ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 р.
Справа № 917/2459/13

За позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Приватного акціонерного товариства
"Райз-Максимко", 37240, Полтавська область,
Лохвицький район, м. Червонозаводське,
вул. Матросова, 10

про стягнення 66659,52 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: Гузій С.М.

В судовому засіданні 21.01.2014 року після
виходу з нарадчої кімнати на підставі
ст. 85 ГПК України судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Суть справи: розглядається позовна
заява про стягнення 66659,52 грн.
заборгованості за договором про
надання послуг № БВП-1 від 25.04.2013 року, в
т.ч. 32729,20 грн. основного боргу, 2346,64 грн.
пені та 31583,68 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Представник відповідача в судовому
засіданні та наданому до суду відзиві
на позовну заяву №21/01-14 від 21.01.2014 року
(а.с. 27-28) проти задоволення позову
заперечує частково, визнаючи позовні
вимоги в частині стягнення суми
основної заборгованості та пені, а
також зазначає, що суму основного боргу
погашено відповідачем в повному обсязі
після звернення з позовом до суду.
Позовні вимоги про стягнення процентів
за користування чужими грошовими
коштами відповідач не визнає та вважає,
що дані вимоги є фактично тотожними
вимогам про стягнення пені.

Від представника позивача до суду
надійшла заява № 21/01/14 від 20.01.2014 року
(а.с. 38) про уточнення позовних вимог,
відповідно до якої позивач просить
стягнути з відповідача лише проценти
за користування чужими грошовими
коштами в розмірі 31583,68 грн.

Таким чином, дана заява за своєю
правовою природою є заявою про
часткову відмову від позову, оскільки
замість первісно заявлених позовних
вимог про стягнення основного боргу,
пені та процентів за користування
чужими грошовими коштами містить лише
останню вимогу.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, суд
встановив:

Між Фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_1 (позивач, виконавець) та
Приватним акціонерним товариством
"Райз-Максимко" (відповідач, замовник)
було укладено договір про надання
послуг за № БВП-1 від 25.04.2013 року (а.с.
15-16), відповідно до якого виконавець
зобов'язався за замовленням замовника
виконати роботи по обробці грунту
(культивації) трактором JOHN DEERE та
культиватором КПС-12ПМ на площах,
наданих замовником (250,00 га), в порядку і
на умовах, передбачених даним
договором, а замовник - прийняти
виконані роботи шляхом складання
відповідного акта та оплатити їх (п. 1.1.,
пп. 2.1.8., 3.1.1. договору).

Згідно п. 6.1. договору про надання
послуг за № БВП-1 від 25.04.2013 року (далі -
договір) даний договір набирає
чинності з моменту підписання його
сторонами та діє до 31.12.2013 року, а в
частині розрахунків - до повного
виконання.

У відповідності до пп. 3.1.1. договору
ціна робіт по культивації, виконаних
виконавцем, складає 140,00 грн./га з
урахуванням ПДВ.

Відповідно до пп. 3.1.3. договору загальна
вартість договору визначається актами
приймання-передачі робіт, складеними
та підписаними обома сторонами.

На підставі вищевказаного договору
позивачем були виконані обумовлені цим
договором роботи по культивації грунту
на загальну суму 32729,20 грн. (площа
земельної ділянки - 233,78 га), про що
свідчить надана до справи копія акта
приймання-передачі №1 від 28.04.2013 року
(а.с. 17).

Згідно пп. 3.1.2. договору розрахунок за
виконані роботи замовник проводить
відповідно до актів приймання-передачі
виконаних робіт не пізніше 20 днів після
їх складення.

Разом із тим, в порушення взятих на себе
за договором зобов'язань відповідач у
передбачені цим договором строки
виконані позивачем роботи не оплатив.

25.09.2013 року, про що свідчать надані до
матеріалів справи фіскальний чек, а
також копії опису вкладення та
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 22-24), позивач
звернувся до відповідача з вимогою за
№ 25/09/13 (а.с. 21) про погашення
заборгованості в сумі 32729,20 грн., яка
була залишена останнім без реагування.

За таких обставин позивач прохав
стягнути з відповідача заборгованість
за виконані відповідно до договору
роботи в розмірі 32729,20 грн., а також
нараховані на неї пеню в розмірі 2346,64
грн. та проценти за користування чужими
грошовими коштами в розмірі 31583,68 грн.

Як вже зазначалось, під час розгляду
справи від позивача до суду надійшла
заява № 21/01/14 від 20.01.2014 року про
уточнення позовних вимог, згідно якої
позивач просить суд стягнути з
відповідача лише проценти за
користування чужими грошовими коштами
в розмірі 31583,68 грн. Дана заява була
розцінена судом як заява про відмову
від позову в частині стягнення
основного боргу та пені.

У відповідності до ч. 4 ст. 22 ГПК України
позивач має право до прийняття рішення
по справі відмовитись від позову.

За змістом ст. 78 ГПК України відмова
позивача від позову викладається в
адресованій суду письмовій заяві,
підписаній позивачем, що долучається
до справи. До прийняття відмови
позивача від позову господарський суд
роз'яснює позивачу наслідки даної
процесуальної дії та перевіряє
наявність повноважень на її вчинення у
представника позивача. Про прийняття
відмови позивача від позову
господарський суд виносить ухвалу,
якою одночасно припиняє провадження у
справі.

Судом роз'яснено представнику позивача
наслідки відповідної процесуальної
дії та встановлено, що заява № 21/01/14 від
20.01.2014 року підписана позивачем
особисто.

З урахуванням викладеного, а також
приймаючи до уваги, що дії позивача
стосовно часткової відмови від позову
не суперечать чинному законодавству
України та не порушують чиїх-небудь
прав і охоронюваних законом інтересів,
суд приймає часткову відмову позивача
від позову, внаслідок чого провадження
у справі в частині стягнення основного
боргу та пені підлягає припиненню на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо позовних вимог про стягнення
процентів за користування чужими
грошовими коштами в розмірі 31583,68 грн.
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174
ГК України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші угоди (правочини),
передбачені законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст. ст. 509, 510 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості. Сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК
України та ст. 193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином, в установлений строк,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, одностороння відмова
від виконання зобов'язання не
допускається, крім передбачених
законом випадків.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 610-612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. У разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Наданими до справи доказами
підтверджуються факт існування між
сторонами правовідносин щодо
виконання обумовлених договором робіт,
обсяги і вартість виконаних позивачем
згідно договору робіт, а також факт
прострочення виконання відповідачем
грошових зобов'язань на суму 32729,20 грн.
Вказані обставини у наданому до суду
відзиві на позовну заяву відповідачем
також не заперечуються.

Відповідно до п. 4.2. договору виконавець
вправі вимагати від замовника, а
замовник повинен виплатити проценти за
користування чужими грошовими коштами
з дня, коли послуги мають бути оплачені
замовником, до дня повної оплати
послуг.

Згідно ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір
процентів за користування чужими
грошовими коштами встановлюється
договором, законом або іншим актом
цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту п. 4.2. спірного
договору, сторонами погоджено, що
розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами становить 0,5%
від невиплаченої вартості послуг по
акту приймання-передачі виконаних
робіт. При цьому проценти у
вищевказаному розмірі сплачуються за
кожний календарний день, відколи
послуги мали бути оплачені замовником
до дня їх повної оплати.

У відповідності до наявного в
матеріалах справи розрахунку (а.с. 19)
проценти за користування чужими
грошовими коштами в сумі 31583,68 грн.
розраховані позивачем за період з
19.05.2013 року по 27.11.2013 року (193 дні).
Погашення заборгованості в сумі 32729,20
грн. здійснене відповідачем 19.12.2013 року,
що підтверджується копією банківської
виписки по рахунку (а.с. 29-31).

З урахуванням наведеного суд,
перевіривши правильність нарахування
позивачем процентів за користування
чужими грошовими коштами, дійшов
висновку про те, що позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Клопотання про витребування
додаткових доказів по справі в порядку
ст. 38 ГПК України від сторін не
надходили.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції
України та ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Сторони
вільні у наданні до суду своїх доказів
та у доведенні перед судом їх
переконливості.

Таким чином, господарський суд,
застосовуючи основні конституційні
засади судочинства, принцип
верховенства права, виходячи з
фактичних обставин справи, з'ясування
природи дійсних правовідносин між
сторонами у спорі та чинного
законодавства України, яке повинно
застосовуватися до них при вирішенні
спорів, дійшов висновку про часткове
задоволення позову.

Судові витрати у відповідності до ст. 49
ГПК України з урахуванням положень п.
5.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від
21.02.2013 року "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу" покладаються
на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 32-34, 43, 49, 78, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85
ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Райз-Максимко" (37240,
Полтавська область, Лохвицький район,
м. Червонозаводське, вул. Матросова, 10,
) на користь Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 31583,68
грн. процентів за користування чужими
грошовими коштами та 1720,50 грн. судового
збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

3. В частині стягнення 32729,20 грн.
основної заборгованості та 2346,64 грн.
пені провадження у справі припинити.

Повне рішення складено 27.01.2014 року.

Суддя
Гетя Н.Г.