КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2014 р. Справа№ 3/76-35/334

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Атаманюк Т.О.,
довіреність № 458 від 20.12.2013;

від відповідача - Мазур І.О.,
довіреність № б/н від 19.06.2013;

від третіх осіб - представники не
прибули;

від ВДВС - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "ІЗІ Лайф" на
ухвалу господарського суду міста Києва
від 25.12.2013 у справі № 3/76-35/334 (колегія
суддів у складі: головуючий суддя -
Літвінова М.Є., судді: Полякова К.В.,
Спичак О.М.) за скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автотранспортне підприємство
"Максімус" на дії відділу примусового
виконання рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у місті Києві за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "ІЗІ Лайф" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус", за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
приватного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк",
товариства з обмеженою
відповідальністю "Скайран", Москальця
Володимира Миколайовича та
Голобородька Сергія Миколайовича про
стягнення 3 085 358,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 13.11.2012 року по справі №
3/76-35/334 (залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 04.02.2013) позов
товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління актами "ІЗІ Лайф"
задоволено; вирішено стягнути з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус" 2 515 000, 00 грн.-
основного боргу за кредитом, 566 758, 52
грн.- відсотків за користування
кредитом, 3 600, 00 грн. - комерційної
винагороди.

На виконання рішення господарського
суду міста Києва від 13.11.2012 р. по справі
№ 3/76-35/334 позивачу 17.04.2013 видано наказ.

Відповідач звернувся до суду зі
скаргою в порядку ст.121-2 ГПК України, в
якій просив визнати незаконною відмову
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Бялих М.Г., начальника відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві - Кентемір В.І. у ненадсиланні
наказу господарського суду м. Києва у
справі №3/76-35/334 від 17.04.2013, голові
ліквідаційної комісії боржника -
товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус"; зобов'язати
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Бялих М.Г., начальника відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві - Кентемір В.І. надіслати наказ
господарського суду м. Києва у справі
№3/76-35/334 від 17.04.2013 голові ліквідаційної
комісії товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус"; зняти арешт з
майна боржника - товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автотранспортне підприємство
"Максімус"; скасувати розшук майна
боржника - товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус" та закінчити
виконавче провадження по відношенню до
боржника - товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус".

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 25.12.2013 р. по справі
№ 3/76-35/334 скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус" задоволено;
визнано незаконною відмову відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України у
ненадсиланні наказу
господарського суду м. Києва у справі
№3/76-35/334 від 17.04.2013, голові
ліквідаційної комісії боржника -
товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус", зняття арешту
з майна та закінчення виконавчого
провадження та зобов'язано відділ
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
надіслати наказ господарського суду м.
Києва у справі №3/76-35/334 від 17.04.2013 голові
ліквідаційної комісії товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автотранспортне підприємство
"Максімус"; зняти арешт з майна
боржника - товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус"; скасувати
розшук майна боржника - товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автотранспортне підприємство
"Максімус" та закінчити виконавче
провадження №40052749 по відношенню до
боржника - товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус".

Ухвала суду мотивована тим, що у даному
випадку згідно вимог ч. 2 ст. 67
Закону України "Про виконавче
провадження" стягнення заборгованості
здійснюється саме ліквідаційною
комісією або іншим органом, який
проводить ліквідацію суб'єкта
господарювання, а не державним
виконавцем, тому останній неправомірно
не надіслав ліквідаційній комісії
відповідача виконавчий документ та
відповідно не закінчив виконавче
провадження.

Не погодившись з прийнятою ухвалою,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
ухвалу господарського суду міста Києва
від 25.12.2013 р. по справі №
3/76-35/334 скасувати та прийняти нову, якою
у задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга мотивована, тим, що
направлення виконавчого документа
ліквідаційній комісії та закінчення
виконавчого провадження можливе лише
після внесення до Єдиного державного
реєстру запису про проведення
державної реєстрації припинення
юридичної особи в результаті її
ліквідації. Тому, враховуючи те, що на
даний час боржник - товариство з
обмеженою відповідальністю
"Автотранспортне підприємство
"Максімус" не є припиненим, підстави для
направлення наказу суду до
ліквідаційної комісії відповідача та
закінчення виконавчого провадження, на
думку апелянта, відсутні.

Представник апелянта - позивача у
справі в судовому засіданні 03.02.2014
підтримав вимоги за апеляційною
скаргою.

Представник відповідача заперечив
проти задоволення вимог апеляційної
скарги.

Треті особи та ВДВС правом на участь
своїх представників не скористалися,
хоча про дату, час та місце судового
засідання були повідомлені належним
чином; ухвали суду направлялись за
належними адресами.

Відповідно до пункту 2.6.15. Інструкції з
діловодства в господарських судах
України на звороті у лівому нижньому
куті оригіналу процесуального
документа, який виготовляється судом
та залишається у справі,
проставляється відповідний штамп суду
з відміткою про відправлення
документа, що містить вихідний
реєстраційний номер, загальну
кількість відправлених примірників
документа, дату відправлення, підпис
працівника, який її здійснив, та може
містити відмітку про отримання копії
процесуального документа
уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням
належного надсилання копій
процесуального документа сторонам та
іншим учасникам судового процесу.

Водночас до повноважень господарських
судів не віднесено з'ясування
фактичного місцезнаходження юридичних
осіб або місця проживання фізичних
осіб - учасників судового процесу на
час вчинення тих чи інших
процесуальних дій. Тому відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Про це Вищим господарським судом
України зазначалося і в інформаційних
листах від 02.06.2006 N 01-8/1228 "Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" (пункт 4), від 14.08.2007 N
01-8/675 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у першому
півріччі 2007 року" (пункт 15), від 18.03.2008 N
01-8/164 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2007 році"
(пункт 23).

У першому з названих листів викладено й
правову позицію, згідно з якою
примірники повідомлень про вручення
рекомендованої кореспонденції,
повернуті органами зв'язку з
позначками "адресат вибув", "адресат
відсутній" і т. п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Крім того, явка представників сторін,
третіх осіб та ВДВС не визнавалася
обов'язковою.

Будь - яких заяв, клопотань щодо
неможливості бути присутнім в даному
судовому засіданні від третіх осіб та
ВДВС до суду не надійшло.

Також, слід зазначити, що у будь-якому
разі відкладення розгляду справи не
можливе через сплив 15-ти денного
строку, встановленого ч. 2 ст. 102
Господарського процесуального кодексу
України для розгляду апеляційних скарг
на ухвали господарського суду.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Частиною 5 статті 106 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційні скарги на
ухвали місцевого господарського суду
розглядаються в порядку, передбаченому
для розгляду апеляційних скарг на
рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваної
ухвали, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржувана ухвала
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вже було зазначено вище, на
виконання рішення господарського суду
міста Києва від 13.11.2012 р. по справі №
3/76-35/334 позивачу 17.04.2013 видано наказ.

Постановою державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
від 09.10.2013 відкрито виконавче
провадження № 40052749 з примусового
виконання наказу від 17.04.2013 по справі
№ 3/76-35/334.

Також, 09.10.2013 державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби України винесено постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, якою
накладено арешт на все майно в межах
суми боргу відповідача.

Крім того, постановою державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України від 18.10.2013 оголошено
розшук майна (транспортних засобів)
боржника - товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус".

Відповідач звернувся до відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України з
заявою №120/07-lz від 18.10.2013р., в якій просив
надіслати виконавчий документ голові
ліквідаційної комісії товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автотранспортне підприємство
"Максімус" Барановському М.В., зняти
арешт та скасувати розшук майна
боржника, закінчити виконавче
провадження, у зв'язку з прийняттям
засновниками відповідача рішення про
ліквідацію товариства, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців.

Відділ примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
листом №841/1 від 18.11.2013 повідомив
відповідача про відсутність підстав
для закінчення виконавчого
провадження до моменту внесення до
Єдиного державного реєстру юридичних
та фізичних осіб-підприємців запису
про припинення товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус".

Відповідач, не погодившись з відмовою
Відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
надіслати виконавчий документ голові
ліквідаційної комісії товариства з
обмеженою відповідальністю
"Автотранспортне підприємство
"Максімус" Барановському М.В., зняти
арешт та скасувати розшук майна
боржника, закінчити виконавче
провадження, звернувся до суду зі
скаргою про визнання бездіяльності
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії.

Суд першої інстанції визнав
обґрунтованими доводи відповідача та
задовольнив скаргу, оскільки дійшов
висновку про те, що у даному випадку
згідно вимог ч. 2 ст. 67 Закону України
"Про виконавче провадження" стягнення
заборгованості здійснюється
ліквідаційною комісією або іншим
органом, який проводить ліквідацію
суб'єкта господарювання, а не державним
виконавцем.

Колегія суддів з наведеним висновком
суду першої інстанції погоджується, з
огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 110 Цивільного кодексу
України юридична особа ліквідується за
рішенням її учасників або органу
юридичної особи, уповноваженого на це
установчими документами, в тому числі у
зв'язку із закінченням строку, на який
було створено юридичну особу,
досягненням мети, для якої її створено,
а також в інших випадках, передбачених
установчими документами, а також за
рішенням суду про ліквідацію юридичної
особи через допущені при її створенні
порушення, які неможливо усунути, чи в
інших випадках, встановлених законом.

Положеннями ч. 1 ст. 59 Господарського
кодексу України встановлено, що
припинення діяльності суб'єкта
господарювання здійснюється шляхом
його реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або ліквідації -
за рішенням власника (власників) чи
уповноважених ним органів, за рішенням
інших осіб - засновників суб'єкта
господарювання чи їх правонаступників,
а у випадках, передбачених законами, -
за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців"
юридична особа припиняється в
результаті передання всього свого
майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам - правонаступникам у
результаті злиття, приєднання, поділу,
перетворення (реорганізації) або в
результаті ліквідації за рішенням,
прийнятим засновниками (учасниками)
юридичної особи або уповноваженим ними
органом, за судовим рішенням або за
рішенням органу державної влади,
прийнятим у випадках, передбачених
законом.

Частиною першою ст. 105 Цивільного
кодексу України визначено, що учасники
юридичної особи, суд або орган, що
прийняв рішення про припинення
юридичної особи, відповідно до цього
Кодексу призначають комісію з
припинення юридичної особи (комісію з
реорганізації, ліквідаційну комісію),
голову комісії або ліквідатора та
встановлюють порядок і строк заявлення
кредиторами своїх вимог до юридичної
особи, що припиняється.

Згідно ч. 2 ст.17 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців" відомості
щодо юридичної особи, у тому числі,
відомості про перебування юридичної
особи у процесі припинення, зокрема про
дату реєстрації рішення засновників
(учасників) або уповноваженого ними
органу про припинення юридичної особи;
дату публікації у виданні спеціально
уповноваженого органу з питань
державної реєстрації повідомлення про
рішення щодо припинення юридичної
особи; персональний склад комісії з
припинення (комісії з реорганізації,
ліквідаційної комісії), її голову, дату
обрання (призначення) або дату обрання
(призначення) ліквідатора містяться в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців товариство з
обмеженою відповідальністю
"Автотранспортне підприємство
"Максімус" з 19.03.2013 перебуває в стані
припинення підприємницької діяльності
за рішенням засновників.

При цьому, згідно даного витягу головою
ліквідаційної комісії відповідача є
Барановський Микола Володимирович.

Пунктом 11 ст. 36 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців"
передбачено, що дата внесення до
Єдиного державного реєстру запису
про проведення державної реєстрації
припинення юридичної особи в
результаті її ліквідації є датою
державної реєстрації припинення
юридичної особи.

Державна реєстрації припинення даної
юридичної особи не проведена, отже
підстав вважати товариство припиненим
не має. Проте, триває процедура
ліквідації.

Виплата грошових сум кредиторам
юридичної особи, що ліквідується за
рішенням власника (власників), в тому
числі кредиторам, вимоги яких
підтверджені рішенням суду,
здійснюється ліквідаційною комісією в
порядку, встановленому ст. ст. 111, 112
Цивільного кодексу України та ст. ст. 60,
61 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 2 ст. 67 Закону України "Про
виконавче провадження" у разі
ліквідації боржника - юридичної особи
виконавчий документ надсилається
ліквідаційній комісії (ліквідатору)
для вирішення питання про подальший
порядок виконання рішення у
встановленому законом порядку. У
разі надходження виконавчого
документа до ліквідаційної комісії
(ліквідатора) арешт з майна боржника
знімається за постановою
державного виконавця, затвердженою
начальником відділу, якому він
безпосередньо підпорядкований.

Отже, наведеними вище нормами
передбачено порядок виконання рішень
про задоволення вимог кредиторів
юридичної особи, що перебуває в стані
ліквідації, саме ліквідаційною
комісією в ході ліквідаційної
процедури, а не державним виконавцем.

Відповідно до ч. 3 ст. 67 Закону України
"Про виконавче провадження" у разі
якщо виконавчий документ надіслано
ліквідаційній комісії (ліквідатору),
виконавче провадження підлягає
закінченню в порядку, встановленому
цим Законом.

Доводи апелянта про те, що направлення
виконавчого документа ліквідаційній
комісії та закінчення виконавчого
провадження можливе лише після
внесення до Єдиного державного реєстру
запису про проведення державної
реєстрації припинення юридичної особи
в результаті її ліквідації, підлягають
відхиленню з наступних підстав.

Так, направлення виконавчого документа
ліквідаційній комісії після
припинення юридичної особи суперечило
б приписам ч. 2 ст. 67 Закону України "Про
виконавче провадження", якою
передбачено, що у разі ліквідації
боржника такий документ надсилається
ліквідаційній комісії (ліквідатору)
для вирішення питання про подальший
порядок виконання рішення, оскільки
унеможливило б виконання рішення суду,
у зв'язку з тим, що юридична особа -
боржник була вже ліквідована.

Наведеною вище нормою чітко
передбачено порядок виконання рішень
про задоволення вимог кредиторів
юридичної особи, що перебуває в стані
ліквідації, саме ліквідаційною
комісією в ході ліквідаційної
процедури.

Стосовно доводів про те, що закінчення
виконавчого провадження можливе лише
після внесення до Єдиного державного
реєстру запису про проведення
державної реєстрації припинення
юридичної особи, слід зазначити
наступне.

Частиною 3 ст. 67 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі передачі виконавчого
документа ліквідаційній комісії (або
ліквідатору) юридичної особи, яка
перебуває процесі ліквідації, а не тоді
коли підприємство вже ліквідовано, про
що внесено запис до державного реєстру.

При цьому, слід також зазначити, що у
разі ліквідації юридичної особи -
сторони виконавчого провадження, якщо
виконання її обов'язків чи вимог у
виконавчому провадженні не допускає
правонаступництва, виконавче
провадження підлягає закінченню у
відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про виконавче провадження".

Так, законодавець розмежовує підстави
закінчення виконавчого провадження
після завершення процедури ліквідації
юридичної особи (п. 3 ч. 1
ст. 49 Закону України "Про виконавче
провадження"), про що
вноситься запис до державного реєстру
про припинення діяльності юридичної
особи, та закінчення виконавчого
провадження у зв'язку з передачею
виконавчого документа ліквідаційній
комісії (або ліквідатору) у разі
реєстрації рішення засновників
(учасників) або уповноваженого ними
органу про припинення юридичної особи
та перебування юридичної особи у
процесі припинення (ч. 3 ст. 67 Закону
України "Про виконавче провадження").

Таким чином, у випадку передбаченому
ст. 67 вказаного Закону, для закінчення
виконавчого провадження при передачі
виконавчого документа ліквідаційній
комісії (або ліквідатору), не потрібно
завершення процедури ліквідації та
відповідно внесення до Єдиного
державного реєстру запису про
проведення державної реєстрації
припинення юридичної особи.

За наведених обставин, враховуючи те,
що Відділом примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України вимоги ст. 67 Закону України
"Про виконавче провадження" в частині
направлення ліквідаційній комісії
відповідача наказу суду виконані не
були, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про задоволення вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство "Максімус" за скаргою.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржувана ухвала
місцевого господарського суду
прийнята з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Компанія з
управління активами "ІЗІ Лайф" залишити
без задоволення, а ухвалу
господарського суду міста Києва від
25.12.2013 р. у справі № 3/76-35/334
- без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - позивача у
справі.

3. Матеріали справи № 3/76-35/334 повернути
до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

М.А. Руденко