ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2014 р.
Справа № 914/4773/13

За позовом: Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Львові, м.
Львів,

до відповідача: Львівської обласної
державної телерадіокомпанії, м. Львів,

про відшкодування 6' 103,24 грн. в порядку
зворотної вимоги.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Квик Т.

Представники:

від позивача: Вітко І.Б.

від відповідача: Рудницька М.В.

На розгляд господарського суду
Львівської області Відділенням
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Львові подано
позов до Львівської обласної державної
телерадіокомпанії про відшкодування 6'
103,24 грн. в порядку зворотної вимоги.

Ухвалою суду від 24.12.2013р. порушено
провадження у справі, яку призначено до
розгляду на 21.01.2014р. 21.01.2014р. розгляд
справи відкладався на 11.02.2014р.

У судовому засіданні 11.02.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві, просив суд позов
задоволити та стягнути з відповідача
відшкодування 6' 103,24 грн. в порядку
зворотної вимоги. Зокрема, пояснив, що
позивач здійснив страхові виплати
потерпілій від нещасного випадку Клим
Н.Ф. Оскільки шкода, заподіяна
потерпілій особі, завдана внаслідок
керування транспортним засобом, який
належав відповідачу, тому відповідач
повинен відшкодувати такі витрати
Фонду в порядку зворотної вимоги.

Представник відповідача у судовому
засіданні 11.02.2014р. проти позову
заперечив з підстав, викладених у
відзиві на позовну заяву, просив у
задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, повно, всебічно і об'єктивно
з'ясувавши усі обставини справи в їх
сукупності, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, судом
встановлено таке.

13.09.2001р. водій автомобіля «УАЗ-469Б»,
д.н.з. 12-20 ЛВА, що належав Львівській
обласній державній телерадіокомпанії,
Цьох О.М., порушивши вимоги п. 4.1р.1 п.2.8(б)
р.2, п.12.1, р. 12 Правил дорожнього руху
України, здійснив наїзд на працівницю
ВАТ «Алмаз інструмент» Клим Н.Ф. під час
виконання нею трудових обов'язків.
Остання внаслідок наїзду отримала
тілесні ушкодження середньої тяжкості.

15.09.2001р. було складено Акт №1 про
нещасний випадок.

Вироком Шевченківського районного
суду м.Львова від 18.12.2001р. у справі №1-707
Цьох О.М. визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК
України. Так у вироку зазначено, що
13.09.2001 р. о 6 год. 50 хв. Цьох О.М., керуючи
транспортним засобом марки УАЗ-469Б
д.н.з. 12-20 ЛВА, який належить Львівській
обласній державній телерадіокомпанії,
в м.Львові по вул. Промисловій, порушив
вимоги п. 4.1р.1, п.2.8(б) р.2, п.12.1 р. 12 Правил
дорожнього руху України. Зокрема, Цьох
О.М., керуючи автомобілем у стані
стомлення, під час руху проявив
неуважність до дорожньої обстановки та
її змін, обрав швидкість руху без
врахування цієї обстановки, внаслідок
чого не справився з керуванням
автомобілем, виїхав на тротуар з правої
сторони по ходу його руху, наїхав на
паркан, після чого здійснив наїзд на
потерпілу Клим Н.Ф., внаслідок чого
потерпіла отримала середньої тяжкості
тілесні ушкодження.

У виписці з акту огляду у МСЕК серії
ЛВА-2 №012486 про результати визначення
ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках зазначено,
що втрата працездатності Клим Н.Ф.
становить 50% і їй встановлена 3 група
інвалідності.

Потерпіла Клим Н.Ф. звернулася до
відділення виконавчої дирекції зі
заявою від 21.06.2002 р. про призначення
страхових виплат у зв'язку з нещасним
випадком на виробництві.

Постановами виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Львові Клим
Н.Ф. призначалися відповідні страхові
виплати.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

08.02.2014р. відповідач через канцелярію
суду подав клопотання про залучення до
участі у справі страхової організації,
яка застрахувала цивільну
відповідальність власника
транспортного засобу. Однак,
відповідач не обґрунтував
необхідність такого залучення, не
зазначив у якості якого суб'єкта
господарського судочинства необхідно
залучити таку організацію та її
реквізитів. Тому суд вважає дане
клопотання необґрунтованим та таким,
що не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Принципи та загальні правові,
фінансові та організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян в
Україні регулюються Основами
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Відповідно до ст.4 цього закону
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності є одним із видів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Суб'єктами загальнообов'язкового
державного соціального страхування є
застраховані громадяни, а в окремих
випадках - члени їх сімей та інші особи,
страхувальники і страховики.
Застрахованою є фізична особа, на
користь якої здійснюється
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.
Страхувальниками за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням є роботодавці
та застраховані особи, якщо інше не
передбачено законами України.
Страховиками є цільові страхові фонди
з: пенсійного страхування; медичного
страхування; страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням;
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань; страхування на випадок
безробіття. Страхові фонди беруть на
себе зобов'язання щодо надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення і соціальних послуг при
настанні страхових випадків. Об'єктом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування є страховий
випадок, із настанням якого у
застрахованої особи (члена її сім'ї,
іншої особи) виникає право на отримання
матеріального забезпечення та
соціальних послуг, передбачених
статтею 25 цих Основ (ст. 6 Закону).

Загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню підлягають: 1)
особи, які працюють на умовах трудового
договору (контракту): а) на
підприємствах, в організаціях,
установах незалежно від їх форм
власності та господарювання; б) у
фізичних осіб (ч. 1 ст. 7 Закону).

З наведених вище положень закону
випливає, що страхування від нещасного
випадку є обов'язковим особистим
страхуванням.

До страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки (ч.1 ст. 993 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом (ч.1 ст.1191 ЦК України).

Суд звертає увагу позивача на те, що
Закон України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» не
передбачає права Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, який здійснив страхову
виплату застрахованій особі за
договором особистого соціального
страхування, зворотної вимоги до
винної особи. Таке право переходить до
страховика лише у разі сплати ним
страхового відшкодування за договором
майнового страхування.

Здійснення Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України виплат за
договором особистого соціального
страхування у разі настання страхового
випадку застрахованій особі не є
шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України, і
відповідно цей Фонд не є особою, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, а тому згідно з ч. ст.1191 ЦК
України не набуває права зворотної
вимоги до винної особи і у задоволенні
позову слід відмовити.

Така правова позиція висловлена
Верховним Судом України в ухвалі від
09.07.2008р. та Вищим господарським судом
України (постанова Вищого
господарського суду України від
23.07.2013р. у справі №905/2662/13, оглядовий
лист Вищого господарського суду
України від 16.01.2014р.).

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо
в разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з
мотивів неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий
збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.4,6,7 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, ст.ст.11, 993, 1166, 1191
Цивільного кодексу України та ст.ст. 3,
12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити у задоволенні позову
повністю.

У судовому засіданні 11.02.2014р.
судом проголошено вступну та
резолютивну частини рішення, повний
текст складений та підписаний 14.02.2014р.

Суддя
Яворський Б.І.