ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 лютого 2014 р. Справа №
903/1468/13

за позовом Приватного підприємства
"Айслаг"

до відповідача Державного
підприємства "Волиньторф"

про стягнення 571 331,88грн.

Суддя Сур'як О.Г.

Представники :

від позивача: Процик В.І.-представник за
довіреністю №77 від 18.11.2013р.

від відповідача: Дуда Л.М. - представник
за довіреністю №1083 від 23.08.2013р.

Сторонам роз'яснено права та обов'язки,
передбачені ст.22 ГПК України.

Заяви про відвід судді та фіксацію
судового процесу технічними засобами
не поступило.

В судовому засіданні 27.01.2014р. за згодою
представників сторін відповідно до
ст.77 ГПК України була оголошена перерва
до 03.02.2014р. для надання додаткових
пояснень та доказів по справі.

В судовому засіданні відповідно до ст.85
ГПК України оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Суть спору: ПП "Айслаг" звернулося до
суду з позовом до ДП "Волиньторф" про
стягнення 571331,88грн заборгованості по
оплаті за користування товарним
кредитом згідно договору поставки №445
від 05.10.2012р.

Обгрунтовуючи позовні вимоги,
позивач зазначає, що між ПП "Айслаг" і ДП
"Волиньторф" було укладено договір
поставки №445 від 05.10.2012р., згідно з яким
позивач зобов'язується поставити та
передати або передати зі свого складу у
власність відповідачеві
товар-нафтопродукти в асортименті, а
відповідач має право здійснити пону
або часткову оплату вартості
отриманого товару протягом 30
календарних днів, або, у випадку не
оплати відвантаженої партії товару в
строки передбачені п.5.1.договору,
Постачальник має право рахувати, а
покупець дає згоду на те, щоб
неоплачений товар, рахувався
поставленим на умовах товарного
кредиту, терміном на 60 днів, починаючи з
дня після відвантаження товару з
нарахуванням покупцю 1% за кожен день
використання товарного кредиту.

03.07.2013р. позивач звернувся до
відповідача з листом-вимогою щодо
сплати боргу. На момент подання позову,
відповідач борг не оплатив, тим самим
прострочив виконання зобов'язання.
Заборгованість по оплаті за
користування товарним кредитом
становить 571331,88грн.

В судовому засіданні 27.01.2014р.
представник відповідача подав
клопотання від 23.01.2014р. про зупинення
провадження у справі, в якому зазначив,
що ухвалою господарського суду
Волинської області від 21.01.2014р. по праві
№903/45/14 відкрите провадження по справі
за позовом ДП «Волиньторф» до ПП
«Айслаг» про визнання договору
поставки нафтопродуктів №445 від
05.10.2012р. недійсним, у зв'язку з тим, що
ДП "Волиньторф" в межах Волинської
області діє зі структурними ознаками
монопольного (домінуючого) становища і
не зважаючи на це договір поставки було
укладено без застосування процедури
закупівлі товарів за державні або
власні кошти, посилаючись на Закони
України "Про здійснення державних
закупівель", "Про особливості
закупівель в окремих сферах
господарської діяльності", ст.ст. 203, 215,
216 Цивільного кодексу України. Оскільки
рішення по справі №903/45/14 прямо впливає
на права та обов'язки сторін, так як
предметом спору є один договір
поставки, відповідач вважає, що рішення
з даної справи може бути прийнято лише
після рішення про визнання договору
поставки нафтопродуктів недійсним.

Розглянувши клопотання про
зупинення провадження у справі,
заслухавши доводи представника
відповідача щодо зупинення
провадження у справі, суд дійшов
висновку про відхилення даного
клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.79 ГПК України
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.

При цьому пов'язаною з даною справою є
така інша справа, у якій інший суд
встановлює обставини, що впливають чи
можуть вплинути на подання і оцінку
доказів у даній справі; в тому числі
йдеться про факти, які мають
преюдиціальне значення.

Під неможливістю розгляду даної справи
слід розуміти неможливість для даного
господарського суду самостійно
встановити обставини, які
встановлюються іншим судом в іншій
справі, - у зв'язку з непідвідомчістю
або непідсудністю іншої справи даному
господарському суду, одночасністю
розгляду двох пов'язаних між собою
справ різними судами або з інших
причин. (п.3.16 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18
від 26.12.2011р.).

Враховуючи вищезазначене, суд не
вбачає неможливості розгляду даної
справи через розгляд справи за позовом
ДП «Волиньторф» до ПП «Айслаг» про
визнання договору поставки №445 від
05.10.2012р. недійсним, оскільки, в даному
випадку, суд може самостійно надати
правову оцінку договору та встановити
обставини, що мають значення для
повного всебічного та об'єктивного
розгляду справи.

03.02.2014р. представник відповідача подав
пояснення по справі, в яких зазначає, що
позовні вимоги ПП «Айслаг» є
безпідставними і необґрунтованими з
огляду на наступне.

В зв'язку з наявністю заборгованості за
поставлений товар та фінансовою
неплатоспроможністю підприємства
сплатити заборгованість в повному
об'ємі, після отримання листа-вимоги
позивача щодо сплати заборгованості, 12
серпня 2013 року між позивачем та
відповідачем була укладена Угода про
погашення боргу, який виник при
виконанні Договору поставки № 445 від
05.10.2012 року. Пунктом 1.2. даної Угоди
передбачено графік, яким ДП
«Волиньторф» встановлено нові терміни
сплати існуючої заборгованості.
Розділом 3 даної Угоди встановлено
правові наслідки невиконання умов
даного правочину, зокрема
відповідальність боржника у випадку
прострочення по сплаті заборгованості
згідно з графіком. Пунктом 2.3. Угоди
передбачено, що після виконання
боржником умов даної угоди Кредитор не
матиме претензій до останнього по
виконанню умов договору № 445 від 05.10.2012
року.

Враховуючи зазначене, сторони
припинили дію Договору поставки № 445
від 05.10.2012 року за взаємною згодою
сторін. Після укладення Угоди про
погашення боргу між ПП «Айслаг» та ДП
«Волиньторф» припинилися будь-які
взаємні відносини по поставці
нафтопродуктів. З 12.08.2013 року
підприємство «Волиньторф» здійснює
закупівлю нафтопродуктів за іншою
цивільно-правовою угодою, укладеною з
іншим суб'єктом господарювання на
більш вигідних умовах. Зобов'язання в
частині здійснення оплати за
нафтопродукти перед ПП «Айслаг»
підприємство «Волиньторф» виконує,
виходячи зі змісту Угоди про погашення
боргу від 12.08.2013 року.

Згідно з ст. 604 ЦК України зобов'язання
припиняються за домовленістю сторін.

Одним з різновидів домовленості
сторін, як підставою припинення
зобов'язання є новація зобов'язання -
заміна первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами (ч. 2
ст. 604 ЦК України)

З припиненням первісного зобов'язання
пов'язано правило про те, що новація
припиняє і дію додаткових зобов'язань
щодо нього (ч. 4 ст. 604 ЦК України).

Таким чином, посилання позивача як на
підставу для задоволення позовних
вимог, на існування між позивачем та
відповідачем правовідносин за
договором поставки № 445 від 05.10.2012 року
є безпідставними та необгрунтованими,
оскільки, зобов'язання, які існували у
відповідача за даним договором
припинилися на дату укладення між
сторонами Угоди про погашення боргу, а
саме - з моменту підписання Угоди про
погашення боргу від 12.08.2013 року
відбулася новація основного
зобов'язання, припинилось первісне
зобов'язання боржника щодо сплати суми
боргу в терміни та на умовах Договору
поставки № 445 від 05.10.2012 року, а, відтак,
відсутні правові підстави для
нарахування позивачем відсотків за
користування товарним кредитом,
передбаченого п. 5.2 зазначеного
Договору.

Враховуючи викладене та беручи до
уваги, що предметом позову є стягнення
відсотків за користування товарним
кредитом, передбаченим Договором, який
припинив свою дію у зв'язку з новацією,
а зобов'язання по сплаті
заборгованості змінені умовами Угоди
про погашення боргу, просив відмовити в
задоволенні позовних вимог ПП «Айслаг»
до ДП «Волиньторф» про стягнення 571 331,88
грн. відсотків за користування
товарним кредитом.

Дослідивши матеріали справи та
подані докази, оцінивши їх в
сукупності, заслухавши пояснення
представників сторін, господарський
суд встановив наступне.

5 жовтня 2012 року між позивачем - ПП
"Айслаг" (Постачальник) та відповідачем
- ДП «Волиньторф» (Покупець) укладений
договір поставки № 445.

Відповідно до п. п. 1.1, 2.2, 5.1 договору
позивач зобов'язався поставити та
передати або передати зі свого складу
відповідачу у власність нафтопродукти
в асортименті, кількості за ціною, що
зазначені в накладних, які
підписуються представниками сторін
договору, а відповідач зобов'язується
прийняти та оплатити товар на умовах
даного договору. Загальна кількість
товару, асортимент і ціна товару
погоджується сторонами при формуванні
замовлення та визначаються в
накладних, які підписуються сторонами.
Відповідач має право здійснити повну
або часткову оплату отриманого товару
на розрахунковий рахунок позивача
протягом тридцяти календарних днів з
дня відвантаження, зазначеного в
накладних.

На виконання умов договору позивач
поставив та передав відповідачу
дизпаливо на загальну суму 2535734,08грн,
що підтверджується накладними на
відвантаження палива за період 15.10.2010р.
- 26.04.2013р.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується довіреностями ДП
«Волиньторф», що містяться в
матеріалах справи.

Взяті на себе зобов'язання позивачем
виконані належним чином та у повному
обсязі. Претензій з боку відповідача
щодо кількості чи якості продукції не
поступало.

Між тим, відповідачем зобов'язання по
оплаті поставленого товару виконані
частково, з порушенням строків оплати.

Пунктами 5.2. та 5.3 даного договору
встановлено, що у випадку не оплати
Покупцем відвантаженої партії товару в
строки вказані в п.5.1 даного Договору,
Постачальник має право рахувати, а
Покупець дає згоду на те, щоб
неоплачений товар рахувався
поставленим на умовах товарного
кредиту, терміном на 60 календарних
днів, починаючи з дня відвантаження
товару, з нарахуванням Покупцю 1% за
кожен день використання товарного
кредиту. Покупець зобовязується
оплатити товар, поставлений на умовах
товарного кредиту і сплатити відсотки
за його використання. Під наданням
Покупцем згоди на те, щоб неоплачений
товар рахувався поставленим на умовах
товарного кредиту розуміється
підписання даного договору. Покупець
зобов'язаний оплатити суму товарного
кредиту на 61 день від дати
відвантаження вказаної в накладній, а
відсотки за його використання
протягом 7 календарних днів з моменту
отримання вимоги від Постачальника про
оплату.

Відповідач оплатив поставлений товар в
період з 15.10.2012р. по 19.03.2013р. у
відповідності до п.5.1 договору. Товар,
що поставлявся з 19.03.2013р. поставлявся
на умовах товарного кредиту у
відповідності до п.5.2 договору, що
підтверджується платіжними
дорученнями на оплату за період з
30.10.2012р. по 29.11.2013р., які містяться в
матеріалах справи.

Загальна сума оплати відповідачем
отриманого товару становить 2344081,56грн.

Відповідач жодного разу не провів
оплату за користування товарним
кредитом, заборгованість по оплаті за
користування товарним кредитом
складає 571331,88грн.

03.07.2013 р. позивач звернувся до
відповідача з листом-вимогою № 01-03/252
щодо сплати боргу, яка останнім
повністю виконана не була.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

У відповідності до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 173 Господарського кодексу
України та ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1, 7 ст.193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язань -відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язання не
допускається.

Відповідно до ст.599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Статтею 712 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.1057 ЦК України договором,
виконання якого пов'язане з переданням
у власність другій стороні грошових
коштів або речей, які визначаються
родовими ознаками, може передбачатися
надання кредиту як авансу, попередньої
оплати, відстрочення або розстрочення
оплати товарів, робіт або послуг
(комерційний кредит), якщо інше не
встановлено законом.

Пункт 14.1.245 статті 14 ПК України
констатує, що товарний кредит - товари
(роботи, послуги), що передаються
резидентом або нерезидентом у
власність юридичних чи фізичних осіб
на умовах договору, що передбачає
відстрочення остаточних розрахунків
на визначений строк та під процент.
Товарний кредит передбачає передачу
права власності на товари (роботи,
послуги) покупцеві (замовникові) у
момент підписання договору або в
момент фізичного отримання товарів
(робіт, послуг) таким покупцем
(замовником), незалежно від часу
погашення заборгованості.

Підписавши договір поставки позивач та
відповідач домовились, що останній має
право здійснити оплату отриманого
товару протягом 30 календарних днів, або
неоплачений товар рахується
поставленим на умовах товарного
кредиту зі сплатою два відсотка за
кожен день його використання.

Даний договір надає право вибору
відповідачу: оплатити поставлений
товар протягом 30 календарних днів або
скористатись товарним кредитом і
оплатити суму товарного кредиту і
відсотків за його використання на 61-й
день від дати відвантаження вказаної в
накладній. В даному випадку відповідач
користувався товарним кредитом, що
стверджується платіжними дорученнями
наявними в матеріалах справи.

Право господарюючого суб'єкта
кредитувати інших за рахунок власного
майна випливає з його повноважень
власника, які встановлені
Господарським Кодексом України (ст.5,
ст.6, ст.67 ГК України).

Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України сторони
договору на власний розсуд визначають
його зміст і формують його конкретні
умови

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Сторони
мають право укласти договір, в якому
містяться елементи різних договорів
(змішаний договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору (ч.1 та 2 ст. 628 ЦК
України).

На день розгляду спору відповідачем не
доведено належними та допустимими
доказами, що товар оплачений в строки,
передбачені договором поставки.

Згідно розрахунку позивача
заборгованість по сплаті відсотків за
користування товарним кредитом за
кожен день його використання становить
571331,88грн.

На підставі аналізу положень
Цивільного кодексу України, суд також
дійшов до висновку, що передбачені
договором проценти є саме процентами
за користування товарним кредитом
відповідно до частини п'ятої статті 694
ЦК України та стягуються незалежно від
наявності вини боржника. Зазначені
проценти за своєю правовою природою є
боргом, тому зменшення їх розміру
неможливе.

Вказана позиція щодо правової
природи відсотків за користування
товарним кредитом викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 25.09.2012 № 32/5005/3471/2012;
постанові Рівненського апеляційного
господарського суду від 10.12.2013р.
№918/1443/13.

Щодо твердження відповідача про
недійсність договору поставки №445 від
05.10.2012р. суд зазначає наступне.

Згідно п.3 та 4 ст.1 Закону України "Про
здійснення державних закупівель"
державна закупівля (далі - закупівля) -
придбання замовником товарів, робіт і
послуг за державні кошти у порядку,
встановленому цим Законом; державні
кошти - кошти Державного бюджету
України, бюджету Автономної Республіки
Крим та місцевих бюджетів, кошти
Національного банку України, державних
цільових фондів, Пенсійного фонду
України, кошти загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
кошти загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
випадок безробіття, кошти
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням, кошти, передбачені Законом
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
кошти установ чи організацій,
утворених у встановленому порядку
державними органами, органами влади
Автономної Республіки Крим, місцевими
державними адміністраціями чи
органами місцевого самоврядування,
кошти державних та місцевих фондів,
кошти державного оборонного
замовлення, кошти державного
замовлення для задоволення
пріоритетних державних потреб, кошти
державного матеріального резерву,
кошти Аграрного фонду, кошти Фонду
соціального захисту інвалідів, кошти,
які надаються замовникам під гарантії
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим
та органів місцевого самоврядування за
кредитами, позиками, які надаються
іноземними державами, банками,
міжнародними фінансовими
організаціями або на умовах
співфінансування разом з іноземними
державами, банками, міжнародними
фінансовими організаціями.

З аналізу даної статті та ст.ст. 1, 2
Закону України "Про особливості
закупівель в окремих сферах
господарської діяльності", ст.5 Закону
України "Про природні монополії",
випливає, що ДП "Волиньторф" в жодній із
перерахованих сфер діяльності не
здійснює.

Як вбачається із листа Волинського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України
№21/1.27-151 від 23.01.2014р., наданого на запит
ПП «Айслаг», зайняття ДП "Волиньторф"
монопольного (домінуючого) становища
на ринку роздрібної реалізації
торф'яної продукції за даними 2012 року
та І півріччя 2013 року не може свідчити
про віднесення вказаного суб'єкта до
переліку природних монополій. Станом
на 23.01.2014р. інформація про включення ДП
"Волиньторф" до Зведеного переліку
природних монополій на офіційному
сайті Антимонопольного комітету
України відсутня.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Отже, посилання відповідача на
недійсність договору поставки №445 від
05.10.2012р. в зв'язку з належністю ДП
«Волиньторф» до природних монополій, є
безпідставним та необгрунтованим.

Крім того, відповідач стверджує,
що сторони припинили дію договору
поставки № 445 від 05.10.2012 року за
взаємною згодою сторін, уклавши 12.08.2013р.
угоду про погашення боргу, посилаючись
на те, що відбулася новація основного
зобов'язання згідно ст.604 ЦК України.

У відповідності до частин 1, 2 та 4 ст.604
ЦК України зобов'язання припиняється
за домовленістю сторін. Зобов'язання
припиняється за домовленістю сторін
про заміну первісного зобов'язання
новим зобов'язанням між тими ж
сторонами (новація). Новація припиняє
додаткові зобов'язання, пов'язані з
первісним зобов'язанням, якщо інше не
встановлено договором.

Новація - це угода про заміну
первісного зобов'язання іншим між тими
ж сторонами. Новацію характеризують
наступні ознаки: наявність взаємної
згоди сторін щодо припинення дії
попереднього зобов'язання та щодо умов
нового зобов'язання; наявність умови
про припинення попереднього
зобов'язання; припинення всіх
додаткових зобов'язань; виникнення між
тими ж особами нового зобов'язання, яке,
як правило, містить умову про інший
предмет чи спосіб виконання.

Згідно угоди про погашення боргу від
12.08.2013р. сторони погодили, що Боржник
(відповідач) визнає і підтверджує свій
борг, що виник при виконанні договору
поставки №445 від 05.10.2012р. на користь
Кредитора (позивача) станом на день
укладення цієї угоди на загальну суму
672589,96грн. Сторони домовились, що борг
буде погашатись помісячно частинами по
168147,49грн. згідно графіка до 31.08.2013р.

Тобто угодою про погашення боргу
сторони не припинили дію попереднього
зобов'язання (договір поставки №445 від
05.10.2012р.), а лише узгодили порядок
погашення відповідачем вже існуючої
заборгованості, що не може вважатися
новацією.

Як вбачається із п.2.3 даної угоди
Кредитор після виконання Боржником
умов даної угоди не матиме претензій до
останнього по виконанню умов договору
№445 від 05.10.2012р. Проте, на
день розгляду справи відповідачем не
виконано умови угоди від 12.08.2013р. про
погашення боргу згідно графіка, що в
свою чергу дає право позивачу
звернутися до відповідача з вимогою
щодо виконання умов договору №445 від
05.10.2012р.

Крім цього, плата за користування
товарним кредитом нарахована
відповідачу за період, що передує
укладенню угоди про погашення боргу
від 12.08.2013р.

На день розгляду спору заборгованість
відповідача по оплаті за користування
товарним кредитом згідно договору
поставки №445 від 05.10.2012р. становить
571331,88грн., не погашена, підтверджена
матеріалами справи та підлягає до
стягнення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір по справі підлягає відшкодуванню
позивачу за рахунок відповідача.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 11, 509, 599, 626, 627, 628, 629, 712,
1057 ЦК України, ст.ст. 173, 193 ГК України
ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський
суд, -

вирішив:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Державного
підприємства "Волиньторф" (44614,
Волинська область, Маневицький район,
с.Прилісне, ) на користь
Приватного підприємства "Айслаг"(43021,
Волинська обл., м. Луцьк, вул.
Стрілецька, 4 ) 571
331грн.88коп. заборгованості та 11
426грн.64коп. витрат по сплаті судового
збору.

Повний текст рішення складено

10.02.14

Суддя
О. Г. Сур'як