РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
Справа № 903/1042/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак
А.В.

судді Дужич
С.П. ,

судді
Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання:
Лелех І.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - Солтис Б.М., довіреність в
справі

відповідача - ОСОБА_2, довіреність в
справі, ОСОБА_3, довіреність в справі

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "ВІ Ес Банк"

на рішення господарського суду
Волинської області від 18.12.13 р.

у справі № 903/1042/13 (суддя Бондарєв
Сергій Васильович )

за позовом Публічного акціонерного
товариства "ВІ Ес Банк"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6

про визнання недійсним договору оренди
нежитлового приміщення

в с т а н о в и в :

Рішенням господарського суду
Волинської області від 18.12.2012 року по
справі №903/1042/13 в задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства "ВІ
Ес Банк" (далі - позивач) до Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_6 (далі -
відповідач) про визнання недійсним
договору оренди нежитлового
приміщення відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що оскільки як свідчить
зміст договору оренди від 04.07.2008р. при
його підписанні сторонами були
узгоджені передбачені законом істотні
умови щодо об'єкту оренди, доказами,
наявними в матеріалах справи,
підтверджено, що на момент укладення
спірного правочину, об'єкт оренди мав
статус нежитлового приміщення, суд
прийшов до висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Волинської області від 18.12.2013 року у
справі №903/1042/13 скасувати та прийняти
нове рішення, яким позовну заяву
задоволити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним та необгрунтованим,
прийнятим з грубим порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та
суперечать один одному.

Зокрема, на думку скаржника рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19.03.2008р. по
справі №2-2961/08 та Витяг з реєстру прав
власності на нерухоме майно №19411733 від
04.07.2008р. не спростовують той факт, що на
момент прийняття судом рішення про
визнання права власності на приміщення
та на момент укладення спірного
договору оренди побудовані офісні
приміщення по АДРЕСА_1 не відповідали
вимогам державних норм та правил по
будівництву та були непридатними для
експлуатації.

Крім того, скаржник зазначає, що
безпідставним є висновок місцевого
господарського суду щодо відсутності
факту навмисного введення позивача в
оману стосовно стану предмету оренди
та відсутності порушень під час
укладення спірного правочину статті 230
ЦК України.

Також, приймаючи рішення, місцевий
господарський суд безпідставно
залишив поза увагою доводи позивача
стосовно того, що як вбачається з
матеріалів справи, зокрема з ухвали
Луцького міськрайонного суду від 01.07.2010
року в справі №2-2961/08, побудовані офісні
приміщення по АДРЕСА_1, у встановленому
чинним законодавством порядку до
експлуатації не приймалися.

Помилковими є висновки місцевого
господарського суду стосовно того, що
обставини щодо зміни правового статусу
приміщення відбулись після припинення
дії договору оренди (шляхом його
розірвання), а також що ці обставини не
були наявними ні в момент укладення
договору, ні протягом його дії, в той
час як чинним законодавством
передбачено визнання недійсним
правочину лише при наявності порушень
в момент його вчинення.

У письмовому відзиві від 29.01.2014р. на
апеляційну скаргу відповідач
заперечив проти її доводів, вважаючи
оскаржене рішення суду першої
інстанції законним та таким, що
відповідає дійсним обставинам справи,
з підстав викладених у відзиві.

Представник позивача (скаржника) в
судовому засіданні 29.01.2014 року
підтримав доводи апеляційної скарги та
надав пояснення на обґрунтування своєї
позиції. Вважає, що рішення суду
першої інстанції від 8.12.2013р. є
незаконним та необґрунтованим, таким,
що прийняте з порушенням норм чинного
законодавства, а тому просить його
скасувати, а апеляційну скаргу -
задоволити.

Представники відповідача в судовому
засіданні 29.01.2014 року заперечили проти
доводів апеляційної скарги та надали
пояснення на обґрунтування своєї
позиції. Вважають, що рішення суду
першої інстанції від 18.12.2013р. є законним
та обґрунтованим, таким, що прийняте з
дотриманням норм матеріального ат
процесуального права, а тому просять
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Представником позивача (апелянта) в
судовому засіданні заявлено
клопотання, до початку розгляду справи
по суті, про відкладення розгляду
справи, у зв'язку з новими обставинами,
які з'явились по справі.

Представники позивача заперечили щодо
поданого клопотання та просять суд
відхилити подане клопотання, у зв'язку
з його необґрунтованістю та
безпідставністю, оскільки апеляційний
господарський суд може залучити до
справи тільки ті докази, які з поважних
причин не могли бути подані до суду
першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обгрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Підпунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
від 26 грудня 2011 року(із змінами і
доповненнями) визначено, що згідно з
частиною другою статті 43 ГПК та статтею
33 ГПК кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Якщо подані сторонами та іншими
учасниками судового процесу докази є
недостатніми, господарський суд може
за їх клопотанням чи за власною
ініціативою витребувати в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього письмові і речові
докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11
статті 65 ГПК), притому не лише від
учасників судового процесу, а й від
інших підприємств, установ,
організацій, державних органів. У разі
неможливості самостійно подати
необхідні для розгляду справи докази
сторона, прокурор, третя особа вправі
звернутися до господарського суду, в
тому числі й апеляційної інстанції, з
клопотанням про витребування доказів;
при цьому обґрунтування такої
неможливості покладається на особу, що
заявляє відповідне клопотання.
Звертаючись з клопотанням про
витребування доказів до суду
апеляційної інстанції, заявник, з
огляду на вимоги частини першої статті
101 ГПК, повинен також обґрунтувати
неможливість подання цих доказів до
місцевого господарського суду. Така
неможливість може бути зумовлена,
зокрема, тим, що: сторона (сторони)
заявляла в місцевому господарському
суді клопотання про витребування в
інших осіб відсутніх у неї (них)
доказів, але зазначеним судом таке
клопотання не задоволено; на час
прийняття рішення місцевим
господарським судом заявникові не було
і не могло бути відомо про існування
відповідних доказів; докази з'явилися
після розгляду справи судом першої
інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач брав участь у розгляді
справи №903/1042/13 в суді першої інстанції,
розгляд якої ухвалою суду від 12.11.2013р.
відкладався, тобто мав можливість
надати всі необхідні докази в
обгрутування своїх заперечень.

Таким чином, колегія суддів відмовила у
задоволенні заявленого клопотання про
відкладення у зв'язку з його
необґрунтованістю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, заперечення на апеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскарженого
рішення, оцінивши висновки суду першої
інстанції на відповідність дійсним
обставинам справи, судова колегія
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Волинської
області від 18.12.2013 року у справі №903/1042/13
слід залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04
липня 2008року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_6 (як
орендодавцем) та Відкритим акціонерним
товариством "Електрон Банк"
(правонаступниками якого є ПАТ
"Фольксбанк", ПАТ "ВіЕс Банк") (а.с.55) (як
орендарем) був укладений договір
оренди нежитлового приміщення №б/н,
який 04.07.2008р. було нотаріально
посвідчено та зареєстровано у реєстрі
за №3554 (далі - Договір) (а.с.9-14).

Згідно з п.п. 1.1. договору в порядку та на
умовах, визначених договором,
орендодавець зобов'язується передати
орендареві, а орендар зобов'язується
прийняти у тимчасове користування
(оренду) приміщення, визначене у
договорі, за плату та на обумовлений
термін для здійснення господарської
діяльності. Нежиле приміщення, офіс,
яке передається в оренду за договором,
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 85,3 кв.м., і належить
орендодавцю на підставі рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19.03.2008р. по
справі №2-2961/08, право власності на
нерухоме майно зареєстроване у
Волинському обласному бюро технічної
інвентаризації 02.04.2008р. за
реєстраційним №14747079. (а.с. 9-14).

Вартість приміщення, що передається в
оренду, становить 2 272 475грн. без ПДВ
відповідно до витягу з реєстру права
власності на нерухоме майно №19411733,
виданого КП "Волинське обласне бюро
технічної інвентаризації" 02.04.2008р.
Приміщення надається орендарю для
роботи відділення орендаря, здійснення
банківських та інших операцій, які
передбачені чинним законодавством, що
регулює банківську діяльність України.
Орендодавець засвідчує, що приміщення,
яке є предметом договору на момент його
укладення нікому іншому не передано, не
подаровано, як внесок до статутного
фонду (капіталу) не передано, не
відчужено іншим способом, під
податковою заставою, в спорі і під
арештом не перебуває, в управління
зазначена нерухомість не передавалась;
речових прав щодо відчужуваної
нерухомості у третіх осіб, а також
будь-яких інших обтяжень немає; на
приміщення не накладене будь-яке
стягнення, приміщення не передано в
оренду іншій особі, яка не є стороною по
даному договору, щодо приміщення
відсутні судові спори, договір не
укладається під впливом тяжкої для
орендодавця обставин, тощо. Приміщення,
яке є предметом цього договору, є
предметом іпотеки згідно договору
іпотеки, укладеного орендодавцем з
ТзОВ "БМ Банк", посвідченого 02.04.2008р.,
зареєстрованим за №1296, пунктом 3.3.1.
якого передбачено можливість передачі
предмету договору в оренду за
наявності письмової згоди
іпотекодержателя. Таку згоду ТзОВ "БМ
Банк" надано листом №30-04/87 від 09.04.2008р.
(п.п. 1.2.-1.4. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору, передача
приміщення орендарю в оренду і
передача приміщення орендодавцю в
оренду здійснюється представниками
сторін на підставі двостороннього Акту
приймання-передачі. Приміщення
вважається переданим з моменту
підписання сторонами акту
приймання-передачі. Акт
приймання-передачі приміщення
підписується сторонами після повного
завершення ремонтно-будівельних робіт
орендодавцем для належного
функціонування відділення орендаря,
згідно переліку, що наведений у додатку
до цього договору. Акт
приймання-передачі приміщення
підписується сторонами після повного
завершення ремонтно-будівельних робіт.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що Акт
приймання-передачі приміщення, на
підставі якого приміщення
повертається орендодавцю,
підписується сторонами після
фактичного звільнення приміщення
орендарем. З цього моменту дія договору
припиняється.

Даний договір підписано сторонами,
підписи скріплені їх печатками.

Згідно акту приймання-передачі від
04.07.2008р. ФОП ОСОБА_6 (орендодавець)
передала, а ВАТ "Електрон Банк"
(правонаступниками якого є ПАТ
"Фольксбанк", ПАТ "ВіЕс Банк") (орендар)
отримав в платне тимчасове
користування на умовах договору оренди
нежитлового приміщення від 04.07.2008р.,
нежитлове приміщення, офіс за адресою:
АДРЕСА_1 на першому поверсі загальною
площею 85,3кв.м. Водночас, цим актом
сторони посвідчили, що приміщення
передане в стані придатному до
експлуатації і використання за
призначенням. Даний акт підписано
сторонами, підписи скріплені їх
печатками (а.с.15).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК УКраїни), ст.1
Господарського процесуального кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16
ЦК України одним із способів захисту
судом цивільних прав та інтересів може
бути, зокрема, визнання правочину
недійсним.

Так, відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено,
що якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" (із змінами та
доповненнями) (далі - постанова Пленуму
ВСУ) судам необхідно враховувати, що
згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити ЦК,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

За приписами абз. 4 п. 2.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
(із змінами та доповненнями) (далі -
постанова Пленуму ВГСУ), вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Правовідносини між сторонами виникли
на підставі договору оренди
нежитлового приміщення від 04.07.2008 року.

За приписами ч. 6 ст. 283 Господарського
кодексу України (далі - ГК України) до
відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
Кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених
Господарським Кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України,
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору оренди
відповідно до ч.1 ст. 284 ГК України є
досягнення між сторонами згоди щодо:
об'єкту оренди (склад, вартість майна з
урахуванням її індексації); терміну, на
який укладається договір оренди;
орендної плати з урахуванням її
індексації; порядку використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Згідно частин 1, 2 ст. 283 ГК України
визначено, що за договором оренди одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендарю) за плату на певний
період у користування майно для
здійснення господарської діяльності. У
користування за договором оренди
передається індивідуально визначене
майно виробничо-технічного
призначення, що не втрачає в процесі
використання своєї споживчої якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ,
яка визначена індивідуальними
ознаками і яка зберігає свій первісний
вигляд при неодноразовому
використанні (неспоживна річ) (ч. ст. 760
ЦК України).

Згідно п. 2.6 Постанови Пленуму ВГСУ № 12
від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна" відповідно до статті 638 ЦК
України договір вважається укладеним,
коли між сторонами досягнуто згоди з
усіх істотних умов. Вичерпного
переліку умов, істотних для договорів
оренди (найму), ЦК України і ГК України
не містять. Однак за змістом статей 759 -
762 ЦК України слід дійти висновку, що
істотними для даного виду договорів є
умови про предмет договору, плату за
користування майном та строк такого
користування.

З матеріалів справи вбачається, що
нежитлове приміщення (офіс), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 85,3 кв.м., що є
предметом договору оренди від 04.07.2008р.,
згідно Витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно № 19411733 від 04.07.2008р.,
належить на праві приватної власності
ОСОБА_6 на підставі рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19.03.2008р. по справі №2-2961/08.
(а.с.19).

Згідно спірного договору оренди в
користування позивача на умовах оренди
передане нежитлове приміщення, а саме:
нежиле приміщення, офіс, площею 85,3 кв.м..
Об'єкт (офіс), що передається в оренду,
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 85,3 кв.м., і належить
орендодавцю на підставі рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19.03.2008р. по
справі №2-2961/08, право власності на
нерухоме майно зареєстроване у
Волинському обласному бюро технічної
інвентаризації 02.04.2008р. за
реєстраційним №14747079.

Отже, належними доказами підтверджено
той факт, що на момент укладення
спірного договору оренди в оренду
передане нежитлове приміщення, яке
належить на праві власності
орендодавцю (відповідачу).

Тобто, на момент укладення договору
оренди, його предмет відповідав
вимогам законодавства, щодо прав
власності та реєстрації.

Поряд з цим, судова колегія вважає за
необхідне відмітити, що відповідно до
ч.1 ст. 17 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" (в редакції від
30.01.2006 року) (далі - Закон), державна
реєстрація речових прав проводиться в
такому порядку: облік заяви про
державну реєстрацію речових прав;
прийняття і перевірка документів,
поданих для державної реєстрації
речових прав; установлення відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації речових прав; державна
реєстрація речових прав або відмова в
такій реєстрації прав та внесення
даних до Державного реєстру прав;
присвоєння кадастрового номера об'єкту
нерухомого майна; видача документів, що
підтверджують зареєстроване речове
право.

За приписами ч. 1 ст. 24 Закону, у
державній реєстрації права може бути
відмовлено в разі, якщо подані
документи не відповідають вимогам,
установленим цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами, або не
дають змоги установити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

Згідно ст. 30 Закону, дія та
бездіяльність державного реєстратора
прав можуть бути оскаржені до
керівництва органів державної
реєстрації прав та (або) в судовому
порядку.

Органи державної реєстрації прав
несуть відповідальність за
своєчасність і достовірність даних у
Державному реєстрі прав про речові
права на нерухоме майно та встановлені
щодо них обмеження, а також за повноту
та достовірність даних у витягах із
Державного реєстру прав, які надаються
заявникам (ч. 1 ст. 31 Закону).

Таким чином, з наведеного вище
випливає, що відповідальність за
достовірність даних, які вносяться до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно несуть реєстратори і у
разі незгоди з інформацією, яка внесена
до реєстру їх дії можуть бути
оскаржені.

Крім того, згідно ст. 2 Закону, державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Тобто, відомості, які внесені до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно є достовірними доки до
них не внесено відповідних змін.

На момент укладення спірного договору
оренди зміни до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно щодо
об'єкта оренди (предмета договору)
внесені не були, як і не були оскаржені
дії реєстратора в порядку
адміністративного судочинства.

Крім того, відповідачем надано
апеляційному суду свідоцтво про
державну реєстрацію Малого
підприємства фірми"Локо" (юридичної
особи, яка здійснила реконструкцію та
перепланування квартири під офісне
приміщення), ліцензію, якою останньому
надано право на здійснення будівельних
робіт та Акт готовності об'єкта до
експлуатації, якими підтверджується
факт здіснення реконструкції
приміщення з житлового в нежитлове та
готовність об'єкта (предмета договору
оренди) до експлуатації.

Також, згідно Витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно №19411733 від
04.07.2008р., на момент укладення спірного
правочину (договору оренди від 04.07.2008р.),
об'єкт оренди мав статус нежитлового
приміщення, яке належить на праві
власності відповідачу.

Отже, як свідчить зміст договору оренди
від 04.07.2008р. при його підписанні
сторонами були узгоджені передбачені
законом істотні умови щодо об'єкту
оренди, плати за користування майном та
строку такого користування.

Крім того, судова колегія не приймає
доводи скаржника щодо необхідності
застосування стеттей 229 та 230 ЦК
України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст 229 ЦК України, якщо
особа при вчиненні правочину
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням.

За приписами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" (із змінами і
доповненнями) (далі - Постанова)
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Згідно п. 20 Постанови, правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі властивості й
наслідки правочину, які насправді
наступити не можуть. При обмані
наслідки правочину, що вчиняється, є
відомими й бажаними для однієї зі
сторін.

За приписами п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого Господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" (із змінами і доповненнями)
(далі - Постанова), під помилкою слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною правочину предмета чи інших
істотних умов останнього, що вплинуло
на її волевиявлення, за відсутності
якого можна вважати, що правочин не
було б вчинено. Помилка повинна мати
істотне значення, зачіпати природу
правочину або такі якості його
предмета, які значно знижують
можливість його використання за
призначенням. При цьому істотною
вважається така помилка, наслідки якої
неможливо усунути або їх усунення
вимагає значних витрат від особи, що
помилилася, - з урахуванням її
майнового становища, характеру
діяльності тощо. Обставини, з приводу
яких помилилася особа, мають бути
наявними на час вчинення правочину.

Обов'язок доведення відповідних
обставин покладається на позивача.

Згідно п. 3.10. Постанови, у вирішенні
спорів про визнання правочинів
недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК
України господарські суди повинні мати
на увазі, що відповідні вимоги можуть
бути задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, тощо.

Отже, з наведеного вище випливає, що
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати або,
навпаки, бути відсутніми саме на момент
вчинення правочину. Сторона на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка насправді мала місце,
тобто надати докази, які б свідчили про
її помилку щодо істотних обставин
правочину.

Однак, позивач (скаржник) не довів
належними, допустимими, достовірними
доказами ні факту помолки, ні факту
обману.

Щодо скасування рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19.03.2008р. по справі №2-2961/08 за
позовом ОСОБА_6 до Луцької міської ради
про визнання права власності на
самочинне будівництво, то судова
колегія зазначає, що Луцький
міськрайонний суд переглянув ухвалою
від 01.07.2010 року, на яку посилається
позивач, переглянув своє рішення від
19.03.2008р. та скасував його закривши
провадження у справі, то судова колегія
відзначає, що сам лише факт такого
скасування без належного дослідження
господарським судом обставин,
пов'язаних з моментом вчинення
правочину та з його можливою зміною, не
може вважатися достатньою підставою
для задоволення позову про визнання
правочину недійсним.

Таким чином, судова колегія прийшла до
висновку, що на момент вчинення
правочину - договору оренди
нежитлового приміщення від 04.07.2008р., він
відповідав вимогам статей 202, 203 та 215 ЦК
України, а тому відсутні правові
підстави для визнання останнього
недійсним.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого
Господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачено, що у силу
припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача, тощо.

На підставі вищевикладеного, судова
колегія дійшла до висновку, що
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження факту порушення
відповідачем норм чинного на момент
укладення спірного договору оренди
законодавства, що регулюють орендні
правовідносини.

З огляду на зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
вважає, що доводи, викладені позивачем
в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються зібраними по справі
доказами.

На підставі викладеного апеляційний
господарський суд вважає, що судом
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно з'ясовано обставини справи,
винесено рішення у відповідності до
норм матеріального та процесуального
права.

З огляду на викладене, доводи
скаржника, зазначені в апеляційній
скарзі, апеляційним судом не
визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст.104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його необхідно
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду
Волинської області від 18.12.2013 року по
справі №903/1042/13 слід залишити без змін,
а апеляційну скаргу позивача
Публічного акціонерного товариства "ВІ
Ес Банк" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

3. Справу повернути до господарського
суду Волинської області.

Головуючий суддя
Гудак А.В.

Суддя
Дужич С.П.

Суддя
Філіпова Т.Л.