ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.02.2014
Справа № 905/9013/13

Господарський суд Донецької області у
складі судді Зекунова Е.В., при
секретарі Павленко М.С., розглянув
справу за позовом Державного
підприємства "Вугілля України" до
Державного підприємства
"Шахтарськантрацит" про стягнення
збитків у розмірі 21056 грн. 64 коп.

за участю представників сторін:

від позивача: Сірий А.Н. за довірен.;

від відповідача: Лапик В.О. за довірен.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Вугілля
України" звернулось до суду з позовною
заявою до Державного підприємства
"Шахтарськантрацит" про стягнення
збитків у розмірі 21056,64грн.

В правове обґрунтування позовних вимог
позивач посилався на ст..193, 224, 225, 228, 231
ГК України, ст.ст. 22,526,629 ЦК України.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
пояснив, що ДП "Вугілля України" зазнало
збитків саме з вини відповідача, просив
задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач у відзиві проти позову
заперечував проти задоволення
позовних вимог, пояснив, що вина ДП
"Шахтарськантрацит" не доведена.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про наступне.

У судовому засіданні встановлено, що
19.04.11 року, державне підприємство
«Вугілля України» (надалі - Покупець) та
державне підприємство
«Шахтарськантрацит» (надалі -
Постачальник) уклали договір
постачання вугільної продукції №
17-11/1-ЕН від 19.04.2011 року (далі - Договір) за
яким, Постачальник зобов'язується
поставити вугільну продукцію належної
якості а Покупець прийняти її та
оплатити.

Згідно з п. 1.1. Договору Постачальник
поставляє Покупцю вугільну продукцію
(надалі вугілля) в асортименті, по
реквізитах та за якісними
характеристиками, приведеними в цьому
Договорі.

За умовами п. 2.1. Договору вугілля
постачається на умовах DDP (залізнична
станція призначення). Відповідно
міжнародних правил по тлумаченню
термінів «Інкотермс» Продавець несе
всі ризики та витрати до поставки
товару до місця призначення, тобто до
станції Трипілля - Дніпровське.

Відповідно до п. 3.1.2. Постачальник
зобов'язується здійснювати
завантаження вугіллям однорідної
якості всіх вагонів партії та по всій
глибині вагону в справні, очищені від
залишків попереднього вантажу, сміття
вагони та у відповідності до вимог
завантаження, що ставляться
залізницею.

Згідно до п. 8.3. Договору № 17-11/1-ЕН
від 19.04.2011, у випадку прийняття вугілля,
якісні показники якого не відповідають
умовам Договору, а також пунктам 3.1.2 та
3.1.3, постачальник повністю відшкодовує
затрати покупця та вантажоотримувача
по оплаті користування вагонами,
витрат на подачу - прибирання,
маневрових робіт та інше.
Пунктом 5.1. Договору передбачено, що на
взаємовідносини сторін по постачанню
та прийманню вугілля розповсюджуються
вимоги Статуту залізниць України та
нормативних актів, що видаються
відповідно до Статуту.

У відповідності до п. 8.1. Договору,
сторони гарантують відповідальність
порядку приймання - передачі вугілля
за кількістю та якістю до вимог чинних
нормативних документів та цього
Договору.

З метою виконання умов Договору,
Відповідач відвантажив у серпні 2011
року на адресу Трипільської ТЕС ВАТ
«ДЕК «Центренерго» вугільну продукцію
у вагонах №№ 67389221, 66685058, 65567729, 67678037,
66932807, 67387324, 66691171, 66554114 згідно
залізничних накладних №№ 53592283, 53562799.

На проміжній станції
Нижньодніпровський вузол, при
перевірці маси вантажу у вагонах №№
67389221, 66685058, 65567729, 67678037, 66932807, 67387324, 66691171,
66554114 (вантажовідправник ДП
«Шахтарськантрацит»), було виявлено
розбіжності між фактичною масою і
масою зазначеною в накладній, про що
засвідчено актами загальної форми №
1375, 1374 та комерційними актами АА №
040556/370/228, АА 040554/368/227. Надлишок вугілля
був перевантажений з вагонів №№ 67389221,
66685056, 65567729, 67678037 у вагон № 67882068, з
вагонів № 66932807, 67387324, 66691171, 66554114 у вагон
№ 66793738 та видано досилочні накладні №
46991725, 46980827.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 611 ЦКУ, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків.

Згідно до ст. 24, 122 Статуту залізниць
України, Вантажовідправник
(відповідач) несе відповідальність за
всі наслідки неправильності,
неточності або неповноту відомостей
вказаних ним у накладній, а згідно ст. 129
Статуту залізниць України обставини,
що можуть бути підставою для
матеріальної відповідальності
вантажовідправника під час
залізничного перевезення є акт
загальної форми та комерційний акт.
У
відповідності до ч. 1 ст. 918 ЦК України
навантаження вантажу здійснюється у
порядку, встановленому договором із
додержанням правил, встановлених
транспортними кодексами (статутами),
іншими нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Згідно пункту 6 Загальних положень
Статуту залізниць України, Правила
перевезення вантажів (далі Правила) -
нормативний акт що конкретизує
передбачені цим Статутом положення,
які регламентують участь та обов'язки
сторін у процесі перевезення вантажів;
технічні умови навантаження і
кріплення вантажів є обов'язковими для
дотримання всіма учасниками
перевезення вимоги щодо розміщення,
закріплення, способу навантаження,
розвантаження вагонів, забезпечення
безпеки руху. Збереження залізничного
рухомого складу та вантажів.

За змістом підпункту 4.1., п. 4, гл.1 ч. 1
Правил розміщення та кріплення
вантажів у вагонах (Збірник № 17) якими
передбачено, що сумарна маса вантажу та
засобів кріплення вантажів у вагоні не
повинна перевищувати його трафаретної
вантажопідйомності.

Пунктом 20 Правил приймання вантажів до
перевезення (затв. Наказом Мінтрансу
України від 21.11.2000 року за № 644)
передбачено, що навантаження вагонів
здійснюється з дотриманням Технічних
умов навантаження і кріплення
вантажів, Правил перевезення вантажів
і забезпеченням безпеки руху,
схоронності вантажів. Дотримання
вищезазначених умов також передбачено
ст. 32 Статуту залізниць.

Пунктом 4 Правил розрахунків за
перевезення вантажів, затверджених
наказом міністерства транспорту
України від 21.11.2000р. № 644 встановлено,
усі належні залізниці платежі за
додаткові послуги, штрафи включаються
в накопичувальні картки, які
складаються станціями в трьох
примірниках із зазначенням у них
відомостей про надані послуги їх
вартість (абзац 3 п.2.6).

У зв'язку з неналежним виконанням
Відповідачем зобов'язань по постачанню
вугільної продукції, ПАТ «ДЕК
«Центренерго» (Вантажоотримувачем) на
підставі актів загальної форми №№ 1375,
1374 були сплачені додаткові витрати у
розмірі 21056,64 грн., які ДТГО
«Південно-Західна залізниця» за
надання своїх послуг за вище
визначеними обставинами стягнуло з
Вантажоотримувача, а саме:

- 4785,60 грн. - користування вагонами
(перелік 1908, накопичувальна 19081236);

- 2609,60 грн. - маневрова робота (перелік
1908, накопичувальна 19081236);

- 5120,00 грн. - збір за зберігання вантажу
(перелік 1908, накопичувальна 19081236);

- 670,40 грн. - зважування на вагах
залізниці (перелік 1908, накопичувальна
19081236);

- 118,20 грн. - повідомлення
вантажовласника (перелік 1908,
накопичувальна 19081236);

- 35,40 грн. - заповнення документів
(перелік 1908, накопичувальна 19081236);

- 6,00 грн. - плата за бланки (перелік 1908,
накопичувальна 19081236);

- 4202,00 грн. - провізна плата (перелік 1908,
досилочна накладна № 46991725)

Разом: 17547,20 грн. без ПДВ. Всього:
21056,64 грн. з ПДВ.

Позивач, підписавши договір з ДП
«Шахтарськантрацит» (де
Вантажоотримувачем є Трипільська ТЕС
ВАТ «ДЕК «Центренерго») уклав договір
№ 111/2 від 29.04.2011 року з аналогічними
умовами з ПАТ «ДЕК «Центренерго» (де
вантажовідправником є ДП
«Шахтарськантрацит»). В свою чергу, ПАТ
«ДЕК «Центренерго», як
Вантажоотримувач спірного вугілля,
звернулося до Господарського суду м.
Києва про стягнення з ДП «Вугілля
України» збитків за додаткові витрати,
здійснені внаслідок перевантаження
вугілля у вагонах.

Господарський суд м. Києва 16.01.2013 р.
прийняв рішення у справі № 5011-42/19013-2012,
відповідно до якого ДП «Вугілля
України» зобов'язане відшкодувати ПАТ
«ДЕК «Центренерго»: 30143,52 грн. - завданих
збитків (21056,64 грн. - збитки спричинені
ДП «Шахтарськантрацит» та 9086,88 грн. -
збитки спричинені ДП «Донбасантрацит»)
1609,50 грн. - витрат по сплаті судового
збору, всього: 31753,02 грн. з ПДВ.

У своїх запереченнях відповідач
посилається на відсутність у справі
доказів стосовно виконання ДП «Вугілля
України» рішення господарського суду
м. Києва по справі № 5011-42/19013-2012 від
16.01.2012 року, проте суд не погоджується
із зазначеними доводами відповідача, в
матеріалах справи наявна заява про
припинення зобов'язань зарахуванням
зустрічних однорідних вимог від 27.02.2013
року № 0417/10, яка підписана
односторонньо ДП «Вугілля України». В
п.п. 4 п. 5 даної заяви зазначено, що
«зобов'язання ДП «Вугілля України» по
виконанню грошового зобов'язання перед
ПАТ «Центренерго» по рішенню суду №
5011-42/19013-2012 (п. 4 заяви) припиняється
зарахуванням зустрічних вимог
повністю.

Відповідно до статті 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Згідно з практикою Європейського суду
з прав людини, яку у відповідності до
статті 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини" суди
застосовують при розгляді справ як
джерело права, одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що рішення суду з будь-якої
справи, яке набрало законної сили, не
може бути поставлено під сумнів
(рішення Європейського суду з прав
людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no.
48553/99, § 77, від 25.07.2002р.; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no.
22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007р.).

Отже, факти, встановлені господарським
судом м.Києва в межах справи №
5011-42/19013-2012 мають преюдиціальне
значення при розгляді справи №905/9013/13 .

Предметом спору у цій справі є
стягнення з ДП "Шахтарськантрацит" на
користь ДП "Вугілля України" в порядку
регресу збитків у розмірі 21056,64 грн. та
сплачених позивачем на користь ПАТ
"Державна енергогенеруюча компанія
"Центренерго" за рішенням
господарського суду м.Києва у справі №
5011-42/19013-2012.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого майнового права
та інтересу. Одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів є
відшкодування збитків.

Статтею 20 Господарського кодексу
України встановлено, що кожний суб'єкт
господарювання має право на захист
своїх прав і законних інтересів,
зокрема шляхом відшкодування збитків.

В силу приписів статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Вказана норма кореспондуються з
положеннями частини 1 статті 193
Господарського кодексу України.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором (частина 2 статті 193
Господарського кодексу України).

Порушенням зобов'язання, згідно статті
610 Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів (частина 2 статті 218
Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема відшкодування
збитків.

Згідно зі статтею 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

У відповідності до статті 614 Цивільного
кодексу України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

За приписами статті 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками, зокрема є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

В свою чергу згідно положень статті 224
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 225
Господарського кодексу України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються, зокрема вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною.

У відповідності до частини 1 статті 226
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
вчинив господарське правопорушення,
зобов'язаний вжити необхідних заходів
щодо запобігання збиткам у
господарській сфері інших учасників
господарських відносин або щодо
зменшення їх розміру, а у разі якщо
збитків завдано іншим суб'єктам, -
зобов'язаний відшкодувати на вимогу
цих суб'єктів збитки у добровільному
порядку в повному обсязі, якщо законом
або договором сторін не передбачено
відшкодування збитків в іншому обсязі.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками, вини. За відсутності хоча б
одного з цих елементів
цивільно-правова відповідальність не
настає.

При цьому, на позивача покладається
обов'язок довести наявність збитків,
протиправність поведінки заподіювача
збитків та причинний зв'язок такої
поведінки із заподіяними збитками. В
свою чергу, відповідач повинен довести,
що в його діях відсутня вина у
заподіянні збитків.

Дослідивши обставини справи суд
вважає, що склад правопорушення,
вчиненого ДП «Шахтарськантрацит»
складається з наступного:

- протиправна поведінка ДП
«Шахтарськантрацит» полягає у
порушенні ним зобов'язань за договором.
Фактична маса вантажу не відповідала
даним, зазначеним у залізничних
накладних. Поставлене вугілля було
завантажено з перевищенням
вантажопідйомності вагонів, що також
підтверджується рішенням
господарського суду м. Києва від 16.01.2013
року у справі № 5011-42/19013-2012.

- вина ДП «Шахтарськантрацит» полягає в
тому, що він не забезпечив завантаження
вагонів вугіллям з урахуванням
вантажопідйомності вагонів та у
відповідності до відомостей,
зазначених у перевізних документах
відповідно до умов Договору, Правил
приймання вантажів до перевезення та
Статуту залізниць України. ДП
«Шахтарськантрацит» передбачало або
свідомо допускало, що перевантаження
вагонів з вугіллям (відповідно п. 3.1.2.
Договору) може заподіяти несприятливі
наслідки у вигляді спричинення збитків
або легковажно поставилося до
відповідних наслідків і їх
передбачення.

- причинний зв'язок між протиправною
поведінкою ДП «Шахтарськантрацит» і
отриманими ДП «Вугілля України»
збитками полягає в тому, що внаслідок
невиконання відповідачем взятих на
себе договірних зобов'язань,
недотримання правил перевезення щодо
завантаження вагонів, позивач був
змушений сплатити ПАТ «Центренерго»
21056,64 грн. збитків, стягнутих рішенням
господарського суду м. Києва від 16.01.2012
року у справі № 5011-42/19013-2012, з яких
збитки у розмірі 21056,64 заявляються ДП
«Вугілля України» у рамках даної
справи.

- наявність негативних наслідків
полягає у додаткових витратах
позивача, понесених у вигляді
відшкодування ПАТ «Центренерго»
вартості послуг з усунення
завантаження вугілля понад
вантажопідйомність, а також провізної
плати за перевезення спірних вагонів
за досилочними накладними №№ 46991725.,
46980827.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання); у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, відшкодування
збитків (ст.ст. 610, 611 ЦК України).

Позивач звернувся до відповідача у
порядку ст. 228 ГК України, згідно якої
відповідач зобов'язаний компенсувати
всі витрати ДП «Вугілля України».
Підстави для стягнення відшкодованих
збитків в порядку регресу виникли з
того моменту, коли учасник
господарських відносин відшкодував
збитки потерпілій стороні (ДП «Вугілля
України» заявою про припинення
зобов'язань зарахуванням зустрічних
однорідних вимог від 27.02.2013 року № 0417/10
року, погасило регресну суму перед ПАТ
«Центренерго», чим у порядку ч.2 ст.224
ГКУ, понесло збитки у вигляді
додатково понесених витрат, сплачених
ПАТ «Центренерго» за недотримання ДП
«Шахтарськантрацит» належного
здійснення господарської діяльності
замість третьої особи, тому регресне
зобов'язання розглядається як похідне
від іншого зобов'язання. У регресних
зобов'язаннях як загальне правило діє
принцип повного відшкодування збитків.
Тому ДП «Шахтарськантрацит» має нести
відповідальність перед Позивачем, як
учасником господарських відносин у
тому обсязі, в якому збитки фактично
відшкодовані, тобто обсяг регресної
вимоги повинен відповідати розміру
виплаченого відшкодування.

За змістом статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Усупереч вказаним нормам, відповідач
не надав господарському суду доказів,
які спростовують позовні вимоги.
Матеріали справи не містять доказів
своєчасної повної оплати відповідачем
завданих державному підприємству
"Вугілля України" збитків.

Згідно статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене господарський
суд вважає, що позовні вимоги "Вугілля
України" є обґрунтованими,
підтвердженими матеріалами справи,
тому підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Витрати по сплаті судового збору
покладаються на відповідача,
відповідно до статті 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Державного
підприємства "Вугілля України" до
Державного підприємства
"Шахтарськантрацит" про стягнення
збитків у розмірі 21056 грн. 64 коп. -
задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства
"Шахтарськантрацит" (86211, м.Шахтарськ.
вул..Крупської, 20, ) на
користь Державного підприємства
"Вугілля України" (01601, м.Київ, вул..
Б.Хмельницького, б.4, )
суму збитків у розмірі 21056 (двадцять
одна тисяча п'ятдесят шість) грн. 64 коп.
та суму судових витрат у розмірі 1720 грн.
50 коп.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті,
його вступну та резолютивну частини
проголошено у судовому засіданні 03
лютого 2014 року.

Повний текст рішення складено та
підписано 06 лютого 2014 року.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ у встановленому порядку.

Рішення господарського суду Донецької
області набирає законної сили за
правилами, встановленими частиною 5
статті 85 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене до Донецького
апеляційного господарського суду в
порядку, передбаченому розділом ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України.

Суддя
Е.В. Зекунов