ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.01.2014 Справа № 920/2055/13

за первісним позовом: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Технології

гідроочищення",
м. Київ

до відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю "РІКО-М",

м. Лебедин
Сумської області

про стягнення 46 384 грн. 64 коп.

та

за зустрічним позовом: Товариства з
обмеженою відповідальністю "РІКО-М",

м. Лебедин
Сумської області

до відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Технології
гідроочищення", м. Київ

про визнання договору недійсним

За участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом:
Мінченко В. М. (дов. № 506 від 24.12.13 р.)

від відповідача за первісним позовом:
не прибув

При секретарі судового засідання
Сугоняко Н.В.

Суть спору: позивач за первісним
позовом просить суд стягнути з
відповідача 46 384 грн. 64 коп.
заборгованості, з яких: 42 191 грн. 32 коп.
основного боргу, відповідно до
укладеного між сторонами договору № 259
від 14.12.2012 р.; 3 446 грн. 89 коп. пені; 746 грн. 43
коп. 3% річних, а також судові витрати,
пов'язані з розглядом справи.

17.12.2013 р. було прийнято зустрічну
позовну заяву до розгляду, відповідно
до якої позивач за зустрічним позовом
просить суд визнати недійсним договір
підряду № 259 від 14.12.2012 р., який було
укладено між сторонами.

Представник позивача по первісному
позову позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, а також ним надано
відзив на зустрічну позовну заяву, в
якому просить відмовити в задоволенні
зустрічних позовних вимог.

14.01.2014 р. представником відповідача по
первісному позову надано в судове
засідання клопотання про призначення
експертизи із поставленням на
вирішення експерту наступного питання:

- Чи виконано підпис від імені
директора ТОВ «РІКО-М» Савченка Сергія
Вікторовича на договорі підряду № 259
від 14.12.2012 р. та акті
приймання-виконаних будівельних робіт
від 21.12.2013 р., самим Савченком С.В. чи
іншою особою?

В судове засідання представник
відповідача не прибув, вимоги ухвали
суду від 14.01.2014 р. не виконав, проте
надіслав клопотання про залишення
клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи без
розгляду. Окрім цього, представником
відповідача надано клопотання, в якому
просить суд розглядати справу без
участі представника за наявними
матеріалами.

Враховуючи вищезазначене, справа
розглядається за наявними матеріалами
на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, оцінивши та дослідивши
наявні в справі докази, суд встановив:

14.12.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Технології
гідроочищення» (Підрядник, позивач за
первісним позовом) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «РІКО-М»
(Замовник, відповідач за первісним
позовом) було укладено договір № 259.

Відповідно до п. 1.1 даного договору,
Замовник доручив, а Підрядник
зобов'язался виконати власними і
залученими силами такі види робіт -
відновлення дебіту свердловини с.
Бобрик, Роменський район, Сумська
область.

В обґрунтування позовних вимог за
первісним позовом позивач посилається
на те, що у відповідності з пунктом 3.1
Договору № 259 від 14.12.2012 року за надання
послуг з виконання робіт згідно п. 1.1
вищевказаного договору Замовник
(відповідач) сплачує Підряднику суму,
яка буде обумовлена актами виконаних
робіт, з урахуванням п. 2.2 Договору.

Позивач по первісному позову зазначає,
що п. 3.3 Договору встановлено, що оплата
здійснюється протягом 10 календарних
днів з моменту підписання обома
сторонами актів виконаних робіт в
безготівковій формі шляхом
перерахування «Замовником»
(відповідачем) грошових коштів на
поточний рахунок «Підрядника», але не
пізніше 30.03.2013року.

Позивач в позовній заяві зазначає, що
взяті по договору зобов'язання позивач
виконав своєчасно і в повному обсязі.

Частина 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України встановлює, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

21.12.2012 р. Підрядник виконав взяте на
себе зобов'язання по Договору, про що
сторонами було погоджено, підписано та
скріплено печатками Акт
здачі-приймання робіт № КБ-2в та
Довідку про вартість виконаних робіт
№ КБ-3 на загальну вартість 37 998 грн. 00
коп., копії зазначених документів
знаходяться в матеріалах справи (а.с.
11-16).

Окрім цого, позивач по первісному
позову зазначає, що відповідачем по
первісному позову не заявлено жодних
претензій стосовно якості виконаних
робіт або прострочення строку здачі
виконаних робіт ні на момент їх
прийняття, ні на момент подання даного
позову.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач по первісному позову
посилається, зокрема, на ч. 1 ст. 854
Цивільного кодексу України, згідно з
якою, Замовник зобов'язаний сплатити
підрядникові обумовлену ціну після
остаточної здачі роботи, за умови, що
роботу виконано належним чином і в
погоджений строк.

Частиною першою ст. 853 Цивільного
кодексу України, передбачено, що
замовник зобов'язаний прийняти роботу,
виконану підрядником відповідно до
договору підряду, оглянути її і в разі
виявлення допущених у роботі відступів
від умов договору або інших недоліків
негайно заявити про них підрядникові.
Якщо замовник не зробить такої заяви,
він втрачає право у подальшому
посилатися на ці відступи від умов
договору або недоліки у виконаній
роботі.

Відповідач, заперечуючи проти
первісного позову позивача, у своєму
зустрічному позові просить суд визнати
недійсним договір підряду № 259 від
14.12.2012 року, посилаючись на
невідповідність його вимогам частин 1,
2, 5 статті 203 Цивільного кодексу
України, що згідно статті 215 цього
Кодексу є підставою недійсності
правочину (договору).

В обґрунтування зустрічного позову
відповідач посилається, зокрема, на
частину 1 ст. 92 Цивільного кодексу
України, згідно якої юридична особа
набуває прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів. З
пункту 5,9 Статуту вбачається, що
виконавчим органом товариства, що
здійснює керівництво його поточною
діяльністю, є директор, який
призначається зборами, і вправі без
довіреності здійснювати дії від імені
товариства. Таким чином, єдиною
уповноваженою особою приймати рішення
від імені ТОВ «РІКО-М», в тому числі і
щодо підписання відповідних договорів
є директор товариства. На час, коли
датуються зазначені документи,
директором був Савченко С.В., проте,
представником відповідача по
зустрічному позову зазначено, що
директор ТОВ «РІКО-М» Савченко С.В.
жодних договорів, датованих 14.12.2012 р., а
також актів приймання виконаних
будівельних робіт не підписував.

У зустрічному позові відповідач
обґрунтовує свої позовні вимоги також
посиланням на статтю 203 Цивільного
кодексу України, якою встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
серед яких: зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідних обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з викладених вище обставин,
представник відповідача зазначив, що
договір № 259 від 14.12.2012 р. був укладений
поза волею відповідача по первісному
позову, документи підписані не
уповноваженою особою, яка не мала
необхідного обсягу дієздатності. Окрім
цього на спірних документах мається
зображення печатки товариства, проте,
ні директором, ні жодною уповноваженою
особою печатка товариства на договорі
та похідних від нього документах не
ставилася.

Відповідачем по первісному позову
подано клопотання про призначення
експертизи із поставленням на
вирішення експерту наступного питання:

- Чи виконано підпис від імені
директора ТОВ «РІКО-М» Савченка Сергія
Вікторовича на договорі підряду № 259
від 14.12.2012 р. та акті
приймання-виконаних будівельних робіт
від 21.12.2013 р., самим Савченком С.В. чи
іншою особою?

Ухвалою господарського суду Сумської
області від 14.01.2014 року запропоновано
з'явитися директору Савченко С.В. для
надання пояснень, проте в дане судове
засідання ні директор Савченко С.В., ні
представник відповідача по первісному
позову не прибули. Замість цього,
представником відповідача по
первісному позову надано клопотання
про залишення клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи
без розгляду та клопотання про розгляд
справи без їхньої участі.

З матеріалів справи вбачається, що
договір підряду № 259 від 14.12.2012 р.
містить відбиток печатки Товариства.

Відповідно до роз'яснень, наданих у
Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11, зазначено, що в силу припису
статті 204 Цивільного кодексу України
правомірність правочину презюмується.
Отже обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
відповідач за первісним позовом не
довів, що договір № 259 від 14.12.2012 року
підписаний з боку ТОВ "РІКО-М" особою,
яка не мала належних повноважень на
вчинення відповідного правочину від
імені відповідача відповідно до вимог
чинного цивільного законодавства,
установчих документів юридичної особи
або згідно зі своїми посадовими
обов'язками чи за відповідним
дорученням.

З огляду на вищевикладене, зустрічний
позов позивача не підлягає задоволенню
у зв'язку з його безпідставністю та
необґрунтованістю.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В той же час, господарський суд вважає
вимоги позивача по первісному позову
правомірними, обґрунтованими й такими,
що підлягають частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Частина 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України встановлює, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і відповідно до умов
договору.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

За приписами ч. 1 ст. 853 ЦК України
замовник зобов'язаний прийняти роботу,
виконану підрядником відповідно до
договору підряду, оглянути її і у разі
виявлення допущених у роботі відступів
від умов договору або інших недоліків
негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви,
він втрачає право у подальшому
посилатися на ці відступи від умов
договору або недоліки у виконаній
роботі.

Відповідно до частини четвертої статті
882 ЦК України передання робіт
підрядником і прийняття їх замовником
оформляється актом, підписаним обома
сторонами.

Отже, відповідно до норм чинного
законодавства обов'язок прийняти
виконані роботи, а у випадку виявлення
недоліків робіт негайно про них
заявити законом покладений саме на
замовника.

Зазначене відповідає правовій позиції,
викладеній в п. 6 Оглядового листа
Вищого господарського суду України від
18.02.2013 р. № 01-06/374/2013 «Про практику
вирішення спорів, пов'язаних із
виконанням договорів підряду».

Оскільки замовник на порушення вимог
статей 853, 882 ЦК України не заявив про їх
недоліки (за наявності таких),
обґрунтованих доказів неякісного чи не
в повному обсязі виконання підрядних
робіт, доказів звернення з питань
фіктивності спірного договору № 259 від
14.12.2012 р. та актів виконаних робіт за
даним договором до судових чи
правоохороних органів, доказів сплати
37 998 грн. 00 коп. заборгованості суду не
надав, тому суд вважає, що позовні
вимоги по первісному позову в цій
частині є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Згідно п. 6.4 вищевказаного договору у
разі несвоєчасної оплати «Замовником»
вартості виконаних робіт
«Підрядником» робіт «Замовник»
сплачує «Підряднику» пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення терміну сплати
від суми не перерахованих коштів.

Тому, позивачем по первісному позову
заявлені вимоги по стягненню пені в
розмірі 3 446 грн. 89 коп. за період з 01.04.2013
р. по 25.11.2013 р.

Господарський суд не може погодитись з
періодом нарахування пені. Так як вона
нараховується за 6 місяців, тобто з
01.04.2013 р. по 01.10.2013 р.

Суд вважає за необхідне застосувати у
даному випадку приписи ст. 611 ЦК України
та ст. 230 ГК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 Господарського
Кодексу України встановлює, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" №
2921-ІІІ від 10.01.2002 р., розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Позивач в судовому засіданні усно
пояснив, що проти зменшення періоду
нарахування пені не заперечує.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне стягнути пенюі за період з
01.04.2013 р. по 01.10.2013 р., тому згідно ст.ст.
549-552 ЦК України з відповідача
стягується пеня у розмірі 2 702 грн. 54 коп.

Зазначене відповідає правовій позиції,
викладеній в п. 2.5 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року № 14, в якому зазначено, що п. 6
ст. 232 ГК України передбачає не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Необхідно
також мати на увазі, що умова договору
про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

Також, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань по договору № 259
від 14.12.2012 р. позивач по первісному
позову просить стягнути з відповідача
746 грн. 43 коп. 3% річних за період 01.04.2013 р.
по 25.11.2013 р.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимоги кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлено договором, або законом.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги за первісним позовом стосовно
стягнення 746 грн. 43 коп. 3% річних, є
правомірними, обґрунтованими та
підлягають задоволенню на підставі ст.
625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони.
Витрати, повязані з розглядом справи,
при частковому задоволенні позову
покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Таким чином, враховуючи часткове
задоволення первісного позову,
стягненню з ТОВ "РІКО-М" на користь ТОВ
"Технології гідроочищення" підлягають 1
537 грн. 26 коп. судових витрат
пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 92, 203, 207, 208, 215, 216, 837, 853
Цивільного кодексу України, ст.ст. 189, 192
Господарського кодексу України, ст.ст.
33, 34, 41-43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "РІКО-М" (42200, Сумська
область, м. Лебедин, вул. Вокзальна, б. 5,
) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Технології гідроочищення" (01133, м. Київ,
провул. Лабораторний, 1, оф. 177, ) 37 998 грн. 00 коп. основного
боргу, 2 702 грн. 54 коп. пені, 746 грн.43 коп. 3%
річних, а також 1 537 грн. 26 коп.
відшкодування судових витрат.

3. В іншій частині вимог за первісним
позовом - відмовити.

4. В задоволенні зустрічного позову -
відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 03 лютого 2014
року.

СУДДЯ
Ю.А. ДЖЕПА