ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"27" січня 2014 р.
Справа № 911/4235/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Укртрансгаз», м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Енергомонтаж» м. Боярка

про стягнення 226 422,36 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Шикеринець Р.І. - предст.
дов.№2-17 від 13.01.2014р.;

відповідач - Буняк - предст. дов. б/н від
28.10.2013р.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Публічного акціонерного товариства
«Укртрансгаз» (позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Енергомонтаж» (відповідач) про
стягнення 226 422,36 грн., з яких 163 024,20 грн.
пеня та 63 398, 16 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач неналежним чином виконав
умови Договору № від 21.06.2012р., у
зв'язку з чим, позивач нарахував йому 163
024,20 грн. пені та 63 398, 16 грн. штрафу.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 13.11.2013р. було порушено
провадження у справі та призначено до
розгляду на 02.12.2013р.

29.11.2013р. представник відповідача подав
клопотання про зупинення провадження у
справі.

Подане клопотання обґрунтоване тим, що
господарським судом м. Києва 19.11.2013р.
було прийнято рішення у справі №
910/19660/13 за позовом ТОВ «Компанія
«Енергомонтаж» до ПАТ «Укртрансгаз»,
предметом розгляду якої є стягнення
заборгованості по оплаті наданих
послуг за Договором № від 21.06.2012р.

Розглянувши подане клопотання та
матеріали справи, заслухавши думку
сторін з приводу заявленого
клопотання, суд прийшов до висновку, що
воно не підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом, а також у разі звернення
господарського суду із судовим
дорученням про надання правової
допомоги до іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави.

Виходячи зі змісту вимог
вищезазначеної статті, необхідною
передумовою для зупинення провадження
у справі мають бути обставини, що
унеможливлюють її розгляд по суті
заявлених позовних вимог до вирішення
пов'язаної з нею іншої справи, що
розглядається іншим судом.

Крім того, враховуючи вимоги цієї ж
статті, слід зазначити, що висновок
суду про наявність підстав для
зупинення провадження у справі має
ґрунтуватися на встановлених судом
обставинах, що підтверджують не тільки
пов'язаність справ, але й неможливість
розгляду однієї справи до вирішення
іншої.

Таким чином, господарський суд зупиняє
провадження у справі у разі об'єктивної
неможливості вирішення спору без
встановлення відповідних обставин
справи і фактів, які мають суттєве
значення для вирішення спору.

Виходячи із змісту вказаної норми, для
вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід у кожному конкретному
випадку з'ясувати: пов'язана справа, що
розглядається господарським судом, зі
справою, що зглядається іншим судом;
чим обумовлюється неможливість
розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі. Ці обставини
повинні бути такими, що мають значення
для даної справи.

Проте, предметом розгляду справи №
910/19660/13 та справи № 911/4235/13 є
заборгованості, які виникли з різних
підстав, хоча і за одним Договором.

Виходячи з вищевикладеного суд прийшов
до висновку, що у даному випадку
відсутні обставини, які б
унеможливлювали розгляд справи №
911/4235/13 та у зв'язку з цим, відмовив у
задоволенні клопотання про зупинення
провадження у справі.

У судових засіданнях 02.12.2013р. та 20.01.2014р.
оголошувались перерви у відповідності
до приписів ст. 77 ГПК України.

Ухвалою суду від 02.12.2013р. строк
вирішення спору було продовжено на 15
днів.

Через канцелярію суду відповідач подав
відзив на позовну заяву, у якому
зазначив, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню як
безпідставні.

Позивачем були надані письмові
заперечення на відзив відповідача.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України,
прийняте рішення оголошується
господарським судом у судовому
засіданні після закінчення розгляду
справи.

27.01.2014р. в судовому засіданні було
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення присутніх в судовому
засіданні представників сторін, суд,-

встановив:

Відповідно до розпорядження Кабінету
Міністрів України «Про реорганізацію
дочірніх компаній Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» від 13.06.2012р. № 360-р та наказу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України «Про
реорганізацію Дочірньої компанії
«Укртрансгаз» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» від 18.07.2012р. № 530, Публічне
акціонерне товариство «Укртрансгаз» є
правонаступником Дочірньої компанії
«Укртрансгаз» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» філія УМГ
«Прикарпаттятрансгаз».

21.06.2012р. між Публічним акціонерним
товариством «Укртрансгаз» (Замовник)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Енергомонтаж» було укладено договір
№ , відповідно до умов якого,
Замовник доручає, а Виконавець приймає
на себе надання послуг технічного
обслуговування систем пожежовиявлення
на об'єктах УМГ «Прикарпаттятрансгаз».

Відповідно до п. 3.1 Договору, вартість
робіт та послуг по даному Договору
визначається згідно договірної ціни
(додаток № 2 до цього Договору) і разом з
ПДВ складає 1 069 824,00 грн.

Положеннями п. 7.1 Договору встановлено
термін надання послуг - з дати
укладення Договору до 01.05.2013р.

Судом встановлено, що на виконання
зобов'язань за Договором позивач надав
відповідачеві послуги (виконав роботи)
загальною вартістю 164 136, 00 грн., що
підтверджується складеними та
підписаними уповноваженими
представниками сторін та скріпленими
печатками сторін актами форми № КБ-2в.

Таким чином, станом на день звернення
позивача до суду, відповідач взяті на
себе зобов'язання за Договором виконав
частково, у зв'язку з чим, позивач, з
огляду на пропуск строку їх виконання,
нарахував відповідачу штрафні санкції
у розмірі 226 422, 36 грн.

Відповідач у своєму відзиві зазначає,
що вважає вимоги позивача, щодо
стягнення з нього штрафних санкцій за
Договором безпідставними, з огляду на
те що, договірна неустойка, якщо інше не
передбачено договором або законом, не
підлягає нарахуванню та стягненню за
період після припинення дії договору,
нараховується тільки на грошове
зобов'язання, а наявний розрахунок пені
та штрафу за позовними вимогами не
відповідає дійсним обставинам, зокрема
передбаченими Договором строками
надання послуг.

Заперечення відповідача, що договірна
неустойка, якщо інше не передбачено
законом чи договором, не підлягає
нарахуванню та стягненню за період
після припинення дії договору не
приймається судом до уваги з огляду на
таке.

Відповідно до статті 180 ГК України,
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Пункт статті 180 ГК України визначає, що
строком дії господарського договору є
час, впродовж якого існують
господарські зобов'язання сторін, що
виникли на основі цього договору. На
зобов'язання, що виникли у сторін до
укладення ними господарського
договору, не поширюються умови
укладеного договору, якщо договором не
передбачено інше. Закінчення строку
дії господарського договору не
звільняє сторони від відповідальності
за його порушення, що мало місце під час
дії договору.

Стаття 631 ЦК України встановлює, що
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Відповідно до ст. 251 ЦК України, строком
є певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана подія чи подія, яка має
юридичне значення, терміном є певний
момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Згідно статті 252 ЦК України
строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами.

Враховуючи вищевикладене слід дійти
висновків, строком договору є час дії
певного договору. Протягом строку дії
договору сторони мають права і повинні
виконувати свої обов'язки, які
обумовлені предметом того чи іншого
договору. Строк дії договору
визначається сторонами на їх власний
розсуд, за винятком випадків, коли
законом передбачено конкретний строк
дії того чи іншого виду договорів.

Протягом строку дії договору діє і
зобов'язання, взяте на себе сторонами
відповідно до умов договору. У випадку,
коли сторони виконують свої
зобов'язання до закінчення строку,
визначеного в договорі, припиняється
дія такого договору.

Закінчення строку дії договору не
звільняє сторони від відповідальності
за порушення договору, вчинене під час
дії цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ГК України,
господарське зобов'язання, всі умови
якого виконано належним чином,
припиняється, якщо виконання прийнято
управненою стороною.

Щодо тверджень відповідача, що пеня
може нараховуватись лише за грошові
зобов'язання, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні відносини є господарськими, а
відповідно до ст. 193 ГК України,
господарські санкції, зокрема пеня,
застосовуються за порушення будь-яких
господарських зобов'язань, а не тільки
за невиконання грошового зобов'язання.

Таким чином, Господарський кодекс
України не забороняє сторонам у
договорі визначити відповідальність у
вигляді сплати пені за несвоєчасне
виконання будь-якого (не лише
грошового) зобов'язання в натурі.

В силу ст. 216 ГК України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за порушення у сфері господарювання
шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставі і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання.

При цьому, названа норма не визначає,
який саме характер (майновий чи
грошовий) носить зобов'язання, строки
виконання якого порушені.

Так, Господарський кодекс називає
неустойку, штраф і пеню різновидами
штрафних санкцій, але не визначає ні
один із цих різновидів. Частина 3 ст. 549
ЦК України особливістю пені визнає те,
що вона обчислюється у відсотках від
суми несвоєчасного виконання
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Проте, не може
бути підставою відмови у задоволенні
вимоги про сплату неустойки те, що вона
встановлена за кожен день прострочення
іншого (а не тільки грошового)
зобов'язання, що така неустойка не
підпадає під визначення пені, яке
наводиться в ч. 3 ст. 549 ЦК України. Коли
обов'язок боржника сплатити грошову
суму чи передати майно кредиторові у
зв'язку з порушенням зобов'язання не
підпадає під визначення штрафу чи пені,
слід керуватися визначенням неустойки,
що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України,
оскільки штраф та пеня є різновидом
неустойки, що не вичерпують всього
змісту поняття неустойки.

Аналогічні правові позиції містяться у
постановах Вищого господарського суду
України № 15/288-08 від 27.01.2009 р., № 1/211 від
02.04.2009р. та постанові судової палати у
господарських справах Верховного суду
України від 27.09.2005р.

Твердження відповідача про те, що
розрахунок пені не відповідає
обставинам справи, так як мав
здійснюватися окремо для кожного
об'єкту та з урахуванням відповідного
періоду надання послуг, судом не
приймається до уваги, оскільки, умовами
Договору не передбачено надання послуг
з помісячною періодичністю по кожному
з об'єктів, а пунктом 7.1 Договору,
визначений термін до якого мають бути
надані всі послуги за Договором, а саме
до 01.05.2013р.

Позивач просить стягнути з відповідача
пеню в розмірі 163 024,20 грн.

Згідно п. 4.6. Договору, за порушення з
вини Виконавця строків надання послуг
він сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1
% від вартості послуг, з яких допущено
прострочення, а за прострочення понад 30
календарних днів додатково стягується
штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відповідно до ст. 230 ГК України,
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 вказаного закону встановлено,
що розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Проте, приписами п. 2 ст. 231 ГК України,
передбачено, що у разі якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах: за порушення строків
виконання зобов'язання стягується пеня
у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів
(робіт, послуг), з яких допущено
прострочення виконання за кожний день
прострочення, а за прострочення понад
тридцять днів додатково стягується
штраф у розмірі семи відсотків
вказаної вартості.

Оскільки, позивач, відповідно до
Додатку 1 до розпорядження Кабінету
Міністрів України від 12.03.2005р. № 64-р, є
суб'єктом господарювання, що належить
до державного сектору економіки, суд
прийшов до висновку, що позивачем при
нарахуванні пені, була правомірно
застосована ставка 0,1%.

Суд, здійснивши власний розрахунок, з
врахуванням норм чинного
законодавства та умов договору
встановив, що заявлений позивачем
період нарахування та розмір пені є
вірними і заявлена позивачем пеня в
розмірі 163 024,20 грн. підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Позивач також просить суд стягнути з
відповідача штраф у розмірі 7% від суми
простроченого платежу в порядку п. 4.6.
Договору.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України. Можливість одночасного
стягнення пені та штрафу за порушення
окремих видів господарських
зобов'язань передбачено частиною
другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
27.04.2012 року у справі № 06/5026/1052/2011.

Враховуючи вищевикладене, з
урахуванням умов договору та норм
чинного законодавства, суд прийшов до
висновку, що заявлена сума штрафу у
розмірі 63 398,16 грн. підлягає задоволенню
у повному обсязі.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Енергомонтаж» заборгованості за
договором № від 21.06.2012р.
підлягають задоволенню в повному
обсязі та з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню пеня у
розмірі 163 024,20 грн. та штраф у розмірі 63
398,16 грн.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судом
покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,
господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Енергомонтаж» (08151, Київська область,
м. Боярка, вул. Б. Хмельницького, ) на користь Публічного
акціонерного товариства «Укртрансгаз»
(01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, 9/1, ) 163 024 (сто шістдесят три
тисячі двадцять чотири) грн. 20 коп., 63 398
(шістдесят три тисячі триста дев'яносто
вісім) грн. 16 коп. штрафу та 4 528 (чотири
тисячі п'ятсот двадцять вісім) грн. 50
коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

Дата складання повного тексту рішення:
31.01.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.