ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р.
Справа № 907/972/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Бойко С.М.,

суддів:
Бонк Т.Б.,

Марко Р.І.,

при секретарі Томкевич Н.,

за участю представників: не з'явилися,

розглянув апеляційну скаргу
відкритого акціонерного товариства
"Закарпатавтотранс", м. Ужгород №1929/07-03
від 19.11.2013 року

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 29.10.2013 року,
суддя Журавчак Л.С.

у справі № 907/972/13

за позовом: відкритого акціонерного
товариства "Закарпатавтотранс",
м.Ужгород

до відповідача: фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2,

м. Перечин

про врегулювання переддоговірного
спору,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Закарпатської області від 29.10.2013 року в
справі за номером 907/972/13 в позові
відкритого акціонерного товариства
"Закарпатавтотранс" до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 про врегулювання
переддоговірного спору відмовлено
повністю.

Рішення мотивоване тим, що судом першої
інстанції встановлено факт пропуску
позивачем строку на подачу позову про
врегулювання переддоговірного спору, і
як правовий наслідок такого пропущення
- прийняття договору в редакції
відповідача за приписами ст. 181
Господарського кодексу України, а тому
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для розгляду
по суті розбіжностей, що виникли при
укладенні договору.

В апеляційні скарзі відповідач ВАТ
"Закарпатавтотранс", просить дане
рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове, яким
позов відкритого акціонерного
товариства "Закарпатавтотранс" до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
врегулювання переддоговірного спору
задоволити. При цьому, апелянт вказує
на те, що судом першої інстанції не було
надано належної оцінки доказам, які
свідчать про те, що ухвалу про
повернення позову без розгляду від 19
вересня 2013 року було винесено в межах
позовної давності, але через те, що
позивач дізнався про таку ухвалу 23
вересня 2013 року, строк позовної
давності було пропущено з об'єктивних
на те причин. Окрім того, позивач
вказує, що ним відповідачу в листі за №1
від 28.08.2013 року запропоновано в строк до
01.10.2013 року надати свої пропозиції і
зауваження до спірного договору, що
свідчить про досягнення домовленості
про продовження строку позовної
давності.

У відзиві на апеляційну скаргу,
відповідач, заперечив проти доводів
апеляційної скарги, просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
оскільки таке прийняте в повній
відповідності до норм матеріального і
процесуального права. При цьому вказав,
що у листі №1 від 28.08.2013 року відсутні
будь-які докази однозначного
досягнення згоди сторін щодо
збільшення строку позовної давності.

Окрім того, заперечив про наявність
об'єктивних підстав пропуску позовної
давності, оскільки позивач на власний
розсуд вирішив подати позов до суду
тільки у передостанній день закінчення
строку, передбаченого ст. 181 ГК України.

Представник позивача в судовому
засіданні навів доводи, аналогічні,
викладеним в своїй апеляційній скарзі,
просив рішення суду першої інстанції
скасувати, апеляційну скаргу
задоволити. Окрім того, зазначив, що всі
пропозиції по умовах договору, який є
обов'язковим для укладення між
сторонами, були сформульовані у
відповідності до примірного договору.
Ціна договору випливає з вимог
відповідної постанови КМ України, що
регулює ці правовідносини, а тому
підстав погоджуватися на
запропоновані інші та додаткові умови
договору позивач не вбачає.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив доводи апелянта,
вказав що на його думку, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, а
відтак просив рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Розглянувши наявні докази, давши
оцінку доводам та запереченням, які
містяться в апеляційній скарзі та
відзиві на неї, заслухавши думку
учасників судового процесу,
апеляційний суд, вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу ВАТ "Закарпатавтотранс" без
задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 9
серпня 2013 року позивач - ВАТ
"Закарпатавтотранс" звернувся до
відповідача - фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 з пропозицією
укласти договори про надання послуг
автостанцією перевізникові,
надіславши йому по два примірники для
підписання.

30 серпня 2013 року позивач отримав
підписаний відповідачем договір з
протоколом розбіжностей стосовно
пунктів 1.2, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5, 2.1.6, 2.1.8,
2.3.3, 2.3.4, 2.4.3, 3.1, 3.3, 3.4, абз.1 п. 4.2.1, пунктів
4.3, 4.3.1, 4.3.4, 4.3.5, 4.4, 9.1, 11, назви договору та
додатку до нього.

18 вересня 2013 року позивач звернувся до
господарського суду з позовом про
врегулювання переддоговірного спору,
який ухвалою суду від 19 вересня 2013 року
було повернуто позивачу без розгляду
(а.с. 130).

24 вересня 2013 року позивач вдруге
звернувся з даним позовом до суду після
усунення недоліків, і ухвалою суду від
27.09.13 року він прийнятий до розгляду.

Відповідно до положень ст. 181
Господарського кодексу України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

Проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У
разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках.

За наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка одержала
проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Якщо сторона, яка одержала протокол
розбіжностей щодо умов договору,
заснованого на державному замовленні
або такого, укладення якого є
обов'язковим для сторін на підставі
закону, або сторона - виконавець за
договором, що в установленому порядку
визнаний монополістом на певному ринку
товарів (робіт, послуг), яка одержала
протокол розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими.

Відповідно до наведеного вище,
представником відповідача було подано
заяву, зареєстровану канцелярією 23.10.13
року, про застосування строку позовної
давності та відмову у позові, оскільки
двадцятиденний строк для звернення до
суду для врегулювання
переддоговірного спору почав спливати,
починаючи з 31.08.2013 року, закінчення
строку - 19.09.2013 року.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму
ВГСУ «Про деякі питання практики
застосування строків позовної
давності при вирішенні господарських
спорів» та за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Суд, першої інстанції в порушення цих
вимог норм матеріального права не
навів обставин, які б підтверджували
виконання судом вимог норм
матеріального права. У відповідності
до вимог ст. 101 ГПК України в процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.
Тому апеляційним судом додатково
з'ясовують по суті заявлені вимоги
позивача.

Правові, економічні та організаційні
засади надання послуг автостанціями
автомобільним пасажирським
перевізникам визначено Законом
України «Про автомобільний транспорт»,
Правилами надання послуг
пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року, Порядком регулювання
діяльності автостанцій, затвердженого
наказом Міністерства транспорту і
зв'язку України №700 від 27 вересня 2010
року, Примірною формою договору про
надання послуг автостанцією
перевізникові, затвердженої наказом
міністерства транспорту і зв'язку
України №860 від 30 листопада 2010 року.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про
автомобільний транспорт» відносини
автомобільного перевізника, що
здійснює перевезення пасажирів на
автобусних маршрутах загального
користування, із власниками
автостанцій визначаються договором.
Предметом договору автомобільного
перевізника, що здійснює перевезення
пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування, з власниками
автостанцій є надання послуг та
виконання робіт, пов'язаних з
відправленням і прибуттям пасажирів.

Власники автостанцій зобов'язані
укласти договір з автомобільним
перевізником, що здійснює перевезення
пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування, тільки за
наявності в нього договору із органами
виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування про організацію
перевезення на автобусних маршрутах
загального користування чи дозволу
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування на
обслуговування маршрутів загального
користування, що пролягають через цю
автостанцію.

Пунктом 114 Правил надання послуг
пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року встановлено, що
перевізник укладає з автостанцією
договір про надання послуг
автостанцією, яким визначаються
перелік та обсяги послуг, їх вартість і
порядок проведення розрахунків.
Примірну форму договору затверджує
Мінінфраструктури. Порядок розрахунку
вартості послуг, що надаються
автостанцією перевізникові, визначає
Мінінфраструктури.

Таким чином, укладення договору про
надання послуг автостанцією
перевізникові є обов'язковим для
сторін.

За протоколом розбіжностей, відповідач
пропонує присвоїти Договору №3, однак
нумерація Договору не є істотною
умовою договору в розумінні цивільного
та господарського законодавства, а
відтак редакція відповідача є однією з
формальних перешкод щодо укладення
договору.

1. Так, пункт 1.2 Договору в редакції
позивача викладено в наступній
редакції: «Власник надає Перевізникові
послуги з обслуговування перевезень
пасажирів

автобусами за маршрутом (маршрутами)
перелік яких наведено у Додатку №1, що є

невід 'ємною частиною цього договору»

За протоколом розбіжностей, п.1.2.
викладено відповідачем в наступній
редакції: «Власник надає Перевізникові
послуги з обслуговування перевезень
пасажирів за

маршрутом (маршрутами):

1. 619/620 «Т. Бистра- Ужгород»,
міжміський, згідно розкладу руху;

2. 621/622 «Т. Бистра- Ужгород»,
міжміський, згідно розкладу руху;

3. 623/624 «Т. Бистра- Ужгород»,
міжміський, згідно розкладу руху;

4. 625/626 «Т. Бистра - Ужгород»,
міжміський, згідно розкладу руху;»

В обґрунтування своєї позиції
відповідач у супровідному листі №1 від
28 серпня 2013 року зазначив, що укладення
єдиного договору для всіх рейсів
передбачено чинним законодавством.

Однак з такими доводами відповідача
погодитись неможливо з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст.32 Закону України
«Про автомобільний транспорт»
Власники автостанцій зобов'язані
укласти договір з автомобільним
перевізником, що здійснює перевезення
пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування, тільки за
наявності в нього договору із органами
виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування про організацію
перевезення на автобусних маршрутах
загального користування чи дозволу
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування на
обслуговування маршрутів загального
користування, що пролягають через цю
автостанцію.

Відповідно до ст.31 Закону України «Про
автомобільний транспорт» відносини
автомобільного перевізника, що
здійснює перевезення пасажирів на
автобусних маршрутах загального
користування міських, приміських та
міжміських, які не виходять за межі
території області (внутрішньообласні
маршрути), із органами виконавчої влади
та органами місцевого самоврядування
визначаються договором про
організацію перевезень пасажирів на
автобусному маршруті загального
користування, у якому встановлюються:
перелік маршрутів загального
користування, які буде обслуговувати
автомобільний перевізник, умови
організації перевезень, показники
якості транспортного обслуговування
населення, термін роботи
автомобільного перевізника,
зобов'язання органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування
щодо облаштування маршруту, підтримки
проїзної частини автомобільної дороги
та під'їзних шляхів у належному стані
(тільки для міських автобусних
маршрутів), розмір компенсації витрат
автомобільного перевізника внаслідок
перевезення пільгових пасажирів та
регулювання тарифів, механізм їх
виплати.

Зазначені у редакції відповідача
маршрути, увірені йому у виконання
згідно договорів з організатором
перевезень, містять різні кінцеві
терміни дії.

За загальним правилом, встановленим
ст.251 ЦК України, строком є певний
період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Статтею 905 ЦК України встановлено, що
строк договору про надання послуг
встановлюється за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено законом або
іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст.180 ГК України встановлено,
що при укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору.

Частиною 7 ст.180 ГК України визначено, що
строком дії господарського договору є
час, впродовж якого існують
господарські зобов'язання сторін, що
виникли на основі цього договору.

Водночас, п.5.4 Порядку регулювання
діяльності автостанцій, затвердженого
наказом Міністерства транспорту і
зв'язку України №700 від 27 вересня 2010
року встановлено, що строк, на який
укладається договір про надання послуг
автостанціями, не може бути меншим, ніж
строк обслуговування перевізником
маршруту (рейсу), визначений договором
про організацію перевезень з Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласною державною адміністрацією чи
дозволом Укртрансінспекції України на
перевезення пасажирів на маршруті
загального користування.

Таким чином, законом встановлено
істотну умову договору про надання
послуг автостанцією перевізникові -
строк. Такий строк дії договору не може
бути меншим, ніж строк обслуговування
перевізником маршруту. Тобто, згідно
діючого законодавства, позивач не
вправі надавати відповідачеві послуги
по маршрутах, які зазначені у предметі
договору у випадку настання їх
кінцевого терміну дії.

Позивач у договорі зазначив виключно
той строк, кінцевий термін якого
визначений у договорі відповідача з
Організатором перевезень, що став
підставою виникнення відносин між
сторонами спору.

Терміни дії договорів відповідача з
Організатором різняться, а отже,
укладення єдиного загального договору
про надання послуг автостанцією
перевізникові на всі маршрути зумовить
постійну невизначеність його
кінцевого терміну дії та юридично
закріпить у договорі обов'язок
позивача надавати послуги
відповідачеві навіть у разі закінчення
термінів дії актів, що уповноважують
його здійснювати певну господарську
діяльність.

2. Так, пункт 2.1.2 Договору в
редакції позивача викладено в
наступній редакції:

«Здійснювати інформування водіїв про
погодні та дорожні умови на маршрутах

прямування до найближчої автостанції
(автовокзалу)»

За протоколом розбіжностей, п.2.1.2
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«В письмовому вигляді (відмітка на
касовій відомості чи дорожньому листі)
при кожному відправленні автобусу
Перевізника в рейс здійснювати
інформування водіїв про погодні та
дорожні умови на маршрутах прямування
до найближчої автостанції
(автовокзалу)».

Вказану позицію відповідача слід
відхилити з огляду на наступне.

У пункті 1.1 Договору від 01 серпня 2013
року зазначено предмет договору, до
якого входять послуги, які Власник
надає Перевізникові на території своїх
автостанцій.

Крім того, у п.2.1.2 Договору в редакції
позивача вказано послуги, які
зобов'язаний надавати позивач, і за які
він отримує плату. Будь-які інші
послуги, не передбачені предметом
договору, носять характер додаткових
та можуть надаватися позивачем за
окрему плату за домовленістю сторін та
не відповідають примірному договору.

Окрім того, надання послуги, визначеної
п.2.1.2 Договору є однією з обов'язкових
умов діяльності автостанції,
встановлених Порядком та
підтверджується Свідоцтвом про
атестацію автостанції.

Так, п.п.1.4, 1.5, 1.9 Порядку регулювання
діяльності автостанцій, затвердженого
наказом Міністерства транспорту і
зв'язку України №700 від 27 вересня 2010
року визначено загальний порядок
інформування водіїв автобусів про
погодні та дорожні умови на маршрутах
прямування до найближчої автостанції.

Окрім того, обов'язковою умовою для
атестації автостанції є наявність
обов'язкової візуальної інформації
системи інформування водіїв про умови
дорожнього руху (п.15 Додатку №1 до
Положення - Вимоги до автостанцій).

Таким чином, редакція відповідача про
письмове інформування про дорожні та
погодні умови на маршрутах прямування
до найближчої автостанції не має
жодних правових підстав.

3. Пункт 2.1.3 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«Надавати послуги, пов'язані з
організацією і здійсненням процесу
прийняття та відправлення пасажирів та
їх багажу транспортом Перевізника».

За протоколом розбіжностей, п.2.1.3
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«Надавати послуги, пов'язані з
організацією і здійсненням процесу
прийняття та відправлення пасажирів та
їх багажу транспортом Перевізника:
забезпечити наявність візуальної
інформації та своєчасні та
систематичні гучномовні повідомлення
на автостанціях про рейси Перевізника,
підтримувати станційну територію у
належному стані, яка б забезпечувала
безперешкодний вїзд і виїзд рейсових
автобусів».

Відповідно до п.1.4 Порядку регулювання
діяльності автостанцій, затвердженого
наказом Міністерства транспорту і
зв'язку України №700 від 27 вересня 2010
року відкриття автостанції передбачає:

- розроблення та затвердження
власником автостанції (далі - власник)
паспорта автостанції;

- проведення за зверненням
власника до Укртрансінспекції України
обстеження автостанції;

- включення автостанції до
переліку атестованих автостанцій, який
ведеться Укртрансінспекцією України;

- видачу свідоцтва про атестацію
автостанції.

Підставами для атестації автостанції,
зазначених у п.п.1.5-1.7 Порядку
регулювання діяльності автостанцій,
затвердженого наказом Міністерства
транспорту і зв'язку України №700 від 27
вересня 2010 року є також і визначення
напрямів заїзду автобусів, виїзду з
території автостанції, наявність місця
для міжрейсового відстою автобусів,
платформи за їх призначенням,
наявність системи гучномовних
повідомлень, забезпечення безпечного
руху автобусів, тощо.

Таким чином, наведений відповідачем
перелік обов'язкових послуг
автостанції, вже є визначений
законодавством як необхідний, а
наявність таких послуг позивача
підтверджується свідоцтвами про
атестацію автостанцій.

4. Пункт 2.1.4 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«Здійснювати продаж: квитків на проїзд
та перевезення багажу».

За протоколом розбіжностей, п.2.1.4
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«Здійснювати продаж: квитків на проїзд
на вільних місцях та на перевезення
багажу. У разі повідомлення
Перевізником про відсутність вільних
місць на рейс -продаж квитків Власником
не проводиться».

З наведеною редакцією відповідача
погодитись не можливо з огляду на їх
невідповідність вимогам
законодавства.

Підпунктом 15 пункту 2 Правил надання
послуг пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року визначено що попередній
продаж квитків - це продаж квитків за
добу до відправлення автобуса в рейс.

Поточний продаж квитків - це продаж
квитків у день відправлення автобуса в
рейс.

У редакції, запропонованій
відповідачем, конкретного строку
повідомлення про відсутність вільних
місць на рейс не передбачено, а відтак,
будь-яке його повідомлення, здійснене
безпосередньо до відправлення
автобусу в рейс призведе до порушення
прав третіх осіб, які придбали квитки
на проїзд на автостанції позивача до
здійснення відповідачем повідомлення.

Водночас, відповідно до п.115 Правил
надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України №176 від 18 лютого 1997
року перевізники відповідно до
укладених договорів здійснюють продаж
квитків через автостанції, агентства з
продажу квитків та/або самостійно.
Примірну форму договору про продаж
квитків затверджує Мінінфраструктури.

Таким чином, умови та порядок продажу
автостанціями квитків на рейси
відповідача мають бути предметом
окремого договору.

5. Пункт 2.1.5 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«Здійснювати диспетчерське управління
та організацію прибуття і відправлення
автобусів».

За протоколом розбіжностей, п.2.1.5
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«Здійснювати диспетчерське управління
та організацію прибуття та
відправлення автобусів, в т.ч.
організувати прибуття та вчасне
відправлення автобусів Перевізника з
облаштованих платформ згідно розкладу
руху; фіксувати час прибуття та
відправлення автобусів; вчасно, але не
пізніше трьох хвилин до відправлення
автобусу в рейс, видавати водіям, крім
інших документів, оформлену відомість
касового продажу квитків на виконуючий
рейс в паперовій формі; надсилати в
електронній формі на електронну адресу
Перевізника та у письмовій формі на
поштову адресу перевізника
рекомендованим листом (поштові витрати
за рахунок Власника) узагальнену
відомість касового продажу квитків на
рейси Перевізника за календарний
місяць (з вказуванням кількості
квитків проданих у касах автостанцій
Власника на кожний окремий рейс
перевізника протягом кожного
календарного дня протягом звітного
місяця) не пізніше п'ятого числа
наступного місяця».

Однак, із наведеною редакцією п.2.1.5
відповідача погодитись не можливо з
огляду на наступне.

Процес диспетчерського управління та
організація та відправлення автобусів
з автостанцій в Україні регулюється
Типовим технологічним процесом
надання послуг пасажирських
автостанцій та автовокзалів,
затвердженого наказом Міністерства
транспорту України №565 від 28 серпня 2001
року (далі - Типовий технологічний
процес).

Відповідно до Розділу 3 Типового
технологічного процесу «Організація
диспетчерського управління»
диспетчерська служба автостанції
організує посадку пасажирів, здійснює
прийом і відправлення автобусів у рейс.

Основними завданнями диспетчерської
служби є:

- контроль за своєчасним прибуттям
автобусів;

- своєчасне відправлення
автобусів у рейс;

- ' інформування перевізника у
разі, коли автобус не вернувся із рейсу;

- організація посадки пасажирів в
автобус;

- інформування пасажирів про
відправлення та прибуття автобусів на
автостанцію, початок та організацію
посадки пасажирів;

- інформування пасажирів про
наявність вільних місць у автобусах;

- здійснення заходів щодо
безпечного переміщення пасажирів і
руху автобусів на території
автостанції;

- ' інформування водіїв щодо
перешкод на шляху прямування автобуса
за маршрутом

та запобігання дорожньо-транспортним
пригод;

- здійснення обліку руху
автобусів;

- контроль за екіпіруванням
автобусів.

Таким чином, позиція, викладена
відповідачем у п.2.1.5 протоколу
розбіжностей в частині обов'язку
позивача надсилати в електронній формі
на електронну адресу Перевізника та у
письмовій формі на поштову адресу
перевізника рекомендованим листом
(поштові витрати за рахунок Власника)
узагальнену відомість касового
продажу квитків на рейси Перевізника
за календарний місяць (з вказуванням
кількості квитків проданих у касах
автостанцій Власника на кожний окремий
рейс перевізника протягом кожного
календарного дня протягом звітного
місяця) не пізніше п'ятого числа
наступного місяця не підпадає під
поняття функції диспетчерського
управління та організації прибуття і
відправлення автобусів, а носить
характер додаткової послуги.

Окрім цього, як вже зазначалося, продаж
квитків та інші відносини, пов'язані з
реалізацією квитків на проїзд
регулюється окремим договором про
продаж квитків.

6. Пункт 2.1.6 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«Перераховувати кошти від продажу
квитків на проїзд в автобусі та за

перевезення багажу Перевізникові не
пізніше п'яти днів з дня відправлення
відповідного

рейсу, за вирахуванням коштів за
обов'язкові послуги Власника».

За протоколом розбіжностей, п.2.1.6
викладено відповідачем в наступній
редакції: «Перераховувати кошти від
продажу квитків на проїзд в автобусі
та за

перевезення багажу Перевізникові не
пізніше п'яти календарних днів з дня
відправлення

відповідного рейсу, за вирахуванням
коштів за обов'язкові послуги
Власника».

Зазначена редакція, запропонована
відповідачем містить виключно
формальні

підстави для не укладення договору.

7. Пункт 2.1.8 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«Проводити не рідше одного разу на
місяць з Перевізником звірку взаємних

розрахунків».

За протоколом розбіжностей, п.2.1.8
викладено відповідачем в наступній
редакції: «Відправити не пізніше 5
числа кожного календарного місяця
рекомендованим

листом на поштову адресу Перевізника у
м. Перечин (поштові витрати за рахунок

Власника):

- підготовлений на підставі
власних наявних даних Власником
самостійно без участі Перевізника,
підписаний уповноваженою особою
Власника та з печаткою Власника акт
звірки взаємних розрахунків між:
Власником та Перевізником (2
екземпляри) з обов 'язковим вказуванням
наступних даних: загальної кількості
та вартості/суми проданих
автостанціями Власника квитків на
рейси Перевізника, кількості квитків,
проданих на кожний окремий рейс
протягом коленого календарного дня
протягом звітного місяця, а також
вартість обов'язкових послуг, наданих
Власником Перевізнику за попередній
місяць, та загальну заборгованість (за
наявності) Власника перед Перевізником
та Перевізника перед Власником за весь
період дії даного Договору.

- Акт про надані за попередній
календарний місяць Власником
Перевізнику послуги (акт про надані
послуги) із вказуванням загального
обсягу/вартості та виду наданих послуг,
кількості проданих за попередній
календарний місяць квитків на рейси
Перевізника та їх вартість».

Проте, з наведеною редакцією п.2.1.8
відповідача погодитись не можливо з
огляду на таке:

Відповідно до п.2.10 Типового
технологічного процесу поточний
продаж квитків касами припиняється
після видачі касової відомості
працівнику автостанції, що здійснює
посадку пасажирів, або кондуктору в
разі домовленості з перевізником щодо
продажу квитків у салоні автобуса на
території автостанції.

Окрім цього, відповідно до п.115 Правил
надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України №176 від 18 лютого 1997
року продаж квитків може здійснюватися
водієм автобусу після закриття
квитково-касової відомості на
автостанції.

Відповідно до п.133 Правил надання
послуг пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року продаж квитків касами
автостанції припиняється за три
хвилини до відправлення автобуса.

Таким чином, кожного разу, за три
хвилини відправки автобусу у рейс,
водієві видасться квитково-касовий
лист із зазначенням загальної
кількості та вартості/суми проданих
автостанціями Власника квитків на
зазначений рейс Перевізника.

Враховуючи наведене, як позивач, так і
відповідач володіють первинною
документацією із даними про кількість
та вартість реалізованих
автостанціями квитків, на підставі
чого можуть проводити між собою звірки
взаємних розрахунків.

Бухгалтерські операції щодо
визначення:

- загальної кількості та
вартості/суми проданих автостанціями
Власника квитків на рейси Перевізника;

- кількості квитків, проданих
на кожний окремий рейс протягом
кожного календарного дня протягом
звітного місяця;

- вартість обов'язкових послуг,
наданих Власником Перевізнику за
попередній місяць;

- загальну заборгованість (за
наявності) Власника перед
Перевізником та Перевізника перед
Власником за весь період дії даного
Договору.

- Вартості, обсяг та вид наданих
послуг, кількості проданих за
попередній календарний місяць квитків
на рейси Перевізника та їх вартість,
тощо,-розцінюється як додаткова
оплатна послуга і може бути предметом
окремої домовленості між Сторонами.
Вартість зазначених відповідачем у
п.2.1.8 додаткових послуг до складу плати
згідно предмету Договору - не включена.

8. Пункт 2.3.4 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«Уразі неможливості виконати рейс
невідкладно сповістити про це Власника

письмово чи за допомогою засобів
зв'язку».

За протоколом розбіжностей, п.2.3.4
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«У разі неможливості виконати рейс
невідкладно, але не пізніше, ніж: за 30
хвилин до запланованого відправлення
автобусу в рейс згідно графіку руху,
сповістити про це Власника чи
диспетчера станції або (1) письмово чи
усно через водія автобуса з
реєстрацією уповноваженим працівником
Власника даного повідомлення у журналі
диспетчера автостанції або (2) за
допомогою засобів зв'язку (факс або
телефон або електронна пошта або СМС
повідомлення диспетчеру відповідної
автостанції - на вибір Перевізника)».

З такою позицією відповідача
погодитись не можливо з огляду на
наступне.

Підпунктом 3 п.122 Правил надання послуг
пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року встановлено, що
автостанція, через систему
гучномовного повідомлення зобов'язана
забезпечити надання інформації про
відміну рейсу чи заміну автобуса -
щонайменше за півтори години до
встановленого за розкладом часу
відправлення автобуса з повторенням
перший раз через 30 хвилин, а потім -
через кожні п'ять хвилин. У такому разі
оголошується порядок здавання або
обміну квитків.

Порядок повідомлення позивача про
неможливість виконати рейс засобами
зв'язку врегульований розпорядженням
правління ВАТ «Закарпатавтотранс» №21
від 03 лютого 2011 року, яким впроваджено
«Центральну диспетчерську службу» для
реєстрації повідомлень про непланові
зриви рейсів за тел..66-47-59,
(режим роботи з 07.00 до 19.00 години).
Повідомлення про непланові зриви
рейсів реєструються «Центральною
диспетчерською службою ВАТ
«Закарпатавтотранс» у Журналі
реєстрації повідомлень про
непередбачувані зриви рейсів.

Вказаний спосіб повідомлення позивача
зумовлений тим, що у його власності
перебуває 17 автостанцій на території
Закарпатської області, які у своїй
роботі централізовано користуються
автоматизованою системою керування
пасажирськими перевезеннями
«Автостанція», зареєстрованої на
підставі Свідоцтва Міністерства
освіти і науки України ВР№00124, яка
використовується на підставі договору
про передачу науково-технічної
продукції №17/2010-86 від 11 жовтня 2010 року
та введена в роботу ВАТ
«Закарпатавтотранс» Наказом №383 від 21
жовтня 2010 року.

Кожному з перевізників забезпечено
рівну та пряму змогу повідомити
Власника автостанції про
непередбачуваний зрив рейсу, що
водночас надає своєчасну можливість
автостанціям забезпечити пасажирів,
які придбали квитки на зірвані рейси,
іншими автобусами.

Окрім цього, розкладами руху
відповідача, передбачено зупинку на
автостанціях позивача тривалістю у 3
хвилини, що унеможливлює дотримання
автостанціями вимог законодавства про
закриття квитково-касових відомостей
за 3 хвилини до відправлення автобусу в
рейс.

9. Пункт 2.4.3 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«Здійснювати попередній продаж
квитків самостійно чи за допомогою
агента, а також через водія Перевізника
після закриття квитково-касової
відомості».

За протоколом розбіжностей, п.2.4.3
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«Здійснювати попередній та поточний
продаж квитків самостійно чи за
допомогою агента. Після припинення
продажу квитків в касі автостанції
перед відправленням автобуса та
отриманням водієм відомості касового
продажу квитків Перевізник може
самостійно або через водія Перевізника
здійснити продаж квитків пасажирам. У
випадку продажу квитків Перевізником
самостійно, Перевізник чи водій має
право повідомити касира чи диспетчера
автостанції через СМС-повідомлення чи
телефоном не пізніше, ніоїс за 20 хвилин
до відправлення автобусу в рейс з даної
автостанції про кількість вільних
місць для продажу квитків у касах
автостанції».

Проте, із такою редакцією п.2.4.3
відповідача погодитись не можливо з
огляду на таке:

Пунктом 115 Правил надання послуг
пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року встановлено, що
перевізники відповідно до укладених
договорів здійснюють продаж квитків
через автостанції, агентства з продажу
квитків та/або самостійно. Продаж
квитків може здійснюватися водієм
автобусу в разі відсутності у
населеному пункті автостанції або
агентства з продажу квитків, а також
після закриття квитково-касової
відомості на автостанції. Тобто, це є
правом перевізника.

Підпунктом 15 пункту 2 Правил надання
послуг пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року визначено що попередній
продаж квитків - це продаж квитків за
добу до відправлення автобуса в рейс.

Поточний продаж квитків - це продаж
квитків у день відправлення автобуса в
рейс.

Договір між позивачем та відповідачем
є обов'язковим, яким визначаються
правовідносини між ними. Вписувати в
цей договір права відповідача щодо
продажу квитків іншим чином, ніж через
каси автостанції, є необґрунтованим та
непотрібним, так як предмет цього
договору - це надання послуг Власником
автостанцій Перевізнику.

Окрім цього, у редакції, запропонованій
відповідачем, строк повідомлення у 20
хвилин про кількість вільних місць на
рейс зумовить порушення прав третіх
осіб, які

придбали квитки на проїзд на
автостанції позивача до здійснення
відповідачем повідомлення.

Таким чином, умови та порядок продажу
автостанціями квитків на рейси
відповідача мають бути предметом
окремого договору.

10. Пункт 3.1 Договору у редакції позивача
викладено у наступній редакції:

«Грошові кошти в розмірі 83% від суми
вартості за тарифом реалізованих
квитків (тобто чистої суми вартості за
тарифом на перевезення пасажирів та
багажу, без урахування додаткових
зборів та ПДВ), а також; ПДВ на дану суму
(застосовується тільки для договорів з
перевізниками - платниками ПДВ на
загальних умовах) підлягають
перерахуванню на розрахунковий
рахунок Перевізника».

За протоколом розбіжностей, п.2.4.3
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«Грошові кошти в розмірі 93% від суми
вартості реалізованих квитків (тобто
чистої суми вартості за тарифом на
перевезення з урахування додаткових
зборів та ПДВ/, а також ПДВ на дану суму
(застосовується тільки для договорів з
перевізниками -платниками ПДВ на
загальних умовах) підлягають
перерахуванню на розрахунковий
рахунок Перевізника».

Проте, із наведеною редакцією п.3.1
відповідача погодитись неможливо з
огляду на наступне.

Відповідно до п.114 Правил надання
послуг пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року між перевізником та
автостанцією укладається договір, яким
визначаються перелік та обсяги послуг,
їх вартість і порядок проведення
розрахунків. Примірну форму договору
затверджує Мінтрансзв'язку.

Наказом Мінтрансзв'язку №860 від 30
листопада 2010 року, затверджено
примірну форму договору між
перевізником та автостанцією.

Згідно з п.7.1.1. Типового технологічного
процесу надання послуг пасажирських
автостанцій та автовокзалів,
затвердженого Наказом Міністерства
транспорту України №565 від 28 серпня 2001
року, за договором перевізник здійснює
перевезення пасажирів, а автостанція
надає йому певний обсяг послуг і продає
квитки протягом всього терміну до
відправлення автобуса в рейс. Частка
підприємства автостанцій у виторгу від
продажу квитків, у разі укладення цього
договору, складає певний відсоток, який
обумовлюється цим договором і не може
перевищувати встановлених
законодавством граничних розмірів.

У п.3.1 Примірного договору, передбачено,
що грошові кошти у певному відсотку
підлягають перерахуванню перевізнику,
а частина, що залишилися автостанція
залишає собі, як плату за надання
перевізнику обов'язкових послуг.

Порядок розрахунку вартості
обов'язкових послуг, що надаються
автостанцією перевізникові
врегульовано Розділом 4 Порядку
регулювання діяльності автостанцій,
затвердженого наказом Міністерства
транспорту і зв'язку України №700 від 27
вересня 2010 року.

Відповідно до п.4.1 Порядку регулювання
діяльності автостанцій, затвердженого
наказом Міністерства транспорту і
зв'язку України №700 від 27 вересня 2010
року вартість обов'язкових послуг, що
надаються автостанцією перевізникові,
визначається у відсотках від загальної
суми вартості за тарифом від
реалізованих через каси автостанцій
власника квитків та вартості
перевезення багажу на автобуси
відповідного перевізника.

Пунктом 4.2 Порядку регулювання
діяльності автостанцій передбачено, що
вартість обов'язкових послуг
визначається за договором перевізника
з власником, але не може бути вищою від
вартості, розрахованої за цим Порядком.

Згідно з розрахунком вартості
обов'язкових послуг, що надаються
перевізникові, розрахованого
відповідно до розділу IV Порядку
регулювання діяльності автостанцій,
плата перевізника складає 17% від
вартості за тарифом.

Рішенням Адміністративної колегії
Закарпатського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України №115
04 грудня 2012 року визнано, що ВАТ
«Закарпатавтотранс» займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку надання
автостанційних послуг перевізникам.

Частиною 2 ст.4 Закону України «Про
захист економічної конкуренції»
встановлено, що суб'єкти
господарювання зобов'язані сприяти
розвитку конкуренції та не вчиняти
будь-яких неправомірних дій, які можуть
мати негативний вплив на конкуренцію.

Дії Позивача щодо укладення договорів
з перевізниками (всупереч діючому
законодавству) різних за переліком та
вартістю обов'язкових автостанційних
послуг договорів з перевізниками є
порушенням законодавства про захист
економічної конкуренції у вигляді
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку, що кваліфікується
за п.п.1, 2 ст.50, ч.2. ст.13 Закону України
«Про захист економічної конкуренції»
як суб'єкта господарювання, який займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку, що можуть призвести до обмеження
конкуренції, які були б неможливим за
умов існування значної конкуренції на
ринку.

Таким чином, оскільки позивач займає
монопольне становище на ринку надання
автостанці1них послуг, він не може
змінювати суттєві умови для кожного
окремого перевізника.

Окрім цього, цим же рішенням
Адміністративної колегії
Закарпатського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
встановлено, що вартість обов'язкових
послуг, що надаються автостанцією
перевізникові, виходячи із
встановленого порядку його розрахунку,
становить 17,9%.

Відповідно до ч. 6 ст.180 ГК України у разі
визнання погодженої сторонами в
договорі ціни такою, що порушує вимоги
антимонопольно-конкурентного
законодавства, антимонопольний орган
має право вимагати від сторін зміни
умови договору щодо ціни.

Запропонований відповідачем розподіл
виторгу нічим не обґрунтований і тягне
за собою відповідальність позивача
оскільки такий займає монопольне
становище на ринку надання
автостанційних послуг. З метою
недопущення зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на ринку,
позивач повинен застосовувати
однакові ціни та однакові умови до
рівнозначних угод.

11. Пункт 3.3 Договору у редакції позивача
викладено у наступній редакції: «У разі
попереднього продажу квитків
Перевізником самостійно, агентом
Перевізника чи водієм Перевізника
після закриття квитково-касової
відомості частину автостанційного
збору, за вирахуванням вартості послуг
з касового продажу квитків громадянам,
та суму винагороди за надання послуг
згідно з предметом цього Договору, за
вирахуванням вартості автостанціиних
послуг з продажу квитків, Перевізник
зобов'язаний перерахувати автостанції,
на якій пасажир повинен здійснити
посадку». За протоколом розбіжностей,
п.3.3 викладено відповідачем в наступній
редакції:

«У разі попереднього чи поточного
продажу квитків Перевізником
самостійно, агентом Перевізника чи
водієм Перевізника на території
автостанції після закриття
квитково-касової відомості частину
автостанційного збору, за вирахуванням
вартості послуг з касового продажу
квитків громадянам, та суму винагороди
за надання послуг згідно з предметом
цього Договору, за вирахуванням
вартості автостанційних послуг з
продажу квитків, Перевізник
зобов'язаний перерахувати автостанції,
на якій пасажир повинен здійснити
посадку. Власник не має право вимагати
у пасажира чи Перевізника придбання
квитків в касі автостанції чи сплати
автостанційного збору, якщо до заїзду
на територію автостанції квиток був
придбаний пасажиром у водія автобуса, а
посадка пасажира в автобус відбулася
на маршруті до заїзду автобуса на
автостанцію».

Проте з такою позицією відповідача
погодитись неможливо з огляду на
наступне.

Чинним законодавством встановлено, що
перевізник, його агент та водій мають
право продавати квитки на проїзд
пасажирам. Власник автостанцій на
частину коштів з квитків реалізованих
представниками Перевізника поза
межами автостанції за умови, що пасажир
не здійснює посадку у автобус на
автостанції - не претендує. Такого
права Власника автостанцій чинним
законодавством не передбачено.
Вписувати в цей договір заборону
вчиненню таких дій у редакції
відповідача, є необгрунтованим та
непотрібним, так як предмет цього
договору - це надання послуг Власником
автостанцій Перевізнику.

12. Пункт 3.4 Договору у редакції позивача
викладено у наступній редакції:

«Порядок фіксації кількості квитків,
проданих Перевізником самостійно,
агентом Перевізника чи водієм
Перевізника після закриття
квитково-касової відомості,
встановлюється за окремою
домовленістю Сторін».

За протоколом розбіжностей, п.3.3
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«Фіксація кількості квитків, проданих
Перевізником самостійно, агентом
Перевізника чи водієм Перевізника на
автостанції після закриття
квитково-касової відомості та передачі
її водію автобуса здійснюється
Перевізником у власному реєстрі
самостійно».

Проте з такою редакцією п.3.4
відповідача погодитись не можливо з
огляду на наступні підстави.

Сторони спору погодили, що у разі
попереднього чи поточного продажу
квитків Перевізником самостійно,
агентом Перевізника чи водієм
Перевізника на території автостанції
після закриття квитково-касової
відомості частину автостанційного
збору, за вирахуванням вартості послуг
з касового продажу квитків громадянам,
та суму винагороди за надання послуг
згідно з предметом цього Договору, за
вирахуванням вартості автостанційних
послуг з продажу квитків, Перевізник
зобов'язаний перерахувати автостанції,
на якій пасажир повинен здійснити
посадку.

Вказана позиція узгоджується і з
вимогами, встановленими п. 115 Правил
надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України №176 від 18 лютого 1997
року .

Однак, у п.3.4 протоколу розбіжностей
відповідач позбавляє позивача
проконтролювати кількість
реалізованих представниками
відповідача квитків пасажирам.
Оскільки у вартості реалізованих
представниками відповідача квитків
закладено плату за послуги згідно з
предметом договору та частину
автостанційного збору, яка належна
позивачу, то позбавлення останнього
права на можливість їх належного
обліку є несправедливою умовою і
включенню в умови договору в редакції,
запропонованій відповідачем - не
підлягає.

13. Абзац перший п.4.2.1 Договору у
редакції позивача викладено у
наступній

редакції:

«За зрив рейсу без попередження
відповідно до підпункту 2.3.4 пункту 2.3
цього Договору та за відсутності
форс-мажорних обставин:».

За протоколом розбіжностей, абзац
перший п.4.2.1 Договору викладено
відповідачем в наступній редакції:

«За зрив рейсу (зривом рейсу є випадок
невідправлення автобуса Перевізника у
рейс згідно розкладу руху за умови
придбання квитків пасажирами у касі
автостанції на цей рейс з початкової до
кінцевої станції на загальну суму не
менше 25 гривень) без попередження
відповідно до підпункту 2.3.4 пункту 2.3
цього Договору та за відсутності
форс-мажорних обставин:»

Із запропонованою відповідачем
редакцією п.4.2.1 Договору погодитись не
можливо з огляду на наступне.

Запропоноване відповідачем розуміння
поняття зриву не охоплює повного
змісту порушення зобов'язання, а саме:

- Не передбачає відповідальності
відповідача у разі продажу
автостанцією квитків пасажирам на рейс
відповідача на загальну вартість менше
25 гривень;

- Встановлює відповідальність
відповідача виключно за умови
придбання квитків пасажирами у касі
автостанції на цей рейс з початкової до
кінцевої станції;

- Виключає відповідальність
відповідача за умови, якщо
автостанцією квитків не було
реалізовано взагалі;

- Виключення відповідальності
відповідача у разі нездійснення
повідомлення про неможливість
виконати рейс за умови вже
перерахованих умов;

Враховуючи наведене, запропонована
відповідачем редакція п.4.2.1 Договору є
необгрунтованою та такою, що прямо
зумовить можливість допущення
відповідачем порушення господарських
зобов'язань згідно умов Договору.

Окрім цього, можливість порушень
відповідачем умов як спірного
договору, так і договору із
організатором перевезень прямо
зумовить порушення прав третіх осіб
-пасажирів.

Відповідно до ч.1 ст.217 ГК України
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки.

Відповідно до ч.2 ст.216 ГК України
застосування господарських санкцій
повинно гарантувати захист прав і
законних інтересів громадян,
організацій та держави, в тому числі
відшкодування збитків учасникам
господарських відносин, завданих
внаслідок правопорушення, та
забезпечувати правопорядок у сфері
господарювання.

14. Пункт 4.3 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«Власник сплачує Перевізникові».

За протоколом розбіжностей, п.4.3
викладено відповідачем в наступній
редакції: «Власник сплачує
Перевізникові за колене окреме
порушення (порушенням є

невиконання чи несвоєчасне виконання
Власником своїх обов 'язків)»

Наведена редакція відповідача носить
виключно характер формальної
підстави,що перешкоджає укладенню
договору, оскільки визначення
поняття «порушення» наведене у
цивільному та господарському
законодавстві України і включення у
умови договору - не потребує.

15. Пункт 4.3.1 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції: «За кожний день прострочення
перерахування коштів за цим Договором
пеню не менше подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня».

За протоколом розбіжностей, п.4.3.1
викладено відповідачем в наступній
редакції: «За кожний випадок
невідправлення чи порушення строків
відправлення Власником рекомендованим
листом на адресу перевізника акту
звірки чи акту про надані послуги,
відправлення акту звірки чи акту про
надані послуги без відомостей,
передбачених п.2.1.8 даного Договору
та/або без підпису та/або без печатки
акту звірки взаємних розрахунків чи
актів про надані послуги між власником
та Перевізником за попередній
календарний місяць, порушення строків
пересилання в електронній формі та
поштою рекомендованим листом
загальної відомості касового продажу
квитків за місяць чи відсутності
відомостей, які передбачені п.2.1.5
даного Договору Власник сплачує
Перевізнику штраф у розмірі 5000,00 (п'ять
тисяч гривень 00 копійок) гривень за
кожне окреме порушення.

У випадку прострочення перерахування
коштів за цим Договором Власник
сплачує перевізнику штраф у
п'ятикратному розмірі від невчасно
перерахованої перевізнику суми за
кожний випадок прострочення, а крім
того, сплачує пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу (штрафна
неустойка).

У випадку порушення термінів видачі
водієві автобуса перед відправленням у
рейс відомості касового продажу
квитків Власник сплачує перевізникові
штраф у розмірі 50,00 (п'ятдесяти) гривень
за кожне порушення термінів окремо.

У випадку складення працівником чи
працівниками Власника акту про
недопущення в автобус Перевізника
працівників автостанції для перевірки
наявності квитків у пасажирів чи
складення щодо Перевізника акту про
виявлення безквиткових пасажирів чи
складення будь-якого іншого документу
щодо дій, які не охоплюються змістом
порушень, вказаних у пунктах 4.2.1-4.2.3
даного Договору Власник сплачує
Перевізникові штраф у розмірі 5000,00
(п'ять тисяч) гривень за кожний випадок
складення акту чи іншого документу».

Однак, з такою редакцією відповідача
щодо викладу п.4.3.1 Договору погодитись
неможливо з огляду на таке.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про
автомобільний транспорт» укладення
договору між позивачем та відповідачем
є обов'язковим. Предметом договору є
надання послуг автостанцією
перевізникові.

Відповідно до п.2.10 Типового
технологічного процесу поточний
продаж квитків касами припиняється
після видачі касової відомості
працівнику автостанції, що здійснює
посадку пасажирів, або кондуктору в
разі домовленості з перевізником щодо
продажу квитків у салоні автобуса на
території автостанції.

Окрім цього, відповідно до п.115 Правил
надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України №176 від 18 лютого 1997
року продаж квитків може здійснюватися
водієм автобусу після закриття
квитково-касової відомості на
автостанції.

Відповідно до п.133 Правил продаж
квитків касами автостанції
припиняється за три хвилини до
відправлення автобуса.

Таким чином, як позивач, так і
відповідач володіють первинними
даними про кількість та вартість
реалізованих автостанціями квитків, на
підставі чого можуть проводити між
собою звірки взаємних розрахунків.

Інших послуг, в тому числі формування
різного роду узагальнюючих актів про
продаж квитків, їх вартість чи
кількість, собівартість окремих послуг
автостанції, інших форм звітності до
складу обов'язкових послуг, що мають
надаватися автостанцією перевізникові
ні чинним законодавством, ні Договором
- не передбачено.

Таким чином, додаткові послуги
позивача, на отриманні яких наполягає
відповідач, може бути предметом
окремої домовленості, оскільки її
укладення не є обов'язковим на підстав
закону.

Щодо відповідальності за прострочення
перерахування коштів у п'ятикратному
розмірі від невчасно перерахованої
перевізнику суми за кожний випадок
прострочення.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Водночас чинне законодавство не
встановлює для учасників
господарських відносин обмежень
передбачати в договорі одночасне
стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою ст.627 ЦК України, коли
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч.5 ст.231 ГК України у разі
недосягнення згоди між сторонами щодо
встановлення та розміру штрафних
санкцій за порушення зобов'язання спір
може бути вирішений в судовому порядку
за заявою заінтересованої сторони
відповідно до вимог цього Кодексу.

У даному випадку, відповідач висуває
свій розмір штрафних санкцій,
обґрунтовуючи їх лише власними
матеріальними бажаннями чи не
бажаннями.

Оскільки відповідачем не надано
обґрунтування розміру штрафних
санкцій, висунутих у протоколі
розбіжностей, то підстав для
задоволення його редакції п.4.3.1
Договору - не вбачається.

Щодо позиції відповідача про складання
позивачем актів чи інших документів,
які фіксують порушення законодавства у
сфері транспорту слід зазначити, що
зазначені функції позивача
відносяться до його
внутрішньо-організаційного аспекту
діяльності і відповідач жодного
відношення до формування і ведення
документообігу позивача - не має.

Окрім того, відповідач у жодному
випадку не позбавлений можливості
оскаржити акти чи інші документи,
складені за результатами допущених
відповідачем на території автостанції
порушень.

16. Пункт 4.3.4 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«За ненадання послуг з диспетчерського
управління, організації прибуття і
відправлення автобусів з облаштованих
платформ - 50 грн. (п'ятдесят грн..00 коп.)».

За протоколом розбіжностей, п.4.3.4
викладено відповідачем в наступній
редакції: «За ненадання послуг з
диспетчерського управління,
організації прибуття і підправлення
автобусів з облаштованих платформ,
затримки більше, ніж на 3 хвилини видачі
водієві автобусу відомості касового
продажу квитків, затримки більше, ніж:
на З хвилини з відправленням автобусу
перевізника в рейс через будь-які
перешкоди з боку працівників Власника
(відмова відкрити шлагбаум
автостанції, ініціювання перевірки
квитків у пасажирів в салоні автобуса
тощо), - 50,00 (п 'ятдесят гривень 00 коп.) за
кожний випадок».

Однак, з наведеною позицією
відповідача погодитись не можливо. Як
вже зазначалося, процес
диспетчерського управління та
організація та відправлення автобусів
з автостанцій в Україні регулюється
Типовим технологічним процесом
надання послуг пасажирських
автостанцій та автовокзалів,
затвердженого наказом Міністерства
транспорту України №565 від 28 серпня 2001
року .

Під час перебування на автостанції
водій автобуса виконує розпорядження
диспетчерської служби та персоналу
автостанції з питань організації
перевезень, безпеки руху та охорони
праці.

Відправлення автобуса в рейс
здійснюється згідно з прийнятою для
автостанції технологією. Диспетчер
інформує наступну за маршрутом
автостанцію про час відправлення
автобуса та кількість вільних місць.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України
«Про автомобільний транспорт»
документом для перевезення пасажира є
квиток на проїзд в автобусі та на
перевезення багажу для пільгового
проїзду - посвідчення особи
встановленого зразка).

Згідно ч.10 п.145 Правил надання послуг
пасажирського автомобільного
транспорту, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №176 від 18
лютого 1997 року перевізник зобов'язаний
здійснювати перевезення пасажирів з
квитками і пасажирів, яким згідно із
законодавством надано пільги щодо
плати за проїзд.

Таким чином, законодавство зобов'язує
Перевізника здійснювати посадку
пасажира в автобус та його перевезення
виключно за умови наявності в нього
квитка встановленої форми. Тобто, не
тільки з квитками, проданими
автостанцією, але і проданими
Перевізником після закриття
квитково-касової відомості.

У зв'язку із тим, що у разі продажу
представниками відповідача квитків
самостійно, частину автостанційного
збору та плати за обов'язкові послуги
автостанції перевізникові належить
перераховувати автостанції, то
останній слід забезпечити рівну
можливість для первинного обліку
квитків шляхом контролю на території
автостанції кількості пасажирів і
наявності у них квитків встановленої
форми.

Окрім цього, розкладами руху
відповідача не враховано
автостанційного обслуговування,
оскільки ними передбачено зупинки на
автостанціях позивача тривалістю у 3
хвилини.

Враховуючи наведене, редакція п.4.3.4,
запропонована відповідачем, вимогам
Закону не відповідає і до задоволення
не підлягає.

17. Пункт 4.3.5 Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції:

«За ненадання послуг з інформування
водіїв стосовно дорожніх та погодних
умов на маршруті - 50 грн. (п 'ятдесят грн..
00 коп.) ».

За протоколом розбіжностей, п.4.3.5
викладено відповідачем в наступній
редакції:

«За ненадання послуг з письмового
інформування водіїв стосовно дорожніх
та погодних умов на маршруті - 50,00
(п'ятдесят гривень 00 коп.) грн.. за кожний
випадок відсутності письмового
інформування».

З огляду на відсутність законодавчо
закріпленого обов'язку позивача
письмово інформувати водіїв
відповідача про стан дорожніх та
погодних умов, вказана послуга носить
характер додаткової, яка може
надаватися позивачем відповідачеві за
окрему плату.

Враховуючи наведене, встановлювати у
Договорі відповідальності позивача за
ненадання послуг з письмового
інформування водіїв стосовно дорожніх
та погодних умов на маршруті є
необгрунтованим.

18. Пункт 9.1. Договору у редакції
позивача викладено у наступній
редакції: «Цей Договір набирає
чинності з моменту його підписання
Сторонами і діє до дати, якою
встановлено останній день строку дії
договору Перевізника із Організатором
перевезень. У разі здійснення
перевезень на основі дозволу
Організатора, цей Договір діє до дати,
якою встановлено останній день строку
дії такого дозволу».

За протоколом розбіжностей, п.9.1.
викладено відповідачем в наступній
редакції: «Цей Договір набирає
чинності з 01 січня 2014 року і діє до 31
травня 2018 року. У випадку укладення
Перевізником після 01 серпня 2013 року
нового договору чи договорів з
уповноваженим органом державної
виконавчої влади про організацію
перевезень пасажирів, строк дії даного
Договору з Власником (тобто, Договору
№3 про надання послуг автостанцією
перевізнику від 01.08.2013 року)
автоматично продовжується на строк дії
такого нового укладеного договору чи
договорів з уповноваженим органом
державної виконавчої влади, а
відносини між Власником і Перевізником
щодо виконання такого нового договору
чи договорів регулюються положеннями
даного Договору №3 про надання послуг
автостанцією перевізникові від 01.08.2013
року.

У випадку закінчення строку дії
окремого договору між: Перевізником та
уповноваженим органом державної
виконавчої влади про організацію
перевезень пасажирів, та чинності
іншого договору чи договорів між;
Перевізником та уповноваженим органом
державної виконавчої влади про
організацію перевезень пасажирів,
даний договір (тобто, Договору №3 про
надання послуг автостанцією
перевізникові від 01.08.2013 року)
продовжує діяти в межах строку такого
чинного/дійсного договору чи договорів
між; перевізником та уповноваженим
органом державної виконавчої влади».

Однак з такими доводами відповідача
погодитись неможливо з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст.32 Закону
Власники автостанцій зобов'язані
укласти договір з автомобільним
перевізником, що здійснює перевезення
пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування, тільки за
наявності в нього договору із органами
виконавчої влади та органами місцевого
самоврядування про організацію
перевезення на автобусних маршрутах
загального користування чи дозволу
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування на
обслуговування маршрутів загального
користування, що пролягають через цю
автостанцію.

За загальним правилом, встановленим
ст.251 ЦК України, строком є певний
період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Статтею 905 ЦК України встановлено, що
строк договору про надання послуг
встановлюється за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено законом або
іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст.180 ГК України встановлено,
що при укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору.

Частиною 7 ст.180 визначено, що строком
дії господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору.

Водночас, п.5.4 Порядку встановлено, що
строк, на який укладається договір про
надання послуг автостанціями, не може
бути меншим, ніж строк обслуговування
перевізником маршруту (рейсу),
визначений договором про організацію
перевезень з Радою міністрів
Автономної Республіки Крим, обласною
державною адміністрацією чи дозволом
Укртрансінспекції України на
перевезення пасажирів на маршруті
загального користування.

Таким чином, законом встановлено
істотну умову договору про надання
послуг автостанцією перевізникові -
строк. Такий строк дії договору не може
бути меншим, ніж строк обслуговування
перевізником маршруту. Тобто, згідно
діючого законодавства, позивач не
вправі надавати відповідачеві послуги
по маршрутах, які зазначені у предметі
договору та чітко прив'язані до
конкретних маршрутів.

Позивач у договорі зазначив виключно
той строк, який визначений у договорі
відповідача з Організатором
перевезень, що став підставою
виникнення відносин між сторонами
спору.

Строки дії договорів відповідача з
Організатором різняться за своєю
тривалістю, а отже, укладення єдиного
загального договору про надання послуг
автостанцією перевізникові на усі
маршрути зумовить постійну
невизначеність його кінцевого строку
дії та юридичне закріплення у договорі
обов'язку позивача надавати послуги
відповідачеві навіть у разі закінчення
строків дії актів, що уповноважують
його здійснювати певну господарську
діяльність.

Таким чином, позивач, виклавши у
договорі конкретний строк дії договору
жодним чином не порушив прав
відповідача.

19. Додаток №1 до Договору від 01 серпня
2013 року (з таблицею на маршрут 619/620) у
редакції позивача викладено у формі
окремого документу із зазначенням
номеру маршруту, його назви, типу,
періодичності виконання та кількості
рейсів у межах вказаного маршруту.

Згідно протоколу розбіжностей,
відповідач пропонує Додаток №1 до
договору від 01 серпня 2013 року виключити
в цілому.

Проте із редакцією відповідача,
запропонованою у протоколі
розбіжностей погодитись не можливо з
огляду на обставини, які жодним чином
не порушують прав відповідача при
укладенні договору.

Однак, апеляційним судом встановлено,
що позивач, отримавши від відповідача
договір з протоколом розбіжностей 30
серпня 2013 року, звернувся в суд про
врегулювання переддоговірного спору 18
вересня 2013 року, тобто в межах
передбаченого Законом двадцятиденного
строку.

Проте, ця позовна заява не була
прийнята судом до провадження,
оскільки ухвалою суду від 19 вересня 2013
року повернута позивачу без розгляду.

Звернення товариства вдруге з вказаною
позовною заявою відбулося 24 вересня 2013
року, тобто стороною було пропущено
строк, визначений ст. 181 Господарського
кодексу України.

Статтею 265 Цивільного кодексу України
передбачено, що залишення позову без
розгляду не зупиняє перебігу позовної
давності.

Пунктом 4.4.3 Постанови Пленуму ВГСУ «Про
деякі питання практики застосування
строків позовної давності при
вирішенні господарських спорів»
визначено, що з огляду на вимоги
частини першої статті 265 ЦК України
залишення господарським судом позову
без розгляду з підстав, зазначених у
частині першій статті 81 ГПК, не зупиняє
перебігу позовної давності, тобто
перебіг позовної давності, що
розпочався до подання позову,
продовжується в загальному порядку.
Але якщо ухвалу про залишення позову
без розгляду буде скасовано з
передачею справи на розгляд суду
першої інстанції, то перебіг позовної
давності вважатиметься зупиненим з
моменту подання позовної заяви. Як
вбачається з матеріалів справи ухвала
від 19 вересня 2013 року, якою позовна
заява повернута позивачу без розгляду,
не оскаржена.

Відтак, твердження апелянта про те що
строки подачі позову були порушені ним
з об'єктивних причин, оскільки ухвалу
про повернення позову без розгляду від
19 вересня 2013 року було винесено в межах
позовної давності не беруться до уваги
судом, так як залишення позову без
розгляду не може бути визнане судом, як
поважна причина для пропуску строків
позовної давності.

Також позивач посилається на те, що суд
не звернув увагу на ту обставину, що
відповідач у листі № 1 від 28.08.2013 року
запропонував позивачеві у строк до
01.10.2013 року надати свої пропозиції і
зауваження до спірного договору, що
розцінюється апелянтом як продовження
строку позовної давності. Однак, з
таким висновком апелянта погодитись не
можна, оскільки п.3.3. Постанови Пленуму
ВГСУ «Про деякі питання практики
застосування строків позовної
давності при вирішенні господарських
спорів» передбачено, наступне:

За правилами частини першої статті 259
ЦК України сторонам дозволено за
домовленістю збільшувати встановлену
законом як загальну, так і спеціальну
позовну давність.

Умова про збільшення позовної давності
може бути вміщена як в укладеному
сторонами договорі купівлі-продажу,
поставки, надання послуг тощо, так і в
окремому документі або в листах,
телеграмах, телефонограмах та інших
документах, якими обмінювалися сторони
і які повинні однозначно свідчити про
досягнення згоди сторін щодо
збільшення строку позовної давності.

Натомість у справі не міститься
доказів однозначного досягнення згоди
сторін щодо збільшення строку позовної
давності. Лист позивача про
встановлення терміну відповіді на
пропозицію укладення договору в інший
термін, ніж передбачено діючим
законодавством без відповіді
відповідача на нього, а також іншої
форми погодження продовження строку
позовної давності, розцінюється
апеляційним судом лише як пропозиція,
що не прийнята відповідачем.

Таким чином, судом першої інстанції
було правильно встановлено факт
пропуску позивачем строку на подачу
позову про врегулювання
переддоговірного спору, і як правовий
наслідок такого пропущення - прийняття
договору в редакції відповідача за
приписами ст. 181 Господарського кодексу
України.

За змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. А тому,
відмовляючи в позові в зв'язку з
пропуском строку позовної давності,
суд першої інстанції зобов'язаний був
встановити, чи порушене право позивача
та навести з цього приводу мотиви, що
ним зроблено не було.

Відповідно до п.12 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України" передбачено, що з урахуванням
припису частини другої статті 104 ГПК не
підлягає скасуванню судове рішення,
якщо апеляційною інстанцією буде
з'ясовано, що його резолютивна частина
є правильною, хоча відповідні висновки
місцевого господарського суду й не
були належним чином обґрунтовані у
мотивувальній частині рішення.

З цих підстав, апеляційним
господарським судом додатково
встановлювалися обставини наявності
порушеного права позивача, в зв'язку з
чим в мотивувальній частині постанови
викладене обґрунтування. Оскільки
апеляційним судом встановлено
наявність порушеного права позивача,
проте ним без поважних причин
пропущений строк звернення до
суду(оскільки подача позовної заяви в
порушення вимог норм процесуального
законодавства і не оскарження ним
ухвали про повернення без розгляду не є
тими обставинами, які дають підстави
суду вважати, що строк звернення до
суду пропущенний позивачем з поважних
причин) та з врахуванням того, що
відсутнє клопотання позивача про його
поновлення.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З вищенаведеного, апеляційний суд не
вбачає підстав для скасування рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної
скарги відкритого акціонерного
товариства "Закарпатавтотранс" -
відмовити.

2. Рішення господарського суду
Закарпатської області від 29.10.2013 року у
справі 907/972/13 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на
адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
31.01.2014 р.

Головуючий: суддя
Бойко С. М.

Суддя
Бонк Т. Б.

Суддя
Марко Р. І.