ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р.
Справа № 911/4873/13

за позовом Комунального підприємства
«Фонд комунального майна»;

до Фізичної особи-підприємця Тамілка
Вадима Володимировича;

про стягнення 56 937, 86 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача : Осіпова С.В. (доручення
б/н від 31.01.2014 р.);

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Комунального підприємства
«Фонд комунального майна» до Фізичної
особи - підприємця Тамілка Вадима
Володимировича про стягнення 56937, 86 грн.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 31.12.2013 року порушено
провадження у справі № 911/4873/13 та
призначено до розгляду на 14.01.2014 року.

В судове засідання, яке відбулось 14.01.2014
року представник відповідача не
з'явився, вимоги ухвали господарського
суду Київської області
від 31.12.2013 року не виконав,
про причини неявки в судове засідання
суд не повідомив. Розгляд справи
відкладався до 28.01.2014 року.

Відповідач у судове засідання 28.01.2014
року повторно не з'явився, про причини
неявки господарський суд не повідомив,
вимоги суду не виконав, витребувані
документи та письмовий відзив на позов
не надав.

У відповідності з положеннями
постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 року № 18, місцезнаходження
юридичної особи або місце проживання
фізичної особи - підприємця
визначається на підставі відомостей,
внесених до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців (стаття 17 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»).
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Пунктом 11 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році» від 15.03.2007
р.01-8/123 передбачено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України, ухвали
суду від 31.12.2013 року та 14.01.2014 року
надсилались відповідачу
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення за адресою,
що зазначена в позовній заяві.

Оскільки про поважні причини неявки в
судове засідання відповідача суд не
повідомлений; клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідача не надходило, тому суд
вважає, що, у відповідності до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України, справа може бути розглянута за
наявними в ній матеріалами, без участі
представника відповідача, яких
достатньо для винесення рішення по
суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
закінчення розгляду справи у судовому
засіданні було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача та дослідивши надані докази,
господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Між Комунальним підприємством «Фонд
комунального майна» (позивач) та
Фізичною особою-підприємцем Тамілко
Вадимом Володимировичем (відповідач)
було укладено Договір № 103-М від 25.04.2013
року оренди нежитлового приміщення на
першому поверсі Універмагу «Мінськ»
площею 127,13 кв.м, яке належить до
комунальної власності (надалі - Договір
оренди).

На виконання умов Договору оренди
позивачем було передане відповідачу
орендоване приміщення за Актом
приймання-передачі від 01.05.2013 року,
згідно з яким орендар прийняв у
строкове платне користування
приміщення для здійснення
торгівельної діяльності
непродовольчими товарами.

Згідно з завою орендаря від 14.08.2013 року
Договір оренди було розірвано і
приміщення повернуто 30.09.2013 року за
Актом приймання-передачі.

Орендна плата визначалась на підставі
Методики розрахунку та порядку
використання плати за оренду майна
комунальної власності територіальної
громади м. Славутич.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3. Договору
оренди, оплата за перший базовий місяць
- травень 2013 року складала 4134,66 грн., +
271,68 грн., всього 4406,34 грн. з ПДВ. Кожен
наступний місяць орендна плата
коригувалась з урахуванням індексу
інфляції.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» термін договору оренди
визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч. 3. ст. 18, ч. 3. ст. 19 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» орендар
зобов'язаний вносити орендну плату
своєчасно і у повному обсязі, у строки,
що встановлені в договорі.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» та листа Міністерства економіки
та з питань європейської інтеграції
України від 29.06.2004 року № 23-23/1956
істотною умовою договору оренди є
орендна плата. За згодою сторін у
договорі оренди можуть бути
передбачені й інші умови. Одночасно,
при передачі в оренду нерухомого
державного та комунального майна
окремо укладається договір на
відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання
орендованого нерухомого майна та
надання комунальних послуг орендарю.
Цей платіж у розмір орендної плати не
входить та сплачується окремо. Типова
форма договору про компенсацію витрат
балансоутримувача з утримання
орендованого майна затверджена
наказом Фонду державного майна України
від 23.08.2000 року № 1774.

Відповідно до п. 5.1.9. Договору оренди,
відповідач зобов'язувався протягом 6
робочих днів з дати підписання
Договору оренди, на час його дії,
укласти з Орендодавцем окремий договір
про відшкодування витрат Орендодавця
на утримання орендованого майна та
його експлуатацію.

Відповідачем було укладено Договір про
відшкодування витрат орендодавця
№ 103/103-М-Е від 01.05.2013 року (далі -
Договір відшкодування), згідно з п. 2.1.
якого передбачалось, що оплата
відшкодування визначається на
підставі переліку запланованих
експлуатаційних витрат (калькуляції,
погодженої Міськвиконкомом).

Відповідно до п. 2.32 Договору
відшкодування, відшкодування витрат це
фіксована плата за місяць в сумі 1591,16
грн. (з ПДВ). Частина витрат Орендодавця
по утриманню будівлі виставлялась
Орендарю по факту наданих послуг
пропорційної до орендованої площі.

Обов'язок відповідача своєчасно та в
повному обсязі оплачувати виставлені
орендодавцем рахунки передбачено п.
3.2.2. Договору відшкодування.

Пунктами 3.5 Договору оренди та п. 2.4.
Договору відшкодування передбачено, що
платежі вносяться не пізніше
останнього числа поточного місяця.

Однак, відповідач в порушення умов
Договорів, своєчасно та в повному
обсязі не сплачував орендні платежі та
платежі на відшкодування
експлуатаційних витрат, у зв'язку з чим,
за ним утворилась заборгованість за
період з травня 2013 року по вересень 2013
року в сумі 34937,73 грн., з яких по
Договору оренди 22809,37 грн. та по
Договору відшкодування - 12128,36 грн., що
підтверджується бухгалтерською
довідкою позивача та розрахунком суми
позову, відповідачем не заперечено та
не спростовано.

Статтею 2 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
визначено, що оренда є засноване на
договорі строкове платне користування
майном, необхідним орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності. Тобто, орендар
зобов'язаний вносити орендодавцеві
платіж за користування майном. Розмір,
форма, і строки внесення орендної плати
встановлюються за згодою сторін у
договорі оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу
України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання згідно зі
ст. 611 Цивільного кодексу України
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки та відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Згідно з нормою ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Крім того, у зв'язку з порушення
відповідачем термінів сплати, позивач
просить стягнути з відповідача на
підставі п. 3.8 Договору оренди та п. 5.2.
Договору відшкодування пеню в розмірі
0,5% від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення, що за його
розрахунком складає 21645,93 грн. та 3%
річних на підставі ст. 625 Цивільного
кодексу України в сумі 354,20 грн.

Як передбачено п. 3.8. Договору оренди та
п. 5.2. Договору про відшкодування за
несвоєчасне внесення плати по
договору, Орендар сплачує
Орендодавцеві пеню в розмірі 0,5% від
суми заборгованості за кожен день
прострочення платежу включно по день
проплати. Також, сторони в Договорах
погодили, що строк нарахування пені не
обмежується шестимісячним терміном.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочення платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного
Закону.

Дослідивши наданий позивачем
розрахунок пені, судом встановлено, що
позивачем в розрахунку пені не
враховано вимоги Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
нараховано пеню, в розмірі, більшому
ніж передбачено чинним законодавством.

У зв'язку з викладеним, за правильним
розрахунком пені з відповідача
підлягає стягненню за заявлений в
позові період прострочення 1022,80 грн.
пені за Договором оренди та 536,30 грн.
пені за Договором про відшкодування, що
в сумі складає 1559,10 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму борг, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Таким чином, вимога позивача про
стягнення з відповідача 354,20 грн. 3%
річних правомірна і підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню в частині
стягнення 34937,73 грн. основного боргу,
1559,10 грн. пені та 354,20 грн. 3%річних.

Щодо вимоги позивача про розірвання
Договору оренди на підставі ч. 2 ст. 651
Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 26
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна» у зв'язку з тим,
що відповідачем порушені умови
Договору оренди, судом встановлено, що
Договір оренди розірвано за взаємною
згодою сторін, про що сам позивач
повідомив в позові та надав відповідні
докази. Таким чином, у відповідній
частині позову відсутній предмет
спору.

Як передбачено п. 11 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, зокрема, в разі
відсутності предмету спору.

Таким чином, оскільки сторони дійшли
взаємної згоди щодо розірвання
договору оренди ще 30.09.2013 року, на день
розгляду справи відсутній предмет
спору, тому відповідно до п. 11 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд припиняє
провадження у відповідній частині
позовних вимог.

Відшкодування судових витрат
відповідно до статей 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог, що складає
1113,53 грн.

Керуючись ст. ст. 33, 49, п. 11 ст. 80, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
Тамілко Вадима Володимировича (07100,
Київська обл., м. Славутич,
Ленінградський квартал, 5, кв. 58, код
) на користь Комунального
підприємства «Фонд комунального
майна» (07101, Київська обл., м. Славутич,
Центральна площа, 5, а/с 66, ) 34937,73 грн. основного боргу, 1559,10
грн. пені, 354,20 грн. 3%річних та 1113,53 грн.
витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

3. В частині розірвання Договору оренди
№ 103-М від 25.04.2013 року провадження у
справі припинити.

4. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 03.02.2014 р.

Суддя
Т.П. Карпечкін