м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 5011-35/2276-2012 15.01.14
За позовом Публічного акціонерного
товариства "Державний
експортно-імпортний банк України"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Атем"
за участю Прокуратури м. Києва
про стягнення 21 440 485,43 дол. США та 1 203
за скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Атем" на дії відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
Суддя Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від прокуратури: Курбатова І.С.;
від позивача: Волощук В.Р. - представник
від відповідача: не з'явились;
від ВДВС: Рубель І.В. - представник за
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТЕМ" про стягнення 21
440 485,43 дол. США та 1 203 668,63 грн.
Рішенням господарського суду міста
Києва № 5011-35/2276-2012 від 06.06.2012 позов
задоволено повністю.

Ухвалою від 25.06.2012 виправлено описки,
допущені у мотивувальній частині
рішення господарського суду міста
Києва від 06.06.2012 у справі №5011-35/2276-2012 а
саме:

- у абз. 7 на стор. 3 рішення: "08.01.2008 між
Публічним акціонерним товариством
"Державний експортно-імпортний банк
України" та Інобанком було укладено
відповідну Форму прийняття контракту
№ 1...";

- в абз. 10 на стор. 3 рішення: "а) 15%
контрактної ціни сплачується в якості
початкового внеску, ...";

- в абз. 7 на стор. 5 рішення: "Як
вбачається з матеріалів справи формою
прийняття контракту визначено
Імпортера - ТОВ "АТЕМ", Експортера - DMT,
суму Контракту - 28 529 398, 00 дол. США. та
порядок сплати відповідних платежів.
Дані умови, визначені Формою прийняття
контракту, зокрема, щодо суми Контракту
- 28 529 398, 00 дол. США,...";

- в абз. 9 на стор. 6 рішення:
"Повідомленням від 10.03.2008 було
проінформовано AT "Укрексімбанк" про
сплату комісії за надання Кредиту в
розмірі 2 010 324, 03 доларів США";

- в абз. 7 на стор. 8 рішення: "Виконання
Банком зобов'язань за Кредитним
договором щодо частини кредиту, що
надається Позичальнику згідно з
пп.3.2.1.а) п.3.2 ст. 3 Кредитного договору
здійснюється шляхом платежів за
непокритим Акредитивом, тобто за
рахунок банківського кредиту,
внаслідок чого у Позичальника виникає
заборгованість перед Банком за
Кредитним договором в розмірі
сплачених виконуючим та
підтверджуючим банком (Банком NATIXIS) на
користь одержувача (DMT) відповідних
грошових коштів".

19.02.2013 на виконання рішення
господарського суду у справі №
5011-35/2276-2012 від 06.06.2012 р., яке постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 05.09.2012 р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 11.02.2013 р. залишено без змін,
видано наказ.

Ухвалою від 20.03.2013 у задоволенні заяви
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Атем" про перегляд
рішення господарського суду м. Києва
від 06.06.2012 р. за нововиявленими
обставинами відмолено, рішення
господарського суду міста Києва від
06.06.2012 року у справі 5011-35/2276-2012 залишити
без змін.

Ухвалою від 30.10.2013 в задоволені скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Атем" на дії відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
відмовлено.

03.12.2013 через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Атем" на дії відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України, в
якій просить визнати причину
пропущення строку подання скарги
поважною та відновити пропущений строк
на подання скарги.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 06.12.2013 розгляд скарги, на
підставі ст. 86, 121-2 Господарського
процесуального кодексу України,
призначено на 23.12.2013.

23.12.2013 від позивача надійшли пояснення
по суті скарги, в яких останній просить
відмовити в задоволенні скарги.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 23.12.2013, на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд скарги відкладено на
15.01.2014.

15.01.2014 від Державної виконавчої служби
України надійшов відзив на скаргу, в
якому державний виконавець просить
відмовити в задоволенні скарги ТОВ
"Атем".

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про дату та час
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Скарга мотивована тим, що 29.08.2013 старшим
державним виконавцем відділу
примусового виконання ДВС України
Семко Б.О. винесено постанову про
стягнення виконавчого збору у розмірі
17 245 954,60 грн.

29.08.2013 старшим державним виконавцем
відділу примусового виконання ДВС
України Семко Б.О. винесено постанову
про арешт коштів боржника виходячи із
суми заборгованості по виконавчому
провадженні у розмірі 189 705 500,61 грн.

21.11.2013 також винесено постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження у межах
суми звернення стягнення 172 459 546,01 грн.

Таким чином, скаржник вважає, що ДВС
порушила ст.ст. 6, 11, 31, 57 Закону України
"Про виконавче провадження". Окрім того,
ТОВ "Атем" зазначає, що оскаржувану
постанову від ДВС не отримувало.

Враховуючи зазначене, ТОВ "Атем"
просить суд:

скасувати постанову старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Семко Б.О. про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 21.11.2013 ВП №38029393.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні докази, суд
вважає, що скарга на дії державного
виконавця не підлягає задоволенню, з
врахуванням наступного.

Згідно зі статтею 115 ГПК України
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження".

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України "Про
виконавче провадження".

Згідно зі ст. ст. 19, 25 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний розглянути
заяву стягувача та прийняти до
виконання виконавчий документ
внаслідок чого винести постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Згідно частини 1 статті 17 Закону
України "Про виконавче провадження"
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Як свідчать матеріали справи, на
підставі заяви про примусове виконання
поданої стягувачем 15.05.2013, постановою
від 20.05.2013 відкрито виконавче
провадження ВП № 38029393 на виконання
наказу господарського суму міста Києва
від 19.02.2013 по справі № 5011-35/2276-2012, та
встановлено боржнику строк для
добровільного виконання рішення суду в
семиденний строк з дня винесення
(отримання) постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Вказана постанова отримана боржником
31.05.2013, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке долучене до
матеріалів справи.

Відповідно до п.6 ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження",
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право накладати арешт на кошти та
інші цінності боржника, зокрема на
кошти, які перебувають на рахунках і
вкладах у банках, інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах,
а також опечатувати каси, приміщення і
місця зберігання грошей.

Стаття 11 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлює, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

У зв'язку з невиконанням в
добровільному порядку рішення суду,
державний виконавець розпочав
примусове виконання рішення суду.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Закону, заходами
примусового виконання рішень є
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб.

Згідно ст. 52 Закону стягнення за
виконавчими документами звертається в
першу чергу на кошти боржника у гривнях
та іноземній валюті, інші цінності, у
тому числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитаріях цінних паперів.

Частиною 4 ст. 52 Закону передбачено, що
на кошти та інші цінності боржника, що
знаходяться на рахунках, вкладах та на
зберіганні у банках чи інших
фінансових установах, накладається
арешт. Арешт поширюється також на кошти
на рахунках, які будуть відкриті після
винесення постанови про накладення
арешту

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України
"Про виконавче провадження" арешт на
майно боржника може накладатися
державним виконавцем шляхом: винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження, якою накладається арешт
на майно боржника та оголошується
заборона на його відчуження; винесення
постанови про арешт коштів та інших
цінностей боржника, що знаходяться на
рахунках і вкладах чи на зберіганні в
банках або інших фінансових установах;
винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження; проведення опису
майна боржника і накладення на нього
арешту.

Керуючись положеннями ст.ст. 11, 25, 52, 57
Закону України "Про виконавче
провадження", державний виконавець
виніс постанову від 21.11.2013 про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

19.12.2013 державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
винесено постанову про виправлення
помилки, а саме: виправлено допущену
технічну помилку при винесенні
процессуального документа, вважати в
постанові про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
№38029393 від 21.11.2013, загальну суму
заборгованості "189 705 500,61 грн.".

Тобто, державний виконавець при
винесенні оскаржуваної постанови
допустив помилку та не врахував суму
виконавчого збору.

Посилання ТОВ "Атем" про зазначення в
оскаржуваній постанові суму звернення
стягнення - 172 459 546,01 грн. спростовується
тим, що ч. 3 ст. 57 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачає, що
постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.

Отже, із викладеного, випливає, що Закон
України "Про виконавче провадження"
наділяє державного виконавця правом, а
не обов'язком накласти арешт на майно
боржника в межах суми боргу з
урахуванням виконавчого збору.

Отже, не врахування суми виконавчого
збору при винесенні постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження не є
підставою для скасування постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 21.11.2013
ВП №38029393.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" від 17.10.2012 №9 (п.9.13) визначено,
що за результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє.

У зв'язку з вищенаведеним, суд дійшов
висновку про необґрунтованість скарги
ТОВ "Атем" на дії відділу примусового
виконання рішень державної виконавчої
служби України.

Що стосується вжиття заходів
забезпечення позову шляхом заборони
старшому виконавцю відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Семко Б.О. вчиняти виконавчі дії за
постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 21.11.2013 ВП № 38029393, суд зазначає
наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Згідно Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 16 від 26
грудня 2011 року "Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позов", особа, яка подала
заяву про забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33
Господарського процесуального кодексу
України, обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Отже, найдоцільніше
вирішувати питання забезпечення
позову на стадії попередньої
підготовки справи до розгляду (стаття 65
Господарського процесуального кодексу
України).

З вищевикладеного випливає, що
застосування заходів до забезпечення
позову здійснюється в порядку ст.ст. 66,
67 Господарського процесуального
кодексу України, норми яких не
передбачають вжиття заходів до
забезпечення позову шляхом заборони
державному виконавцю відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
вчиняти виконавчі дії.

Тому в задоволенні вжиття заходів
забезпечення позову, слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись
Законом України "Про виконавче
провадження", статтями 33, 66, 67, 86, 121-2 ГПК
України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Атем" на
дії відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
винесення та може бути оскаржена в
порядку, передбаченому ст. 106
Господарського процесуального кодексу
України.

Суддя
М.Є. Літвінова