ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2013 р.
Справа № Б-39/24-10

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Шевель О.В., суддя Бородіна Л.І.,
суддя Гетьман Р.А.,

при секретарі Фільшиній Н.І..

за участю представників сторін:

скаржника - не з'явився;

кредиторів - не з'явились;

ліквідатора - не з'явився;

боржника - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу кредитора, ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Харківської обласної дирекції, м.
Харків (вх. 43Х/2) на ухвалу
господарського суду Харківської
області від 19.11.2013 р. у справі №Б-39/24-10,

за заявою фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, м. Харків

про визнання банкрутом, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 19.11.20113р. у
справі №Б-39/24-10 (суддя Міньковський
С.В.) відмовлено в задоволенні заяви ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" про
витребування майна із чужого
незаконного володіння.

Публічне акціонерне товариство
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Харківської обласної дирекції АТ
"Райффайзен Банк Аваль" з ухвалою
господарського суду першої інстанції
не погодилось та звернулось до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу господарського суду
Харківської області від 19.11.2013р. у
справі №Б-39/24-10 та прийняти нове
рішення, яким заяву АТ "Райффайзен Банк
Аваль" прийняти до розгляду.

В обґрунтування своїх вимог апелянт
посилається на те, що оспорювання
правомірності результатів торгів та
укладення договорів купівлі - продажу в
окремому позовному провадженні не
відповідає належному способу захисту
порушених, на думку заявника, його прав
та законних інтересів, відповідно до
норм ст. 1. ч.2 ст. 4-1 Господарського
процесуального кодексу України та
Закону "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом". Крім того,
питання правомірності реалізації
ліквідатором майна, включеного до
ліквідаційної маси банкрута, зачіпає
права та законні інтереси інших
кредиторів у справі про банкрутство, а
тому, на думку апелянта, розгляд
вказаних позовних вимог неможливий
поза межами справи про банкрутство.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 13.01.2014р.
апеляційну скаргу ПАТ "Райффайзен Банк
Аваль" прийнято до провадження та
розгляд призначено на 28.01.2014р.

27.01.2014р. від апелянта надійшла заява (вх.
№ 746) про відкладення розгляду справи у
зв'язку з неможливістю прибуття
представника банку в судове засідання.
Заява мотивована тим, що представник
банку, який веде цю справу, направлений
до Вищого господарського суду України,
яка призначена на той самий день, а інші
представники зайняті в справах,
призначених на той самий проміжок часу
в господарському суді Харківської
області.

Розглянувши подану заяву, колегія
суддів вирішила відмовити в її
задоволенні, оскільки заявником не
доведено неможливості направлення до
суду апеляційної інстанції свого
представника, не обґрунтовано, чому
заявником надано перевагу судовим
засіданням суду першої інстанції, а не
апеляційній інстанції. Також не надано
доказів направлення свого
представника до Вищого господарського
суду України (копія наказу,
відрядження).

В судове засідання представники
кредиторів та ліквідатор не з'явились,
відзиви на апеляційну скаргу не надали.

Враховуючи належне повідомлення всіх
учасників процесу про час та місце
засідання суду, та те, що їх явка у
судове засідання не була визнана
обов'язковою, а також те, що відповідно
до ч. 2 ст. 102 ГПК України апеляційна
скарга на ухвалу місцевого
господарського суду розглядається
протягом п'ятнадцяти днів з дня
постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу за
відсутності сторін за наявними у
справі матеріалами у відповідності до
ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши повноту встановлених
судом першої інстанції обставин справи
та докази на їх підтвердження, їх
юридичну оцінку, правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

07.08.2008р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль"
в особі Харківської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль" та боржником
укладено генеральну кредитну угоду
№07-01-132-08 та у відповідності до цієї
угоди укладено кредитні договори №
010-2/07-01-0664-08 від 07.08.2008р.та №010-2/07-01-0646-08
від 07.08.2008р.

Забезпеченням виконання зобов'язань за
генеральною кредитною угодою №07-01-132-08
від 07.08.2008р. є укладений між банком та
боржником договір наступної іпотеки
№07-01-132/1-08 від 07.08.2008р. В забезпечення
виконання зобов'язань боржник передав
в наступну іпотеку належне йому на
праві власності (договору купівлі
продажу від 31.03.2008р.) нерухоме майно, а
саме: нежитлові приміщення 1-го поверху
№ 3-а, 6-б, 7-11, 13-15 в літ. А-9, загальною
площею 301,5 кв. м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 22.03.2010р. у
справі №Б-39/24-10 порушено провадження у
справі про банкрутство Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3.

Постановою господарського суду
Харківської області від 26.07.2010р. у
справі №Б-39/34-10 СПДФО ОСОБА_3 визнано
банкрутом в порядку ст.ст.47-49 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", відкрита
ліквідаційна процедура, для постійного
управління та продажу усього майна
банкрута був призначений ліквідатор -
арбітражний керуючий Родзинський А.А.

У газеті "Голос України" №147 (4897) від
10.08.2010р. опубліковане оголошення про
визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури,
встановлений строк для задоволення
вимог кредиторів.

Апелянт по даній справі є кредитором
боржника, оскільки звернувся з
відповідною заявою в процедурі
банкрутства боржника.

На виконання постанови господарського
суду Харківської області від 26.07.2010р. у
справі №Б-39/24-10 ліквідатором боржника в
межах здійснення процедури ліквідації
було виявлено та включено до складу
ліквідаційної маси майно банкрута, а
саме: нежитлові приміщення 1-го поверху
№3-а, 6-6, 7-11, 13-15 в літ. А-9, загальною
площею,5 кв.м, що знаходиться за адресою:
місто Харків, АДРЕСА_1; укладено з
суб'єктом оціночної діяльності ФОП
ОСОБА_4 угоду про виконання робіт з
незалежної оцінки майна від 10.08.2010р., за
результатами якої складено висновок
про вартість майна, згідно якого
ринкова вартість майна склала 647800,00
грн. без ПДВ.

26.01.2011р. ліквідатором на адресу
Товарної біржі "Правопорядок"
направлено лист з проханням
організувати та провести аукціон по
реалізації майна, що належить фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3 та цього ж дня
між ним і біржею укладено угоду на
організацію та проведення аукціону по
продажу майна банкрута - фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

Оголошення про продаж майна банкрута -
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,
опубліковане у Всеукраїнському
інформаційному виданні
"Правопорядок-біржовий вісник" №2-2(39)
від 28.01.2011р., свідоцтво про реєстрацію
друкованого засобу масової інформації:
Серія КВ №15030-392Р від 10.04.2009р.

Відповідно до протоколу №4 проведення
аукціону від 04.03.2011р., переможцем
аукціону по лоту №1 - нежитлові
приміщення 1-го поверху №3-а, 6-6, 7-11, 13-15 в
літ. А-9, загальною площею 301,5 кв. м., що
знаходиться за адресою: місто Харків,
АДРЕСА_1, стало Приватне підприємство
"ТПО ОЛЕМ-2010".

27.04.2011р. ліквідатором до Приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_5 подано заяву (вх. №36/01-16
від 27.04.2011р.) з проханням прийняти на
депозитний рахунок нотаріуса грошову
суму у розмірі 647800,00 грн. для подальшого
розподілення на підставі відповідного
рішення суду щодо задоволення вимог
кредиторів боржника, а також погашення
усіх можливих витрат, пов'язаних із
здійсненням процедури ліквідації.

27.04.2011р. ліквідатором від Приватного
нотаріусу Харківського міського
нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_5 отримано повідомлення
вих. №01-16/70 від 27.04.2011р. про те, що
грошові кошти у розмірі 647800,00 грн.
необхідно перерахувати на депозитний
рахунок нотаріуса: НОМЕР_2 у АТ "Банк
Золоті ворота" м. Харків, МФО 351931, ЄДРПО
, отримувач ОСОБА_5, податковий
номер НОМЕР_1.

Грошові кошти, як плата за придбане
майно, перераховані покупцем -
приватним підприємством "ТПО ОЛЕМ-2010"
на депозитний рахунок нотаріуса:
НОМЕР_2 у АТ "Банк Золоті ворота" м.
Харків, МФО 351931, ЄДРПО , отримувач
ОСОБА_5, податковий номер НОМЕР_1, на
підставі платіжного доручення №9 від
27.04.2011р. з призначенням платежу: На
депозит нотаріусу згідно протоколу
аукціону №4 від 04.03.2011р., сплата за
нежитлові приміщення 1 1-го поверху №3-а,
6-6, 7-11, 13-15 в літ. А-9, загальною площею 301,5
кв. м. (АДРЕСА_1) без ПДВ.

10.05.2011р. між ліквідатором банкрута
СПДФО ОСОБА_3 та ПП "ТПО Олем 2010" за
результатами аукціону був укладений
договір купівлі-продажу нежитлових
приміщень 1-го поверху № 3-а, 6-б, 7-11, 13-15 в
літ. А-9 загальною площею 301,5 кв. м., що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. за
ціною 647800 грн. В договорі зазначено про
те, що грошові кошти за придбане майно
сплачені до укладання цього договору.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 30.05.2011р. у
справі № Б-39/24-10 визначено порядок
часткового використання грошових
коштів від продажу майна боржника. Цією
ж ухвалою зобов'язано приватного
нотаріуса ОСОБА_5 перерахувати грошові
кошти, в тому числі кошти у сумі 495806,00
грн., як часткове погашення боргу -
Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Харківської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль".

Приватним нотаріусом ОСОБА_5 згідно з
платіжним дорученням № 12 від 02.06.2011р.
перераховано грошові кошти у сумі 495806,00
грн. Публічному акціонерному
товариству "Райффайзен Банк Аваль" в
особі Харківської обласної дирекції
"Райфайзен Банк Аваль" з призначенням
платежу: "Часткове погашення боргу
згідно ухвали господарського суду
Харківської області від 30.05.2011р.".

24.10.2013р. до суду в межах розгляду справи
про банкрутство боржника №Б-39/24-10
кредитор, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль",
звернувся з заявою про витребування
майна у ПП "ТПО Олем 2010", яке було набуто
на підставі неукладеного, на думку
кредитора, договору №140-110-00/8/1355 від
10.05.2011р., та передати це майно
теперішньому ліквідатору банкрута -
арбітражному керуючому Клочко О.М..

Звертаючись до суду з заявою про
витребування майна з чужого
незаконного володіння на підставі ст.
1212 ЦК України, банк стверджує, що спірне
майно набуто на підставі неукладеного
договору, тобто, без законної підстави,
а відтак, підлягає поверненню боржнику.
Підставою неукладеності договору
апелянт зазначає порушення
п'ятиденного строку з дня затвердження
результатів аукціону, встановленого
законодавством для укладення такого
договору, відсутність у спірному
договорі відомостей щодо повних
реквізитів сторін, назви і адреси банку
а також відсутність даних про
застосування штрафних санкцій за
порушення строків оплати і можливість
розірвання договору внаслідок такої
неоплати.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від
19.11.2013р., суд першої інстанції виходив з
того, що законодавець не встановлює
можливість кредитора у процедурі
ліквідації ФОП за нормами Закону "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" в
редакції від 30.09.1999 р., звертатися з
заявами про витребування майна з
чужого незаконного володіння, набутого
на підставі неукладеного договору.
Також, суд першої інстанції зазначив,
що кредитор може захистити свої права
шляхом звернення до суду у позовному
провадженні.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши обставини даної
справи, перевіривши підстави прийняття
оскаржуваної ухвали судом першої
інстанції, судова колегія дійшла
висновку щодо необґрунтованості
висновків суду першої інстанції про
неможливість розгляду даної категорії
справ у межах процедури банкрутства,
оскільки згідно з положеннями п. 4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №10 "Про
деякі питання підвідомчості і
підсудності справ господарським
судам" від 24.10.2011р. господарський суд
вирішує у межах справи про банкрутство
спори, безпосередньо пов'язані із
здійсненням провадження в такій
справі, в тому числі про: визнання
недійсними правочинів, вчинених
керуючим санацією (ліквідатором);
визнання права власності на майно
боржника; оскарження результатів
аукціону з продажу майна боржника.

Отже, зважаючи на те, що даний спір
безпосередньо пов'язаний із
здійсненням провадження у справі про
банкрутство боржника, його слід
розглядати в межах цієї справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
підстави для скасування оскаржуваної
ухвали та задоволення вимог банку
відсутні з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 12 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.05.2011р. № 7 "Про деякі
питання практики застосування розділу
XII Господарського процесуального
кодексу України" не підлягає
скасуванню судове рішення, якщо
апеляційною інстанцією буде з'ясовано,
що його резолютивна частина є
правильною, хоча б відповідні висновки
місцевого господарського суду й не
були належним чином обґрунтовані у
мотивувальній частині рішення.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції правильно відмовлено у
задоволенні заяви банку про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, однак, підстави
для відмови у задоволенні такої заяви є
іншими - вимоги банку слід розглядати
по суті.

Розглядаючи вимоги банку по суті
заявлених вимог, колегією суддів
встановлено, що такі вимоги не
ґрунтуються ані на нормах чинного
законодавства, ані на фактичних
обставинах справи.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 41 ГПК України,
провадження у справах про банкрутство
здійснюється у порядку, передбаченому
цим кодексом, з врахуванням вимог
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", норми якого,
як спеціальні норми права, превалюють у
застосуванні над загальними нормами
Господарського процесуального кодексу
України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
ліквідація - це припинення діяльності
суб'єкта підприємницької діяльності,
визнаного господарським судом
банкрутом, з метою здійснення заходів
щодо задоволення визнаних судом вимог
кредиторів шляхом продажу його майна, а
ліквідатор - це фізична особа, яка
відповідно до рішення господарського
суду організовує здійснення
ліквідаційної процедури боржника,
визнаного банкрутом, та забезпечує
задоволення визнаних судом вимог
кредиторів у встановленому цим Законом
порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 зазначеного
Закону, ліквідатор з дня свого
призначення здійснює, зокрема, такі
повноваження: виконує функції з
управління та розпорядження майном
банкрута; здійснює інвентаризацію та
оцінку майна банкрута згідно з
законодавством; аналізує фінансове
становище банкрута; очолює
ліквідаційну комісію та формує
ліквідаційну масу; вживає заходів,
спрямованих на пошук, виявлення та
повернення майна банкрута, що
знаходиться у третіх осіб; реалізує
майно банкрута для задоволення вимог,
включених до реєстру вимог кредиторів,
у порядку, передбаченому цим Законом;
здійснює інші повноваження,
передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 26 вищевказаного
Закону, усі види майнових активів
(майно та майнові права) банкрута, які
належать йому на праві власності або
повного господарського відання на дату
відкриття ліквідаційної процедури та
виявлені в ході ліквідаційної
процедури, включаються до складу
ліквідаційної маси. Майно банкрута, що
є предметом застави, включається до
складу ліквідаційної маси, але
використовується виключно для
першочергового задоволення вимог
заставодержателя.

Отже, ліквідатор починає реалізацію
активів боржника тільки після того, як
майно буде ідентифіковано як таке, що
належить банкруту, що вимагає
наявності правовстановлюючих
документів на зазначене майно на час
включення його до ліквідаційної маси
та проведення його оцінки.

Відповідно до ч. 1, 2, 10 ст. 30 цього ж
Закону, після проведення
інвентаризації та оцінки майна
банкрута ліквідатор розпочинає продаж
майна банкрута на відкритих торгах,
якщо комітетом кредиторів не
встановлено інший порядок продажу
майна банкрута. Порядок продажу майна
банкрута, склад, умови та строки
придбання майна погоджуються з
комітетом кредиторів. Продаж майна
банкрута оформляється договорами
купівлі-продажу, які укладаються між
ліквідатором і покупцем відповідно до
законів України.

Статтею 655 та частиною 1 статті 656 ЦК
України передбачено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно зі ст. 658 ЦК України, право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 181 ГК України у разі, якщо
сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся). Якщо одна із сторін
здійснила фактичні дії щодо його
виконання, правові наслідки таких дій
визначаються нормами ЦК України.

Пунктом 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 року встановлено, що не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено (договір, який не
укладено). У зв'язку з наведеним,
господарським судам необхідно
встановлювати, чи є оспорюваний
правочин вчиненим та з якого моменту
(статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини 2 - 5,
7 статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не
вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими): відсутні передбачені
законом умови, необхідні для їх
укладення (не досягнуто згоди за всіма
істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Сама лише відсутність у
договорі тієї чи іншої істотної умови
(умов) може свідчити про його
неукладення, а не про недійсність.

Аналізуючи вищенаведені положення
чинного законодавства в сукупності з
фактичними обставинами справи, колегія
суддів встановила, що договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 10.05.2011 р., укладений між
ліквідатором боржника та Приватним
підприємством "ТПО ОЛЕМ-2010" на підставі
проведеного аукціону від 04.03.2011 р.

На час звернення скаржника до суду
даний аукціон не визнаний таким, що не
відбувся. Не встановлено будь-яких
порушень у проведенні аукціону.

Згідно з п.1.1 спірного договору
продавець, в порядку встановленому для
виконання постанови господарського
суду Харківської області від 26.07.2010р. у
справі № Б-39/24-10, передав майно у
власність покупця, а покупець, на
підставі протоколу № 4 проведення
аукціону на Товарній біржі
"Правопорядок" від 04.03.2011р., прийняв у
власність майно продавця.

П. 2.1. договору встановлено, що продаж
нежитлових приміщень на підставі
протоколу № 4 проведення аукціону на
Товарній біржі "Правопорядок" від
04.03.2011р., вчиняється за 647800,00 грн., які
отримані продавцем від покупця
безготівковим розрахунком ще до
підписання цього договору і
перераховані на депозитний рахунок
приватного нотаріуса згідно
платіжного доручення № 9 від 27.04.2011р.

Згідно з п. 2.2 договору, сторони
підтвердили факт повного розрахунку за
продані нежитлові приміщення.

Відповідно до п. 4.2 договору сторони
підтвердили, що підписуючи цей договір,
вони дійшли згоди з усіх істотних умов
договору та отримали від нотаріуса всі
роз'яснення стосовно договору, що
укладається. Жодних доповнень, змін до
викладених умов цього договору не
мають. У тексті цього договору
зафіксовані всі істотні умови стосовно
купівлі продажу вищезазначеного
нерухомого майна. Сторони домовились
рахувати, що всі інші умови не є
істотними та їх відсутність у договорі
не тягне за собою визнання цього
договору нікчемним.

У відповідності до п. 4.9 договору, він
діє з моменту його підписання та
нотаріального посвідчення до повного
його виконання сторонами.

П. 4.10 договору встановлено, що
вищевказані нежитлові приміщення
передані покупцю з моменту підписання
цього договору.

Аналізуючи вищенаведені положення
договору купівлі-продажу, колегією
суддів встановлено, що сторони
узгодили усі істотні умови даного
договору та такий договір виконано
(передано майно і сплачені грошові
кошти) ще до дати його укладання, тобто,
договір фактично відбувся, а відтак,
відсутні підстави вважати його
неукладеним.

Що ж стосується тверджень скаржника
про порушення п'ятиденного строку для
укладення договору з дня затвердження
результатів аукціону, відсутність у
спірному договорі відомостей щодо
повних реквізитів сторін, назви і
адреси банку - відповідні порушення
дійсно мають місце при укладенні
даного договору, однак, на переконливу
думку колегії суддів, такі порушення не
можуть буди підставою для тверджень
про неукладеність договору, оскільки,
як вже встановлено вище, договір є
таким, що фактично відбувся (виконаний);
щодо тверджень скаржника про
відсутність даних про застосування
штрафних санкцій за порушення строків
оплати і можливість розірвання
договору внаслідок такої неоплати -
відповідні умови у договорі дійсно
відсутні, однак, зважаючи на те, що
грошові кошти отримані ще до укладання
договору, зазначати у договорі про
застосування штрафних санкцій за
порушення строків оплати було б
безпідставно.

Окрім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що банком
заявлено вимоги про витребування майна
не на свою користь, а на користь третьої
особи, що не узгоджується з приписами
чинного законодавства, банком не
доведено свого порушеного або
оспорюваного права, за умови, що
грошові кошти від реалізації
заставного майна направлені на рахунок
банку, ухвала суд про розподіл коштів,
отриманих від реалізації майна та
експертний висновок про оцінку такого
майна є чинними.

Отже, підстави для витребування майна
на користь ліквідатора боржника у
банку відсутні.

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги не знайшли свого підтвердження
при апеляційному перегляді ухвали
господарського суду Харківської
області та спростовуються наведеними
вище висновками суду, у зв'язку з чим,
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а ухвала господарського
суду відповідає нормам матеріального
та процесуального права та скасуванню
не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 99, 101, п.1 ч.1 ст. 103, ст.ст. 105, 106 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду
Харківської області від 19.11.2013 р. у
справі № Б-39/24-10 залишити без змін.

Повний текст постанови складений
03.02.2014р.

Головуючий суддя
Шевель О. В.

Суддя
Бородіна Л.І.

Суддя
Гетьман Р. А.