ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року
Справа № 925/1947/13

Господарський суд Черкаської
області в особі судді Шумка В.В., при
секретарі судового засідання Бульбі
Н.О., за участю представників сторін:

позивача - Целіка В.В. - за
довіреністю,

відповідача - Ахмістова О.М. - за
довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Приват-Агроцентр"

до Публічного акціонерного товариства
"АЗОТ"

про стягнення 201 494,57 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про стягнення з
відповідача на користь позивача 201 494,57
грн. основного боргу за договором
поставки №161-413 від 08.02.2008 р.

Подано позов про стягнення з
відповідача на користь позивача 201494,57
грн., з яких: 120221,78 грн. - основний борг,
60887,06 грн. - пеня, 20335,60 грн. - 3% річних,
50132,48 грн. - інфляційне збільшення суми
боргу.

До вирішення цього спору судом позивач
подав суду заяву про зменшення
позовних вимог, згідно з якою просить
суд стягнути з відповідача
заборгованість в розмірі 120221,78 грн.

Представник позивача вимоги у
вказаному розмірі підтримав з
викладених у позовній заяві підстав та
мотивів, відмову позивача від решти
заявлених вимог підтвердив.

Право позивача на зменшення позовних
вимог встановлено ст. 22 ГПК України.

Подана позивачем заява про зменшення
позовних вимог не суперечить
законодавству, не порушує чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси.

Тому спір розглянуто судом з
врахуванням заяви позивача про
зменшення позовних вимог.

Відповідач проти позову заперечив,
мотивуючи це неподанням позивачем
належних доказів виникнення та
наявності його боргу перед позивачем
та заявив про застосування судом
строку позовної давності щодо вимог
позивача.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доводи та пояснення
представників сторін суд вважає, що
позов задоволенню не підлягає з таких
підстав та мотивів.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини.
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, а
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

За позовною заявою вимоги до
відповідача виникли з виконання
сторонами двох договорів №160-413 і №161-413,
укладених сторонами 08.02.2008 р. та
додатків до них.

Укладення сторонами цих договорів
підтверджено наданими суду копіями та
не заперечується відповідачем.

При цьому позивач у позовній заяві
зазначив, що з боку постачальника
(відповідача за позовом) умови договору
№ 1 (№160-413 за позовною заявою) виконані,
товар відвантажено згідно
домовленості.

Представник позивача у засіданні суду
дав пояснення про те, що посилання на
договір №160-143 від 08.02.2008 р. у позовній
заяві зроблено, розрахунки за цим
договором приведені з метою більш
повного та детального доведення
наявності заборгованості відповідача
перед позивачем за іншим договором -
№161-143 від 08.02.2008 р.

Таким чином, згідно з позовною заявою
та поясненнями позивача борг
відповідача у заявленій до стягнення
сумі виник внаслідок неналежного
виконання ним одного договору - №161-143
від 08.02.2008 р.(у подальшому тексті
рішення - «договір» у відмінках).

За формою та змістом цей договір
являється договором поставки.

Згідно з п. 1 договору постачальник
(відповідач) зобов'язався передати у
власність, а покупець (позивач)
прийняти та оплатити товар (аміачну
селітру) в кількості 2000 (дві тисячі)
тонн.

Порядок і терміни розрахунків
встановлені п. 3 цього договору. Так,
згідно з п.п. 3.1 - 3.3 договору покупець
зобов'язується провести авансовий
платіж у розмірі 100% вартості готового
до відвантаження товару і витрат,
пов'язаних з його доставкою
залізничним транспортом до станції
призначення, протягом 3 (трьох)
банківських днів з дати отримання
платіжної вимоги (рахунку) від
постачальника.

У разі перерахування грошових коштів
без рахунку або згідно простроченого
рахунку, постачальник має право не
відвантажувати товар на умовах цього
договору.

Датою оплати вважається дата
надходження грошових коштів на р/р
постачальника.

Пунктом 4 договору встановлено, що
відвантаження товару буде
здійснюватися партіями залізничним
транспортом за транспортною
інструкцією покупця. Транспортна
інструкція надається постачальнику не
пізніше 10 днів до початку
відвантаження товару.

Термін поставки: лютий 2008 року.

Графік відвантаження товару
узгоджується сторонами додатково.

Після відвантаження товару платіжна
вимога, заводський паспорт якості
повинні бути передані покупцю. Угодою
№1 до цього договору від 28.02.2008 р.
сторони узгодили термін поставки
товару - лютий-березень 2008 р.

Пунктом 8 договору встановлений термін
його дії до 31.12.2008 р.

Згідно з позовною заявою відповідач,
після проведення позивачем оплати
товару за договором, недопоставив
товар на суму 120221,78 грн.

За таких обставин, 04.08.2013 р. позивач, з
посиланням на норми ст. ст. 712, 670 ЦК
України, надіслав відповідачеві
претензію, з вимогою перерахувати
вказану суму заборгованості на протязі
семи банківських днів з дня отримання
цієї претензії.

Ця вимога відповідачем не виконана, що
спонукало відповідача звернутися з
позовом до суду.

На підтвердження перерахування
відповідачеві коштів за товар згідно з
договором позивач зіслався та надав
суду копії платіжних доручень №76 від
12.02.2008 р., № 81, №82 та №83 від 13.02.2008 р. на
загальну суму 4512000,00 грн.

У цих платіжних дорученнях вказано
призначення платежу - «за аміачну
селітру згідно з платіжною вимогою 29933,
29934 (договір 161-413).

Заперечуючи проти позову відповідач,
зокрема, зазначив, що вказані платіжні
вимоги позивачем не подані.

Натомість позивачем додані до заяви
копії 31-ої платіжної вимоги,
пред'явлених відповідачеві в період з
25.02.2008 р. по 28.07.2008 р.

Вказані документи не можуть
розглядатися судом в якості доказів
підтвердження грошових вимог позивача,
оскільки вони пред'явлені за договором
№160-413 від 08.02.2008 р., а згідно з позовною
заявою всі вказані платіжні вимоги
відповідачем були погашені у загальній
сумі 4902822,29 грн. і товар відповідачем
відвантажено згідно домовленості

Позивачем також не подано доказів
надання відповідачеві транспортних
інструкцій, які, згідно з п.п. 4.1 п.4
договору являються підставою
відвантаження позивачеві товару.

За наявності заперечень відповідача
проти позову вказані докази мають бути
досліджені судом для встановлення
фактичних обставин справи.

За поясненнями представника позивача
ці докази не подані за їх відсутності.

Згідно з угодою №1 до договору поставка
відповідачем товару позивачеві мала
бути здійснена в лютому - березні 2008 р.

Згідно з п.п. 3.3 договору у випадку
ненадання покупцем транспортної
інструкції на відвантаження товару в
термін 14 (чотирнадцяти) календарних
днів після надходження грошових коштів
на р/р постачальника або не вибірки
товару на протязі календарного місяця.
Постачальник має право припинити дію
даного договору, відповідним письмовим
повідомленням на адресу покупця, або
відвантажувати товар за цінами, що
діють на момент відвантаження, або
повернути грошові кошти покупцю за
його вимогою.

Згідно з позовною заявою та доданими до
неї доказами - платіжними дорученнями
на перерахування відповідачеві коштів,
оплата товару за договором здійснена
позивачем 12 та 13 лютого 2008 р.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

До правовідносин сторін, з яких виник
спір, застосовується загальна позовна
давність.

Тому, згідно з ст. 261 ЦК України право
вимоги позивача до відповідача про
поставку товару, або ж повернення
сплачених за нього коштів у позивача
настало в березні 2008 року.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлена тривалістю у три
роки.

Частиною першою ст. 264 ЦК України
встановлено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

На підтвердження переривання позовної
давності позивач надав суду акт звірки
розрахунків сторін, згідно з яким
заборгованість відповідача перед
позивачем, станом на 30.11.2010 р. становить
129207,69 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом
26.11.2013 р., тобто в межах трьох років
після дати, на яку сторони звірили
розрахунки.

За таких обставин позивач вважає, що
позовна давність стосовно його вимог
не сплинула.

Заперечуючи проти такого висновку
позивача відповідач повідомив суд, що
вказаний акт звірки з боку відповідача
підписаний неуповноваженою на те
особою.

Обґрунтувань та доказів цього суду не
подано.

Вказаний акт містить відомості щодо
взаєморозрахунків сторін, оригінальні
підписи в графі "керівник" та "головний
бухгалтер", засвідчені мокрою печаткою
відповідача.

Повноваження посадових осіб на
підписання цього акту зі сторони
відповідача визначав відповідач.

Тому підстави для прийняття судом
заперечень відповідача в цій частині
відсутні.

Однак суд зазначає, що згідно з
викладеними позивачем у позовній заяві
обставинами та поясненнями
представника позивача заявлений
позивачем до стягнення борг виник
внаслідок неналежного виконання
відповідачем одного договору поставки
- №161-143 від 08.02.2008 р.

Згідно з поданим позивачем актом
звірка розрахунків сторонами станом на
30.11.2010 р. здійснена сумісно і за іншим
договорами - №№160-413, 340-414, 608-413 за
періоди з 01.12.2009 р. по 30.11.2010 р.

За таких обставин вказаний акт звірки
не являється доказом наявності боргу
відповідача перед позивачем та
визнання відповідачем боргу на
заявлену до стягнення суму, станом на
день звернення позивача з позовом до
суду.

Вимоги по вказаних договорах позивачем
не заявлялись, розрахунок
заборгованості по них до позовної
заяви позивача не подано.

За таких обставин вказаний акт звірки
розрахунків сторін не може бути
прийнятий судом в якості доказу
визнання відповідачем заборгованості
перед позивачем за договором №161-413 на
день подачі позову до суду на заявлену
до стягнення суму.

Інших доказів визнання відповідачем
боргу, що виник за вказаним договором
та право стягнення якого у позивача
виникло у березні 2008 року позивачем не
подано.

Встановлена ст. 257 ЦК України позовна
давність звернення позивача до суду за
захистом його прав сплинула.

Згідно з частиною 4 ст. 267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, керуючись
ст. ст. 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржено до
Київського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 28.01.2014 р.

Суддя
В.В. Шумко