ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.02.2014
Справа № 905/9103/13

Господарський суд Донецької області у
складі судді Подколзіної Л.Д., при
секретарі судового засідання Татькові
М.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовною заявою:Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сучасний
Факторинг», м.Київ

до відповідача:Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, м. Артемівськ
Донецької області

про стягнення 63 997,91грн.

за участю уповноважених сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сучасний
Факторинг», м. Київ звернувся до
господарського суду з позовом про
стягнення з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, м. Артемівськ Донецької області
збитків у сумі 61 270,16грн., пені у розмірі
2 727,75грн.

Крім того, просить суд стягнути з
відповідача судові витрати, пов'язані
з правовою допомогою, наданою
адвокатом ОСОБА_2 у розмірі 6 399,79грн.
відповідно до договору №24/13 про
надання адвокатських послуг від
04.10.2013р.

На підтвердження своїх вимог позивачем
представлено копію генерального
договору відступлення прав вимоги
№СФ2018739 від 12.04.2013р., копію додатків до
договору №1-№2, №4-№6, копію актів
прийому-передачі б/н, б/д, копії
платіжних доручень №184011 від 18.04.2013р.,
№294014 від 29.04.2013р., №85019 від 08.05.2013р., №245020
від 24.05.2013р., №16001 від 01.06.2013р., копію
вимоги №1 про повернення коштів від
11.07.2013р., копію договору №24/13 про
надання адвокатських послуг від
24.10.2013р., копію свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю №2399/10
від27.11.2003р., копію рахунку-фактури №2-24/13
від 12.12.2013р., копію платіжних доручень
№1712015 від 17.12.2013р.

03 лютого 2014р. через канцелярію суду від
позивача надійшов лист від 30.01.2014р., в
якому пояснив, що докази понесення
позивачем реальних збитків були додані
до позовної заяви, а саме платіжні
доручення. Крім того, зазначив, що у
рахунку-фактурі №2-24/13 від 12.12.2013р., на
підставі якого здійснювалась оплата
адвокатських послуг була допущена
технічна помилка, в результаті якої
замість слів «Донецької області»
містяться слова «Полтавської області».
З метою недопущення збільшення
збитків, що пов»язано з направленням
представника позивача для участі у
судовому засіданні, та відшкодування
яких буде покладено на відповідача,
просить суд розглянути справу за
відсутністю позивача за наявними у
справі матеріалами.

Позивач в засідання суду не з»явився.

Відповідач в судові засідання без
пояснення причин жодного разу не
з'явився, відзиву та витребуваних
документів не надав, хоча належним
чином повідомлявся про судовий розгляд
шляхом своєчасного надсилання ухвал за
адресою місцезнаходження, визначеною
за відомостями Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб -підприємців, достовірність яких
презюмується положеннями ст. 18 Закону
України „Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб
-підприємців".

Проте, поштові конверти були повернуті
підприємством зв»язку на адресу суду з
посиланням на закінчення терміну
зберігання.

При цьому, з огляду на правову позицію
Вищого господарського суду України,
сформульовану в п.3.9.1 Постанови Пленуму
№18 від 26.12.2011р. таке повідомлення
вважається належним.

Суд вважає за можливе розглянути спір в
порядку ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними в справі матеріалами,
оскільки їх цілком достатньо для
правильної юридичної кваліфікації
спірних правовідносин, а повторна
неявка без пояснення причин належним
чином повідомленого Відповідача і
ненадання ним певних документів у
світлі приписів ст.ст.4-3, 22, 33 та 77 цього
Кодексу істотним чином не впливає на
таку кваліфікацію і не перешкоджає
вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані суду докази в порядку
ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

в с т а н о в и в :

12 квітня 2013р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Сучасний
Факторинг», м. Київ (далі по
тексту-Цесіонарій) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1, м. Артемівськ
Донецької області (далі по
тексту-Цедент) був укладений
генеральний договір відступлення прав
вимоги №СФ2018739, згідно умов якого
цесіонарій зобов»язується передати
грошові кошти (ціну відступлення) у
власність Цедента в обмін на право
вимогати до боржників, а Цедент
зобов»язується відступити Цесіонарію
в повному обсязі свої права вимоги до
боржників по Основним договорам, про що
в кожному конкретному випадку
укладається додаткова угода до
Генерального договору права вимоги
(Додатки до даного договору).

Згідно п.5.1 договору, сторони
домовились, що за відступлення права
вимоги Цесіонарій сплачує Цеденту
грошові кошти у сумі, розрахованій
відповідно з додатком №1 до даного
договору та закріпленій сторонами в
додатковій угоді до генерального
договору відступлення прав вимоги.
Цесіонарій сплачує відступлені йому
вимоги прямим банківським переводом на
рахунок Цедента протягом 5 банківських
днів, з дати виконання Цедентом
зобов»язань передбачених пунктом 3.5
даного договору.

Зокрема, саме з моменту підписання
Цесіонарієм додаткової угоди до
генерального договору відступлення
права вимоги, права вимоги до боржника
вважається відступленим від Цедента до
Цесіонарія (п.3.5 договору).

Разом з цим, у відповідності до п.3.4
генерального договору Цедент
зобов»язався:

- належним чином виконувати свої
зобов'язання по цьому договору;

- передати Цесіонарію всі документи,
підтверджуючі право вимоги до
договору;

- на протязі 3 календарних днів, з дати
передачі товару боржнику, передати

Цесіонарію документи, підтверджуючі
право вимоги до боржника, про що
підписати додаткову угоду до
генерального договору відступлення
права вимоги.

За своєю правовою природою договір є
правочином. Водночас, договір є й
основною підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків (ст.11
Цивільного кодексу України).

Договір відступлення прав вимоги
№СФ2018739 від 12.04.2013р. за своїм змістом та
правовою природою є нічим іншим, як
договором цесії (відступлення права
вимоги) та підпадає під правове
регулювання норм статті 512 - 519 ЦК
України.

Як стверджує позивач, відповідачем
були надіслані на його адресу засобами
електронного зв»язку, наступні
додаткові угоди: №008067 до генерального
договору про відступлення права вимоги
до ОСОБА_3, №008465 до генерального
договору про відступлення права вимоги
до ОСОБА_4, №0088655 до генерального
договору про відступлення права вимоги
до ОСОБА_5, №009090 до генерального
договору про відступлення права вимоги
до ОСОБА_6, №009288 до генерального
договору про відступлення права вимоги
до ОСОБА_7 на суму 61 270,16грн.

Проте, вказані додаткові угоди не
надані позивачем у матеріали справи з
причин того, що вони існували тільки в
електронному вигляді та узв»язку з
системним збоєм в компьюторній мережі,
на даний час не збереглись.

Згідно до ст.4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство в господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

За приписами статті 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що на підставі
отриманих сканкопій документів та на
виконання своїх зобов'язань,
передбачених п. 5.1. Договору, позивач
платіжними дорученнями №184011 від
18.04.2013р. на суму 12000грн. за ОСОБА_3, № 294014
від 29.04.2013р. на суму 10 720 грн. за ОСОБА_4, №
85019 від 08.05.2013р. на суму 8 730,16грн. за
ОСОБА_5, № 245020 від 24.05.2013р. на суму 15
000грн. за ОСОБА_6 та № 16001 від 01.06.2013р. на
суму 14 820,грн. за ОСОБА_7 здійснив
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок відповідача у сумі 61
270,16грн. в якості оплати прав вимог до
боржників.

Однак в супереч п. 3.4.3 договору, ч.ч. 1, 7
ст. 193 Господарського кодексу України
та ст. 517 Цивільного кодексу України,
відповідач не здійснив відступлення
права вимог до боржників шляхом
підписання відповідних додаткових
угод до Договору та передачі
оригіналів документів, підтверджуючих
право вимог до Боржників.

Отже, з огляду на приписи ст.ст.193, 216, 218,
220, 224, 230, 231 ГК України, просить суд
стягнути з відповідача реальні збитки
у сумі 61 270,16грн., які полягають у
витратах на оплату права вимог, що мали
відступатися.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи, господарський суд дійшов
висновку, що вимоги позивача не
обґрунтовані та не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

За змістом частини 1 статті 22
Цивільного кодексу України, особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитки відшкодовуються
у повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі. Збитками
є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 Господарського кодексу
України встановлено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено,
завдані ним збитки -витрати, зроблені
управненою стороною, втрату або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно ст.225 Господарського кодексу
України, до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила порушення установлених
вимог щодо здійснення господарської
діяльності, включається, в тому числі,
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства; додаткові
витрати (штрафні санкції, сплачені
іншим суб'єктам, вартість додаткових
робіт, додатково витрачених матеріалів
тощо), понесені стороною, яка зазнала
збитків внаслідок порушення
зобов'язання другою стороною;
неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який сторона, яка зазнала збитків,
мала право розраховувати у разі
здійснення господарської діяльності
другою стороною; матеріальна
компенсація моральної шкоди у
випадках, передбачених законом.

Складовою збитків є наявність збитків,
протиправна поведінка боржника,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками.

Таким чином, для настання деліктної
відповідальності необхідна наявність
складу правопорушення, а саме -
наявність збитків, протиправна
поведінка заподіювача збитків,
причинний зв'язок між збитками та
протиправною поведінкою заподіювача,
вина.

Відсутність хоча б одного елемента
складу правопорушення виключає
настання відповідальності у вигляді
відшкодування збитків.

Збитками, визнаються не усі та не
будь-які витрати кредитора, а лише
доцільно понесенні, необхідні в даному
конкретному випадку та сорозмірні.
Збитки визначаються виходячи із
характеру наслідків порушення
зобов»язання, а не змісту самого
порушення. Наприклад при зменшенні
об»єму виробництва або реалізації
продукції-це неодержаний прибуток, при
втраті майна-вартість втраченого майна
та інше, тобто збитки-це витрати, яке
несе кредитор при невиконанні
боржником своїх зобов»язань.

Статтею 22 ГПК України встановлено, що
до початку розгляду господарським
судом справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Предмет позову - це певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Підставою позову є
фактичні обставини, на яких
ґрунтується вимога позивача. Зміна
предмета позову означає зміну вимоги, з
якою позивач звернувся до відповідача.
Зміна підстав позову - це зміна
обставин, на яких ґрунтується вимога
позивача. Під збільшенням розміру
позовних вимог слід розуміти зміну
кількісних показників, в яких
виражається позовна вимога.

Проаналізувавши обставини справи у їх
сукупності, суд дійшов наступного
висновку:

Згідно статті 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Частиною 2 вказаної статті встановлено,
що способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

За змістом положень вказаних норм
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд шляхом вчинення
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

Однак, наявність права на пред'явлення
позову не є безумовною підставою для
здійснення судового захисту, а лише
однією з необхідних умов реалізації
встановленого вищевказаними нормами
права.

Статтею 129 Конституції України
встановлено, що основними засадами
судочинства є змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст. 34 того ж Кодексу
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Судом встановлено, що у відносинах
сторін мало місце перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
відповідача у загальній сумі 61 270,16грн.
в якості оплати прав вимог до
боржників. Отже, перерахування коштів
не є втратами позивача, які мають
компенсуватися шляхом відшкодування
збитків.

Таким чином, спірні правовідносини
сторін підлягають врегулюванню
відповідно до положень ст.693 ЦК України.

Відтак, відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК
України якщо продавець, який одержав
суму попередньої оплати товару, не
передав товар у встановлений строк,
покупець має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Отже, позивач має право вимагати
повернення здійсненої попередньої
оплати.

На підставі викладеного, суд дійшов до
висновку, що із встановлених
правовідносин сторін та наведених норм
права вбачається, що стягувана
позивачем сумам не є збитками, та
вбачається наявність у позивача права
вимагати повернення сплаченої
грошової суми, тому позивач обрав
неправильний спосіб захисту своїх прав
у частині стягнення коштів,
перерахованих як оплата, в якості
збитків.

Суд вважає вимоги позивача щодо
стягнення пені у розмірі 2 727,75грн.
згідно п.6.3 укладеного договору такими,
що також не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Вказаним пунктом, сторони передбачили,
що у випадку порушення строків
перерахування грошових коштів,
передбачених п.п.5.1 та 5.2 даного
договору, вина сторона сплачує на
користь іншої сторони пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка
діяла на період, за який сплачується
пеня, від суми заборгованості за кожен
день прострочення.

Отже, як вбачається зі змісту даного
пункту договору, сторони передбачили
саме відповідальність Цесіонарія за
несвоєчасне перерахування грошових
коштів.

Відповідно вимог ст.ст.546, 549 ЦК України
неустойка (штраф, пеня) нараховуються в
разі невиконання або неналежного
виконання зобов'язання, зокрема в разі
прострочення виконання, якщо це
передбачено договором.

Таким чином, умовами договору
відступлення прав вимоги №СФ2018739 від
12.04.2013р. сторони не узгодили дану
відповідальність відповідачем.

Згідно ст. 49 ГПК України, судові витрати
в тому числі витрати по сплаті
адвокатських послуг, покладаються на
позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 33, 34, 43, 75, 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Товариству з
обмеженою відповідальністю «Сучасний
Факторинг», м. Київ до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, м.Артемівськ
Донецької області про стягнення 63
997,91грн., відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги - після розгляду справи
апеляційним господарським судом, якщо
рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 05.02.2014р.
проголошено та підписано вступну та
резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та
підписано 10.02.2014р.

Суддя
Л.Д. Подколзіна