ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року Справа № 910/16052/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий суддяКорсак
В.А.,суддіФролова Г.М., Яценко
О.В.розглянувши матеріали касаційної
скаргиПублічного акціонерного
товариства "Комерційний Банк
"Даніель"на постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
04.12.2013 рокуу справі№
910/16052/13господарського судуміста
Києваза позовомПриватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Соверен"до Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
Банк "Даніель"простягнення 54 035, 28 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:Головащенко К.Г. дов. б/н від
22.11.2013 року- відповідача:не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
"Страхова компанія "Соверен" (далі за
текстом - ПАТ "СК "Соверен") звернулось
до господарського суду міста Києва з
позовом до публічного акціонерного
товариства "Комерційний Банк "Даніель"
(далі за текстом - ПАТ "КБ "Даніель") про
стягнення 54 035, 28 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 10.10.2013 року позовні вимоги
задоволено частково: стягнуто з ПАТ "КБ
"Даніель" на користь ПАТ "СК "Соверен"
суму процентів по вкладу в розмірі 25 380,
82 грн., пеню в сумі 22 290, 34 грн.,
інфляційні втрати в сумі 512, 00 грн. та 3 %
річних в розмірі 5 794, 52 грн. В іншій
частині позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого
господарського суду, ПАТ "КБ "Даніель"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просило частково
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 10.10.2013 року та прийняти
нове рішення, яким частково
задовольнити позовні вимоги, в розмірі
21 830, 19 грн.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 04.12.2013 року у
справі № 910/16052/13 апеляційну скаргу ПАТ
"КБ "Даніель" залишено без задоволення,
а рішення господарського суду міста
Києва від 10.10.2013 року - без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими
актами, ПАТ "КБ "Даніель" звернулось до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 10.10.2013 року та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 04.12.2013 року у
справі № 910/16052/13, а матеріали справи
направити на новий розгляд до
місцевого господарського суду,
аргументуючи порушення норм права,
зокрема, ст. ст. 612, 625 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 34, 36, 43 Господарського
процесуального кодексу України.

Розпорядженням секретаря другої
судової палати Вищого господарського
суду України від 12.02.2014 року № 03-05/179 для
перегляду в касаційному порядку справи
№ 910/16052/13 у зв'язку з відпусткою судді
Ходаківської І.П., сформовано колегію
суддів у складі: головуючий - Корсак
В.А., судді Фролова Г.М., Яценко О.В.
(доповідач).

Учасників судового процесу відповідно
до статті 1114 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) належним чином
повідомлено про час і місце розгляду
касаційної скарги.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, переглянувши у
касаційному порядку рішення суду
першої інстанції та постанову
апеляційної інстанції, на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, перевіривши застосування судом
першої та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Господарськими судами попередніх
інстанцій досліджено, що 14.11.2007 року ПАТ
"СК "Соверен" (вкладник) та ПАТ "КБ
"Даніель" (банк) був укладений Договір
банківського вкладу № Н/105-Т,
відповідно до якого вкладник
зобов'язався надати банку грошові
кошти на зберігання на умовах
терміновості, платності та
зворотності, а банк взяв на себе
зобов'язання відкрити вкладний
рахунок, виплачувати проценти та
повернути вклад та нараховані на нього
проценти вкладнику.

Як вбачається з матеріалів справи та
досліджено судами, 18.01.2012 року сторони
уклали договір про внесення змін до
договору банківського вкладу
№ Н/105-Т від 14.07.2007 року, згідно п 1.1.
якого вкладник надає банку грошові
кошти на зберігання на умовах
терміновості, платності та
зворотності, а банк на умовах,
визначених цим договором, відкриває,
обслуговує та закриває вкладний
рахунок вкладнику, виплачує вкладнику
проценти і повертає вклад і нараховані
на нього проценти.

Пунктами 2.1., 3.1. Договору сторони
закріпили, що вкладник розміщує в банку
вклад у сумі 195 000, 00 грн., а дата
повернення банком вкладу 21.01.2013 року.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами досліджено, що
додатковою угодою № 68-Т від 28.03.2012 року
внесено зміни до договору та визначено
дату повернення вкладу 07.02.2013 року.

Положеннями п. 2.4. Договору сторони
погодили право вкладника поповнювати
вклад.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що станом на 07.12.2012 року на
вкладному рахунку розміщена сума у
розмірі 300 000, 00 грн., що підтверджується
випискою по особовим рахункам з 18.05.2012
року по 17.01.2013 року.

Господарськими судами встановлено, що
п. п. 2.3. та 2.3.1. Договору про внесення
змін від 18.01.2012 року сторони погодили,
що вкладник має право здійснювати
дострокове повернення вкладу.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами, що 07.12.2012 року
позивач звернувся до відповідача із
заявою вих. № 1655 від 07.12.2012 року про
дострокове повернення депозитного
вкладу в сумі 300 000, 00 грн., яку
відповідач отримав 14.12.2012, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення № 013, однак ПАТ "КБ Даніель" своїх
зобов'язань по поверненню вкладу не
виконав.

Так, відповідач надіслав позивачу лист
від 14.01.2013 № 2-07-265, в якому повідомив, що
не відмовляється від своїх зобов'язань
перед клієнтом, але через нестабільну
ситуацію на грошовому ринку України
виникла затримка виконання такого
зобов'язання.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.02.2013 року, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
13.05.2013 року, у справі № 910/1050/13 позовні
вимоги ПАТ "СК "Соверен" до ПАТ "КБ
"Даніель" задоволено: стягнуто з
відповідача на користь позивача суму
депозитного вкладу в розмірі 300 000, 00
грн.

28.05.2013 року відділом державної
виконавчої служби Печерського
районного управління юстиції у м. Києві
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження № 28157140 по
примусовому виконанню наказу
господарського суду міста Києва від
18.03.2013 року у справі № 910/1050/13.

20.08.2013 року позивач звернувся до суду з
даним позовом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, з якими
кореспондуються положення ст. 193
Господарського кодексу України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язання і одностороння зміна умов
не допускається.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 1 ст. 1058 Цивільного кодексу
України закріплено, що за договором
банківського вкладу (депозиту) одна
сторона (банк), що прийняла від другої
сторони (вкладника) або для неї грошову
суму (вклад), що надійшла,
зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1061 Цивільного
кодексу України банк виплачує
вкладникові проценти на суму вкладу в
розмірі, встановленому договором
банківського вкладу.

Згідно ч. 5 ст. 1061 Цивільного кодексу
України проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Постановою правління Національного
банку України від 03.12.2003 року № 516
затверджено Положення про порядок
здійснення банками України вкладних
(депозитних) операцій з юридичними і
фізичними особами, яким регулюється
загальний порядок залучення банками
України та філіями іноземних банків в
Україні грошових коштів (як у
національній, так і в іноземній валюті)
або банківських металів від юридичних
і фізичних осіб на їх поточні, вкладні
(депозитні) рахунки та розміщення
ощадних (депозитних) сертифікатів.

Згідно з п. 2.4. глави 2 вказаного вище
Положення за договором банківського
вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від іншої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові цю суму та проценти на неї
або дохід в іншій формі на умовах та в
порядку, установлених договором.

Положеннями п. 4.1. Договору закріплено,
що на суму вкладу, банк нараховує
прості проценти у розмірі 16 % річних.
Розрахунок суми процентів
здійснюється виходячи з фактичної
кількості днів у календарному році.

Згідно п. 4.2. Договору проценти на вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк на
вкладний рахунок, до дати, що передує
даті повернення вкладу вкладнику або
списанню з вкладного рахунку вкладника
з інших підстав.

За таких обставин, з огляду на те, що
судами встановлено той факт, що на
момент звернення з даним позовом до
суду вклад взагалі не повернуто,
висновок судів про правомірність
позовних вимог щодо нарахованих
процентів до 12.08.2013 року (дата, яка
передувала поданню позовної заяви) є
обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України у постанові
від 29.05.2013 року у справі N 6-39цс13.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновком
судів про те, що проценти на вклад
нараховуються до дня фактичного
повернення вкладу відповідачем
позивачу, а не до 07.02.2013, що є датою
повернення вкладу, яка зазначена в
Договорі, і на яку посилається
відповідач, а тому, оскільки докази
повернення відповідачем суми
банківського вкладу - відсутні,
обґрунтованим є висновок про стягнення
з відповідача суми нарахованих
процентів по вкладу в розмірі 25 380, 82
грн. за період з 01.02.2013 року по 12.08.2013
року.

Штрафними санкціями, згідно ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України,
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Так, позивачем заявлено до стягнення
пеню за період з 21.12.2012 року по 20.06.2013
року з огляду на те, що заяву про
повернення вкладу відповідач отримав
14.12.2012 року, а тому зобов'язаний був
повернути кошти позивачу не пізніше
20.12.2012, але не повернув, у зв'язку з чим
саме 21.12.2012 року є початком
прострочення.

Розмір штрафних санкцій, відповідно до
ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу
України, встановлюється законом, а в
разі, якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в передбаченому
договором розмірі.

Згідно п. 8.2. Договору у разі
несвоєчасного повернення суми вкладу
та процентів за користування депозитом
на поточний рахунок вкладника, банк
сплачує пеню від суми заборгованості
за кожний календарний день прострочки
у розмірі 0, 1% від суми заборгованості,
але не більше подвійної облікової
ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

За таких обставин, колегія суддів
Вищого господарського суду України
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, яким перевірено
розрахунок заявленої до стягнення
пені, про задоволення позовної вимоги
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача пені в сумі 22 290, 34 грн.
за період з 21.12.2012 року по 20.06.2013 року.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Колегія суддів касаційної інстанції
зазначає проценти за банківським
вкладом необхідно стягувати з банку -
боржника на користь вкладника -
кредитора за прострочений строк до дня
фактичного повернення коштів, а, також,
3 % річних та суми боргу з урахуванням
установленого індексу інфляції за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29.05.2013 року у справі N 6-39цс13.

Отже, безпідставними є доводи
скаржника стосовно періоду
нарахування пені, 3 % річних та
інфляційних нарахувань з 07.02.2013 від
дати, вказаної в Договорі, коли мав бути
повернутий банківський вклад.

Крім того, судами досліджено
обґрунтованість позовних вимог щодо
інфляційних втрат, які відповідають
встановленим індексам споживчих цін за
період, заявлений позивачем (21.12.2012 року
- 12.08.2013 року), а тому доводи скаржника
про відсутність інфляційних втрат - є
безпідставними.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновком
судів щодо вірного визначення періоду
стягнення з 21.12.2012 року по 12.08.2013 року, у
зв'язку з чим судами правомірно
задоволено вимоги про стягнення
інфляційних втрат в сумі 512, 00 грн. та 3 %
річних в розмірі 5 794, 52 грн.

Згідно ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Всі інші доводи скаржника не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанцій та зводяться до
переоцінки доказів, яким вже було
надано оцінку судами попередніх
інстанцій.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції приходить до висновку, що під
час розгляду справи місцевим та
апеляційним господарськими судами
фактичні обставини справи встановлено
на основі повного, всебічного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів, господарськими судами вірно
застосовані норми права, а доводи
скаржника не спростовують законності
прийнятих у справі судових актів.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без
змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що
рішення місцевого та постанова
апеляційного господарських судів
прийняті з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права,
з'ясуванням всіх обставин, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Таким чином, колегія суддів Вищого
господарського суду України
погоджується з висновками місцевого та
апеляційного господарських судів, які
відповідають матеріалам справи та
чинному законодавству, у зв'язку з чим
підстав для скасування чи зміни
оскаржуваних судових актів не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Комерційний
Банк "Даніель" на постанову Київського
апеляційного господарського суду від
04.12.2013 року у справі № 910/16052/13 залишити
без задоволення.

2. Постанову Київського
апеляційного господарського суду від
04.12.2013 року у справі № 910/16052/13 залишити
без змін.

Головуючий суддяВ.А. Корсак СуддіГ.М.
Фролова О.В. Яценко