КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. Справа№ 910/9038/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Лобода М. А. -
представник за довіреністю № 0113-343 від
27.12.2013

від відповідача: не з'явились

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія»

на рішення господарського
суду міста Києва від 10.10.2013

у справі № 910/9038/13 (суддя
Полякова К. В.)

за позовом Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»

до Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача

Тищенко Олександр
Володимирович

про стягнення 5 373,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з
відповідача в порядку регресу
страхового відшкодування в сумі 5 373,11
грн., яке позивачем як страховою
організацією було виплачено в зв'язку з
пошкодженням автомобіля «Хюндай
Соната», державний номерний знак АА 8510
ЕЕ, що належить Сергієнко Ванді
Миколаївні, внаслідок ДПТ, що сталася з
вини Тищенка Олександра
Володимировича - водія автомобіля
«Фіат Добло», державний номерний знак
АА 4041 ЕС, цивільно-правова
відповідальність якого застрахована у
відповідача за полісом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів № ВЕ/7944361.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 10.10.2013, повний текст якого
підписаний 10.11.2013, у справі № 910/9038/13
позов задоволено частково, до
стягнення з відповідача на користь
позивача присуджено 4 373,11 грн.
страхового відшкодування, в іншій
частині у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Рішення суду ґрунтується на тому, що
матеріалами справи належним чином
підтверджується, що заборгованість
відповідача перед позивачем дорівнює
сумі збитків, завданих пошкодженням
транспортного засобу, проте позивачем
при зверненні до суду не враховано, що
розмір заявленої до стягнення суми
підлягає зменшенню на франшизу, що її
передбачено умовами укладеного між
відповідачем та Тищенком Олександром
Володимировичем полісу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Страхове товариство з додатковою
відповідальністю «Гарантія»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 10.10.2013 по справі №910/9038/13 та
закрити провадження у справі.

В апеляційній скарзі відповідач
посилається на те, що судом першої
інстанції не повно та не всебічно
досліджені всі обставини справи та
докази по справі, та на те, що
оспорюване рішення було прийнято судом
першої інстанції з грубим порушенням
норм матеріального права.

Так, відповідач вважає, що судом першої
інстанції при прийнятті оспорюваного
рішення не прийнято до уваги те, що
відповідно до п.п. 37.1.4 частини 37.1 статті
37 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», підставою для
відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) є
неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну потерпілого
в той час як позивач із відповідною
заявою до відповідача звернувся з
порушенням вказаного терміну, а отже,
відповідач не визнає за собою обов'язку
з виплати спірного страхового
відшкодування.

Ухвалою від 12.12.2013 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А. відновлено
строк подання апеляційної скарги,
апеляційну скаргу Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія» прийнято
до розгляду та порушене апеляційне
провадження.

Відповідач та третя особа в жодне
судове засідання представників не
направили, про причини неявки
представників у судове засідання суду
не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх
учасників про час і місце судового
розгляду апеляційної скарги, а також
те, що явка представників сторін в
судове засідання не визнана
обов'язковою, колегія суддів дійшла
висновку про розгляд апеляційної
скарги у відсутність представників
відповідача та третьої особи за
наявними матеріалами апеляційного
провадження.

Під час розгляду справи представник
позивача проти задоволення
апеляційної скарги заперечив, просив
залишити її без задоволення, а
оспорюване рішення суду першої
інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представника позивача, з
урахуванням правил ст. ст. 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України, згідно яким апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне.

08.10.2010 позивач як Страховик та
Сергієнко Ванда Миколаївна як
Страхувальник уклали договір
добровільного страхування наземних
транспортних засобів,
цивільно-правової відповідальності
водія та від нещасного випадку з водієм
та пасажирами № 28-0107-11007 (далі Договір)
(а.с. 13-15), предметом якого є страхування
майнових інтересів Страхувальника, що
не суперечать чинному законодавству
України, пов'язаних з, в тому числі
володінням, користуванням та
розпорядженням транспортним засобом -
автомобілем ««Хюндай Соната»,
державний номерний знак АА 8510 ЕЕ (далі
Автомобіль) та стаціонарно
встановленим на ньому обладнанням.

В п. 8 Договору сторонами погоджено, що
строк дії Договору з 00 годин 00 хвилин
10.10.2010 по 24 годину 00 хвилин 09.10.2012.

07.02.2011 приблизно о 21 годині 20 хвилин у м.
Києві про проспекту Григоренка, 31
сталась дорожньо-транспортна пригода
(зіткнення автомобілів) за участю
Автомобіля під керуванням Сергієнка
Владислава Сергійовича та автомобіля
«Фіат Добло», державний номерний знак
АА 4041 ЕС (далі Автомобіль 1), під
керуванням Тищенка Олександра
Володимировича

В результаті ДТП пошкоджено
застрахований позивачем Автомобіль.

За замовленням позивача, ТОВ
«Асиситанська компанія «Українська
служба допомоги» (сертифікат суб'єкта
оціночної діяльності № 8381/09 від 17.03.2009)
проведено оцінку визначення вартості
матеріального збитку, завданого
власнику Автомобіля внаслідок
вказаного ДТП, за результатам якої
17.01.2011 складено Висновок експертного
дослідження № 45901 (далі Звіт) (а.с.22-30),
згідно з яким вартість
відновлювального ремонту Автомобіля, з
урахуванням розцінок ТОВ «Український
автомобільний холдинг», складає 8 048,28
грн.

Згідно зі складеним позивачем
Страховим актом № ДККА-5164 від 01.03.2011, з
урахуванням розрахунку страхового
відшкодування (а.с. 35,36) та того, що
франшиза за Договором щодо збитків,
завданих ДТП, становить 0,5 % від
страхової суми, яка за умовами Договору
станом на дату ДТП становить 113 112,44 грн.
(94,26% від 120 000 грн.), тобто 565,56 грн., до
виплати в якості страхового
відшкодування призначено 5 373,11 грн.

При цьому, як слідує зі змісту вказаних
вище страхового акту та розрахунку
страхового відшкодування, вартість
матеріального збитку, що підлягає
виплаті за умовами Договору, визначена
позивачем виходячи з даних,
встановлених в рахунку-фактурі №
ВА-0007127 від 11.02.2011 Філії кузовного
ремонту ТОВ «Український
автомобільний холдинг» (особи, яка в
подальшому здійснювала ремонт
Автомобіля). Згідно з вказаним рахунком
вартість ремонту становить 6 300,31 грн.,
яку позивачем зменшено у відповідності
до пропорційного зменшення страхової
суми з 100 % до 94,26%, тобто 5 938,67 грн. (6
300,31/100*94,26).

Згідно з абз. 4 ст. 3 Закону України «Про
страхування» (в редакції на дату
укладення Договору 1) страхувальники
мають право при укладанні договорів
страхування інших, ніж договори
особистого страхування, призначати
фізичних осіб або юридичних осіб
(вигодонабувачів), які можуть зазнати
збитків у результаті настання
страхового випадку, для отримання
страхового відшкодування, а також
замінювати їх до настання страхового
випадку, якщо інше не передбачено
договором страхування.

Зі змісті Договору слідує, що Сергієнко
В. М. призначила в якості
вигодонабувача за Договором ВАТ «КБ
«Іпобанк».

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про
страхування» (тут і далі в редакції
чинній на дату спірної ДТП) здійснення
страхових виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

В заяві про настання страхового
випадку та виплату страхового
відшкодування від 09.02.2011, що її подано
позивачу Сергієнко В. М. (а.с. 20, 20
зворот), остання просить виплатити
страхове відшкодування згідно з
рішенням вигодонабувача, шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок СТО.

Листом № 06/33 від 22.02.2011 (а.с. 61) ВАТ «КБ
«Іпобанк» повідомив про те, що
остаточну суму спірного страхового
відшкодування він дозволяє
перерахувати безпосередньо на СТО.

Згідно з наявним в матеріалах справи
платіжним дорученням № 2044 від 03.03.2011
(а.с. 36), страхове відшкодування в сумі 5
373,11 грн. перераховано позивачем Філії
кузовного ремонту ТОВ «Український
автомобільний холдинг».

З відмітки банку на вказаному
платіжному дорученні слідує, що воно
банком проведено, а отже, страхове
відшкодування позивачем виплачене в
повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про
страхування», до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме, шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної
пригоди, внаслідок якої пошкоджено
Автомобіль, визнано Тищенка Олександра
Володимировича, що підтверджується
постановою Дарницького районного суду
м. Києва від 10.03.2011 у справі № 3-2480/2011р.
(а.с. 19) та відомостями про обставини
дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 18).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

З наданої відповідачем копії полісу №
ВЕ/7944361 (а.с. 52) слідує, що станом на 07.02.2011
(дата ДТП) цивільно-правова
відповідальність Тищенко Олександра
Володимировича щодо володіння та
користування Автомобілем у випадку
заподіяння шкоди третім особам під час
ДТП, яка сталась за участю Автомобіля,
була застрахована відповідачем.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК
України передбачено, що завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, зокрема, порядок
виплати такого відшкодування та дії
сторін при настанні страхового
випадку, регулюються Законом України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону (тут і далі в
редакції, чинній на момент виплати
позивачем страхового відшкодування),
обов'язок відшкодувати шкоду при
настанні страхового випадку покладено
на страховика, яким застраховано
цивільно-правову відповідальність
особи, винної у настанні такого
випадку.

Згідно ч. 4 ст. 37 Закону страховик має
право здійснювати виплату страхового
відшкодування безпосередньо
потерпілим або погодженим з ними
підприємствам, установам та
організаціям, що надають послуги з
ремонту пошкодженого майна, лікування
потерпілих та інші послуги, пов'язані з
відшкодуванням збитків. Страховик
здійснює компенсацію витрат
страхувальника або особи,
відповідальність якої застрахована, у
разі, коли такі витрати здійснюються за
згодою страховика. Якщо страхувальник
або особа, відповідальність якої
застрахована, здійснили такі витрати
без попереднього погодження із
страховиком, страховик має право
відмовити у компенсації таких витрат
або зменшити їх розмір з урахуванням
вимог законодавства України про
порядок відшкодування такої шкоди.

Відповідно, вказані особи мають право
на звернення до страховика з
відповідними вимогами.

Отже, в даному випадку, саме відповідач
як страховик цивільно-правова
відповідальності Тищенка О. В. (особи,
яка визнана винною у спірній ДТП) має
відшкодовувати збитки, що були завдані
внаслідок спірної ДТП, а позивач як
особа, яка виплатила страхове
відшкодування особі, якій завдано
збитків внаслідок спірної ДТП, набув
право вимоги, яке ця особа має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що
при настанні страхового випадку
страховик відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у
зв'язку з пошкодженням транспортного
засобу відшкодовуються витрати,
пов'язані з відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону,
сума спірного страхового
відшкодування має бути зменшена на
суму франшизи.

Зі змісту Полісу № ВЕ/7944361 слідує, що
ліміт відповідальності відповідача як
страховика за шкоду, завдану майну,
становить 50 000 грн., а франшиза - 1 000 грн.,
з огляду на що розмір виплаченого
позивачем страхового відшкодування 5
373,11 грн., що підлягає стягненню з
відповідача, має бути зменшений на суму
франшизи, тобто в даному випадку на 1 000
грн., а отже, відповідач зобов'язаний
відшкодувати позивачу 4 373,11 грн. (5 373,11-1
000).

З метою отримання від відповідача
спірного страхового відшкодування,
позивач звернувся до відповідача з
заявою на виплату (страхового)
відшкодування в порідку регресу №
3346/770-УСГ від 31.01.2013 (а.с. 37), в якій просив
сплатити суму в розмірі 5 373,11 грн. Факт
отримання зазначеної вимоги
відповідачем у відзиві на позов не
заперечується (а. с. 50-51) та
підтверджується відміткою відповідача
на вказаному листі (вх. № 908 від 01.02.2013).

Відповідач на вказану вимогу не
відповів, спірне страхове
відшкодування не перерахував.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку про
часткове задоволення позовних вимог
позивача та стягнення з відповідача 4
373,11 грн. (5 373,11-1 000).

Щодо посилань відповідача на те, що
судом першої інстанції при прийнятті
оспорюваного рішення не прийнято до
уваги те, що відповідно до п.п. 37.1.4
частини 37.1 статті 37 Закону підставою
для відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) є
неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, в той час як позивач із
відповідною заявою до відповідача
звернувся з порушенням вказаного
терміну, а отже, відповідач не визнає за
собою обов'язку з виплати спірного
страхового відшкодування, слід
зазначити таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 6 ст. 261 ЦК України за
регресними зобов'язаннями перебіг
позовної давності починається від дня
виконання основного зобов'язання.

Абзацом 4 пункту 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду цивільних справ про
відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року
роз'яснено про те, що регресна вимога
може бути пред'явлена протягом трьох
років з дня виконання зобов'язання про
відшкодування шкоди (відшкодування в
натурі, виплати суми періодичних
платежів, тощо).

Згідно з п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» за
приписом частини шостої статті 261 ЦК
України перебіг позовної давності за
регресними зобов'язаннями починається
від дня виконання основного
зобов'язання. Тому, зокрема, право
страховика за договором страхування на
подання до суду регресного позову про
стягнення з винної особи коштів,
виплачених страховиком як страхове
відшкодування, виникає з моменту
сплати такого відшкодування, а не з
моменту виникнення страхового випадку.

Отже, відповідно до вищенаведених
вимог закону, право зворотної вимоги до
особи, відповідальної за завдану шкоду,
позивач отримав після виплати
страхового відшкодування, з огляду на
що, до спірних правовідносин
застосуванню підлягає саме трирічний
строк позовної давності, а не приписи
п.п. 37.1.4 частини 37.1 статті 37 Закону.

Така правова позиція викладена у
Постановах Верховного Суду України у
справах №58/168 від 27.03.2012, №12/207 від 07.08.2012,
№5023/4833/11 від 28.08.2012.

З огляду на вказані обставини та
враховуючи, що спірне страхове
відшкодування позивачем виплачено
03.03.2011 (платіжне доручення № 2044 від
03.03.2011) в той час як з даним позовом
позивач до суду звернувся 14.05.2013
(відмітка відділення зв'язку на
поштовому конверті, в якому позовна
заява надійшла до суду першої
інстанції), позовний строк для
звернення до суду з вимогами про
стягнення спірного страхового
відшкодування позивачем не пропущений.

Колегія суддів вважає за необхідне
зауважити на наступному.

Згідно з частиною 2 ст. 49 ГПК України
якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї судовий збір
незалежно від результатів вирішення
спору.

Враховуючи, що спір в даній справи
виник як наслідок неправомірних дій
відповідача, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо покладення саме на
відповідача судових витрат по сплаті
судового збору за подачу позовної
заяви у повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, апеляційна
скарга Страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» задоволенню не підлягає,
рішення господарського суду міста
Києва від 10.10.2013 у справі № 910/9038/13
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам і матеріалам
справи, підстав для його скасування не
вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної
скарги, відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК
України, покладаються на Страхове
товариство з додатковою
відповідальністю «Гарантія».

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія» на
рішення господарського суду міста
Києва від 10.10.2013 у справі № 910/9038/13
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 10.10.2013 у справі № 910/9038/13
залишити без змін.

3. Повернути до господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/9038/13.

Повний текст постанови складено:
03.02.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна