ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2014 Справа №
901/3784/13

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Маком+», м. Київ

до відповідача Фізичної
особи-підприємця Хисматулліна
Салавата Назимовича, м.
Сімферополь, Автономна Республіка Крим

про розірвання договору та стягнення
грошових коштів

Суддя Янюк О.С.

Представники:

від позивача - Плюта Д.В. (свідоцтво про
право заняття адвокатською діяльністю
від 01.06.2010 № 1211);

від відповідача - Рижих О.В.
(довіреність від 13.07.2012 №321)

СУТЬ СПОРУ: 15.11.2013 Товариство з
обмеженою відповідальністю «Маком+»
(далі - позивач) звернулось до
господарського суду Автономної
Республіки Крим (далі - суд) із позовною
заявою до Фізичної особи-підприємця
Хисматулліна Салавата Назимовича
(далі-відповідач, ФОП Хисматуллін С.Н.),
у якій просить:

розірвати договір постачання від 17.07.2013
№01/07, укладений між сторонами;

стягнути з відповідача на користь
позивача грошові кошти у сумі 55 000,00
грн;

стягнути з відповідача на користь
позивача судові витрати у розмірі 6 867,50
грн, які складаються з судового збору у
розмірі 2 867,50 грн та оплати послуг
адвоката у розмірі 4 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує ст.526
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), ст. 188 Господарського кодексу
України (далі - ГК України), ст.ст. 8,9
Закону України «Про захист прав
споживачів», та вказує на неналежне
виконання відповідачем взятих на себе
зобов'язань в частині поставки
неякісного товару, неповернення
передоплати у розмірі 55 000 грн за
договором поставки товару від 17.07.2013
№01/07, ігнорування звернення позивача з
вимогою про розірвання вказаного
договору.

Ухвалою суду від 18.11.2013 порушено
провадження у справі та у порядку ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) зобов'язано
сторін надати суду докази, необхідні
для вирішення спору.

Ухвалою суду від 20.12.2013 строк вирішення
справи продовжений в порядку ст. 69 ГПК
України на п'ятнадцять днів, до 30.01.2014.

У судовому засіданні 20.12.2013 представник
позивача звернувся до суду із
клопотанням про призначення у справі
судової почеркознавчої експертизи.
Клопотання обґрунтовує запереченням
представника відповідача факту
підписання ФОП Хисматулліним С.Н.
договору постачання від 17.07.2013 №01/07.

Водночас, 21.01.2013 було заявлене
клопотання від відповідача про
призначення у справі економічної
експертизи. Клопотання обґрунтоване
необхідністю документального
підтвердження здійснення
господарської операції позивачем з
виплати 55 000,00 грн передплати за
Договором.

Розглянувши заявлені клопотання та
наявні матеріали справи, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Як зазначено у абз.2 п.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 №4 «Про деякі питання
практики призначення судової
експертизи» судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Проаналізувавши зазначені положення
та наявні матеріали справи, суд дійшов
висновку, що обставини, які будуть
встановлені відповідними експертами
не матимуть суттєвого значення для
даної справи, а призначення
експертного дослідження призведе лише
до затягування судового процесу. Для
встановлення всіх фактичних обставин
справи, на яких ґрунтується позов, суд
не вбачає необхідності призначення
відповідних експертиз, у зв'язку із чим,
у задоволенні вказаних клопотань
відмовляє.

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд
справи неодноразово відкладався та у
судовому засіданні оголошувалась
перерва. Черговий розгляд справи
призначений на 28.01.2013.

Під час судового засідання представник
позивача вимоги позовної заяви
підтримав у повному обсязі та надав
пояснення, аналогічні викладеним у
позові та додаткових поясненнях
(а.с.45-47,50). Додатково, зазначив, що за
договором поставки позивачу було
поставлено частину товару, який
зберігається на складі позивача,
вказав, що поставка товару
підтверджується рахунком-фактурою від
17.07.2013, а часткова оплата за вказаним
рахунком підтверджується написом
відповідача про отримання передплати у
розмірі 55 000 грн.

Представник відповідача проти позову
заперечував з підстав, зазначених у
відзиві на позовну заяву (а.с.25-26),
зокрема зазначає, що у липні 2013 року
відповідач направляв пропозицію ТОВ
«Маком+» укласти договір постачання
разом з двома примірниками договору.
Проте, на адресу відповідача
підписаний позивачем примірник
договору не повертався, а тому договір
є неукладеним. Будь-яких оплат за
договором та поставку товару позивач
не здійснював. Додатково вказує, що
посилання позивача на отримання
відповідачем грошових коштів за
рахунком-фактурою у розмірі 55 000 грн
суперечить вимогам постанови
Правління Національного банку України
від 06.06.2013 №210 «Про встановлення
граничної суми розрахунків готівкою»,
якою встановлено, що гранична сума
розрахунків готівкою підприємств
(підприємців) між собою протягом
одного дня складає 10 000 грн.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому
засіданні проголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, судом
встановлені наступні обставини.

17.07.2013 Суб'єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою
Хисматулліним Салаватом Назимовичем
(Постачальник) та ТОВ «Маком+»
(Покупець) підписаний та скріплений
печатками договір поставки (далі -
Договір, а.с.13), згідно п. 1.1 якого
Постачальник зобов'язується поставити
на умовах цього договору лампи та
світильники, іменовані надалі - Товар, а
Покупець зобов'язується прийняти
Товар.

Відповідно до п.1.2. Договору
найменування продукції, асортимент,
кількість, ціна за одиницю, загальна
вартість продукції зазначаються у
рахунках на товарних накладних, які є
невід'ємною частиною цього Договору.

Перехід права власності на Товар
здійснюється у момент отримання Товару
Покупцем від Постачальника шляхом
підписання видаткових накладних (п.3.3.
Договору).

Порядок розрахунків між сторонами
врегульовано розділом 4 Договору. Так,
Покупець зобов'язується внести
передплату за Товар у розмірі 50% шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок Постачальника.
Остаточна оплата здійснюється
Покупцем в момент отримання товару.
Датою оплати вважається дата
перерахування грошей Покупця на
поточний рахунок Постачальника.

Договір набирає законної сили з
моменту підписання його сторонами та
діє до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань (п.6.1. Договору).

Разом з цим, у справі наявний
рахунок-фактура від 17.07.2013 № на
суму 11 205,74 грн, який виписаний
відповідачем, що підтверджується
відповідним підписом та печаткою
останнього (а.с.14). На рахунку-фактурі
міститься напис «получил залог 55 000
(пятдесят пять тисяч гривен) 17.07.2013».

Водночас, матеріали справи містять
листи позивача з вимогою про
повернення передплати, розірванням
Договору (а.с.15-16).

30.08.2013 листом відповідач проінформував
позивача про те, що їм дійсно у липні 2013
року надсилалась пропозиція про
укладення договору поставки товару з
двома примірниками підписаних ФОП
Хисматулліним С.Н. договорів, яка з боку
позивача не була акцептована, оскільки
відповідачеві не повернено договору,
що свідчить про прийняття пропозиції.
Таким чином, повідомляє, що договір є
неукладеним (а.с.27-28).

Позивач, вважаючи, що його права
порушені, оскільки відповідач ігнорує
звернення останнього про розірвання
Договору та повернення передоплати за
Договором у розмірі 55 000,00 грн
звернувся із відповідним позовом до
суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, суд вважає позовні
вимоги такими, що підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України
(ч. 1 ст. 175 ГК України).

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174
ГК України, зокрема, з договорів та
інших правочинів (угод).

Судом встановлено, що підписаний між
сторонами Договір за своєю правовою
природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
Із наведеною нормою узгоджується ч. 1
ст. 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Проаналізувавши норми чинного
законодавства, суд дійшов висновку, що
до договору поставки не застосовуються
особливі умови щодо його форми
(нотаріальне засвідчення, державна
реєстрація, тощо).

Отже, відповідно до ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Матеріалами справи підтверджується та
не спростовується сторонами, що ФОП
Хисматулліним С.Н. надавалась
пропозиція укласти Договір, яка була
акцептована позивачем, про що свідчать
підписи обох сторін на Договорі.

Твердження відповідача про те, що
пропозиція надсилалась позивачу у
порядку, передбаченому ч.1 ст.640 ЦК
України та не акцептована останнім, суд
не приймає до уваги, оскільки доказів,
що підтверджують зазначене
відповідачем суду надано не було.

Згідно ч.3 ст. 639 ЦК України якщо сторони
домовились укласти у письмовій формі
договір, щодо якого законом не
встановлена письмова форма, такий
договір є укладеним з моменту його
підписання сторонами. Крім того,
аналогічна умова встановлена у п.6.1.
Договору.

До того ж, пропозиція укласти не була
відкликана відповідачем у порядку ст.641
ЦК України.

З огляду на вищезазначене,
проаналізувавши наявні матеріали
справи, оглянувши оригінал Договору,
суд дійшов висновку що Договір є
укладеним. Відтак, твердження
представника відповідача, що Договір є
неукладеним, суд вважає помилковим.

Оскільки спірний Договір є укладеним
та недійсним у судовому порядку не
визнавався, у силу ст. 629 ЦК України,
Договір є чинним та обов'язковим для
виконання сторонами.

Щодо вимоги позивача про розірвання
Договору. З цього приводу суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною
та в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Істотність порушення договору
визначається за об'єктивними ознаками
та обставинами, що вказують на значну
міру позбавлення того, на що особа
розраховувала при укладенні договору.

Як вбачається із матеріалів справи та
не заперечується відповідачем, Товар
за Договором позивачеві відповідно до
п.1.1. Договору поставлений не був,
відтак, він значною мірою позбавився
того, на що розраховував під час
укладення цього Договору.

Таким чином, відсутність факту
поставки ФОП Хисматулліним С.Н. Товару
за Договором є підтвердженням
істотного порушення ним умов Договору,
що дає підстави для розірвання
останнього відповідно до п.п. 1, 2 ст. 651
ЦК України.

Твердження позивача про те, що
відповідачем на виконання умов
Договору було поставлено частину
Товару неналежної якості, та те, що
зазначений товар зберігається на
складі останнього судом до уваги не
приймається, оскільки жодного доказу у
розумінні ст.ст. 33-34 ГПК України на
підтвердження зазначеного сторонами
суду надано не було.

Щодо вимоги позивача про повернення
відповідачем передоплати у розмірі 55
000 грн за Договором суд зазначає
наступне.

Ураховуючи факт розірвання Договору,
правовідносини сторін щодо повернення
передплати, є позадоговірними і до них
застосовуються норми глави 83 ЦК
України. Аналогічна правова позиція
викладена у постановах Вищого
господарського суду України від 18.04.2012
у справі № 5023/9115/11, від 15.08.2012 у справі №
11/5009/8090/11 та від 30.08.2012 у справі №
15/5005/2635/2012

Так, згідно зі ст. 1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Як зазначає позивач, передплата за
Договором була здійснена останнім у
розмірі 55 000,00 грн, що підтверджується
відповідною відміткою на
рахунку-фактурі від 17.07.2013 №.
Водночас, з п.4.41 Договору вбачається,
що Покупець зобов'язується внести
передплату за Товар у розмірі 50% шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок Постачальника,
тобто розрахунки за Товар здійснюються
у безготівковому порядку.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
вважає, що позивачем не доведено того,
що зазначена сума є передплатою саме за
Договором, а не отримана відповідною
особою для власних потреб. Доказів
протилежного позивачем суду надано не
було.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що оплата по господарським
зобов'язанням у готівковій формі
суперечить вимогам абз.1 ст.1 постанови
Правління Національного банку України
від 06.06.2013 №210 «Про встановлення
граничної суми розрахунків готівкою»,
зареєстрованою в Міністерстві юстиції
України 02.07.2013 за №1109/23641, яким
встановлено, що гранична сума
розрахунків готівкою підприємств
(підприємців) між собою протягом
одного дня складає 10 000 грн.

Водночас, наявні у матеріалах справи
листи позивача щодо повернення
передплати, розірвання Договору, суд до
уваги не приймає, оскільки останнім не
надано суду належних доказів
надіслання вказаних листів адресатові.

Підсумовуючи викладене, суд вважає
вимогу позивача про повернення 55 000,00
грн передплати необґрунтованою,
безпідставною, відтак, у її задоволенні
відмовляє.

Разом з тим, позивач просить покласти
на відповідача витрати, пов'язані з
оплатою ним послуг адвоката, у розмірі 4
000,00 грн. З цього приводу суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Таким чином, приписами даної правової
норми визначено, що судові витрати щодо
відповідної справи складаються,
зокрема, з оплати послуг адвоката, який
здійснює юридичний супровід
відповідної справи в господарському
суді, а отже саме з тих витрат які
необхідні для розгляду справи у
господарському суді.

Так, вищевказані витрати позивачів та
відповідачів, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених ч. 5 ст. 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум.

Аналогічна правова позиція викладена у
п. 6.3. постанови Вищого господарського
суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України».

Як встановлено судом, 11.11.2013 між
позивачем (Клієнт) та Плюта Діною
Володимирівною (Адвокат) укладено
договір про надання правової допомоги
(а.с. 17-18). Проте, жодних доказів, у
розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України
стосовно того, що зазначений договір
від 11.11.2013 укладений з метою надання
правової допомоги саме у цій справі
суду надано не було.

Водночас, у матеріалах справи відсутні
жодні докази сплати позивачем адвокату
грошової суми у розмірі 4 000, грн

Підсумовуючи вищевикладене, суд
відмовляє у задоволенні вимог позивача
про покладення на відповідача витрат,
пов'язаних з оплатою ним послуг
адвоката, у сумі 4 000,00 грн.

На підставі ст. 49 ГПК України при
частковому задоволенні позову судові
витрати покладається на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.49, 82-85, 115-116 ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати договір поставки
товару від 17.07.2013 №01/7, укладений між
Товариством

з обмеженою відповідальністю
«Маком+» та Фізичною
особою-підприємцем

Хисматулліним Салаватом
Назимовичем.

3. В іншій частині позову
відмовити.

4. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця Хисматулліна
Салавата Назимовича на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Маком+» витрати по
сплаті судового збору у розмірі 1 147,00
грн (одна тисяча сто сорок сім гривень)

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складене 04.02.2014.

Суддя
О.С. Янюк