
осіб ПАТ "Всеукраїнський акціонерний
банк" невстановленими особами вчинено
шахрайські дії, пов'язані з реєстрацією
Київським БТІ права власності за
позивачем нерухомого майна на підставі
підробленого рішення Господарського
суду міста Києва від 01.12.2010 у справі №
7/357 та підробленого наказу від 10.12.2010
про примусове виконання зазначеного
рішення.

Отже, позивач вважає, що відповідач
свої зобов'язання за додатковою угодою
№3 до та за актом №3 не виконав,
інтереси позивача у справі № 7/357 не
представляв, а надавши банку
підроблене рішення Господарського
суду міста Києва від 01.12.2010 у справі №
7/357, ввів в оману позивача під час
укладання додаткової угоди № 3 та
підписання акта № 3.

Судом першої інстанції відмовлено у
задоволенні позовних вимог позивача в
повному обсязі, з чим погоджується суд
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсність правочину виникає через
те, що дія схожа на правочин, але за
своєю суттю не відповідає його
характеристикам. Недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів, зокрема,
дефекту змісту правочину та дефекту
невідповідності волі та волевиявлення.
Визнання правочину недійсним пов'язане
з анулюванням майнових наслідків його
вчинення і встановлення наслідків,
передбачених законом (лист Верховного
суду України від 24.11.2008).

Згідно з приписами ч.1 ст. 230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Слід звернути увагу, що правочин,
вчинений під впливом обману, належить
до правочинів з вадами волі, оскільки у
сторони, яка діяла під впливом обману,
внутрішня воля сформувалася невірно
під впливом хибних відомостей про
обставини правочину, спричинені діями
інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне
введення в оману однією стороною
правочину іншої сторони з метою
вчинення правочину. Обман, як підставу
для визнання правочину недійсним, слід
відрізняти від помилки, що має істотне
значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі властивості й
наслідки правочину, які насправді
наступити не можуть. При обмані
наслідки правочину, що вчиняється, є
відомими й бажаними для однієї зі
сторін, тоді як при помилці обидві
сторони можуть невірно сприймати
обставини правочину. Встановлення
наявності умислу у недобросовісної
сторони ввести в оману другу сторону,
щоб спонукати її до укладення
правочину, є неодмінною умовою
кваліфікації недійсності правочину за
ст. 230 ЦК України.

Обман має місце тоді, коли умисно
введено в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або не доведено до відома
обставин, що мали істотне значення для
правочину (наприклад, ненадання
технічної чи іншої документації, в якій
описуються властивості речі) (п.3.10
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11).

Правочин, здійснений під впливом
обману, на підставі ст. 230 ЦК України
може бути визнаний судом недійсним.
Вбачається, що саме позивач як сторона,
яка діяла під впливом обману, повинен
довести наявність умислу з боку
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення
(лист Верховного суду України від
24.11.2008).

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину (п. 20 постанови
пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 №9).

В матеріалах справи відсутні належні
та допустимі докази наявності у
відповідача умислу введення позивача в
оману при укладенні спірних додаткової
угоди №3 та підписанні акта №3.
Позивачем не доведено обману під час
підписання ним додаткової угоди №3 та
акта №3, оскільки матеріали справи не
містять доказів приховування
відповідачем змісту додаткової угоди
№3 та акта №3 при підписанні.

Відсутні також докази, що ТОВ "Альтон"
передало позивачу підроблене рішення
Господарського суду міста Києва від
01.12.2010 у справі №7/357 та наказ від 10.12.2010.
Таким чином, твердження позивача про
причетність відповідача до
підроблення рішення є припущенням, не
підтвердженим належними доказами
(наприклад, постановою про відкриття
кримінального провадження по
відношенню до ТОВ "Альтон", тощо).

Зі змісту додаткової угоди № 3, яку
позивач просить визнати недійсною в
судовому порядку у зв'язку з укладенням
її під впливом обману шляхом надання
підробленого рішення Господарського
суду міста Києва від 01.12.2010 у справі №
7/357, вбачається, що вона не містить умов,
що стосуються надання відповідачем
позивачеві послуг у вигляді
представництва відповідачем інтересів
позивача у господарській справі №7/357, а
лише передбачає, що позивач, для
забезпечення виконання його доручень,
додатково сплачує відповідачеві
грошові кошти в сумі 797270,00 грн, а також
визначає порядок зарахування цих
коштів.

Таким чином, суд першої інстанції вірно
зазначив, що додаткова угода № 3 не
містить ознак введення відповідачем в
оману позивача щодо обставин, що мали
істотне значення для її укладення.

Про хід виконання договору про надання
юридичних послуг, наслідки
представництва, особу представника,
текст рішення Господарського суду
міста Києва від 01.12.2010 у справі №7/357,
будь-які інші відомості стосовно свого
доручення не є таємними та за бажанням
могли бути перевірені позивачем при
підписанні додаткової угоди №3 та акта
№3.

Слід зазначити, що у відповідності до ч.
1 ст. 12 ГПК України господарським судам
підвідомчі справи у спорах, що
виникають при укладанні, зміні,
розірванні і виконанні господарських
договорів та з інших підстав, а також у
спорах про визнання недійсними актів з
підстав, зазначених у законодавстві.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Договори носять вольовий характер,
який виявляється у вільному від
примусу з боку будь-яких органів та
осіб виборі напрямку своєї поведінки
щодо набуття прав та створення
обов'язків.

У листі Верховного суду України від
24.11.2008 зазначено, що за правилами
недійсності правочинів не можна
визнавати недійсними документи, які за
своїм змістом не є правочинами.
Вбачається, що до таких документів,
зокрема, слід відносити акти
приймання-передачі робіт.

Суд першої інстанції вірно зазначає, що
спірний акт №3 не є юридичною формою
рішення сторін спору щодо вступу в
цивільні правовідносини, тобто
офіційним письмовим документом, який
породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин, а є тільки
технічною фіксацією виконання умов
правочину, тобто засвідченням особами
своїх дій по реалізації набутих прав і
прийнятих обов'язків.

Акт приймання передачі наданих послуг
може бути використаний як доказ
надання послуг у разі звернення
будь-якої із сторін з позовом до суду та
підлягатиме оцінці у відповідності до
ст. 43 ГПК України.

Отже, акт приймання передачі наданих
послуг №3 не може вважатися
господарським договором в розумінні ч.1
ст.12 ГПК України, спір про визнання
недійсним якого підвідомчий
господарським судам.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що позовні вимоги у даній
справі недоведені та необґрунтовані, в
діях відповідача не вбачається умислу,
а відтак відсутні підстави для
визнання додаткової угоди №3 та акта №3
недійсними, як таких, що вчинені
позивачем під впливом обману.

З огляду на викладене вище, відсутні
підстави для застосування наслідків
недійсності правочинів у вигляді
повернення грошових коштів в сумі
4384324,00 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги з підстав їх
недоведеності.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, колегія Київського апеляційного
господарського суду не вбачає підстав
для скасування рішення Господарського
суду міста Києва від 06.11.2013 у даній
справі, оскільки воно відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Всеукраїнський акціонерний банк"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
06.11.2013 у справі №910/16189/13 - без змін.

2. Матеріали справи №910/16189/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.І. Рябуха

Судді
Л.О. Кондес

Л.М. Ропій