ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2014 р.
Справа № 922/4423/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя
Івакіна В.О., суддя Тихий П.В.

при секретарі - Соколовій Ю.І.

за участю представників сторін:

позивача - Єфременко О.О., дов. № 14-3 від
08.01.2013р.

відповідача - Засядько М.В., дов. № 3924
від 26.12.2013 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
Публічного акціонерного товариства
"Харківгаз" (вх.№3778Х/1-43) на рішення
господарського суду Харківської
області від 27 листопада 2013 року по
справі №922/4423/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства НАК "Нафтогаз України",
м.Київ

до Публічного акціонерного товариства
"Харківгаз", м. Харків

про стягнення 6870,28 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року Публічне АТ "НАК
"Нафтогаз України" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просило стягнути з Публічного АТ
"Харківгаз" пеню у розмірі 2825,52 грн., 3%
річних в сумі 758,95 грн., 7% штрафу 3135,05
грн., інфляційні втрати в сумі 150,76 грн.
Судові витрати позивач просив покласти
на відповідача.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 27 листопада 2013
року (суддя Шарко Л.В.) позов задоволено
частково. Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства "Харківгаз" на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" в пеню сумі
2807,15 грн., 7% штрафу в сумі 3135,05 грн., 3%
річних в сумі 758,95 грн., судовий збір в
розмірі 1678,15 грн. В частині стягнення з
відповідача пені в сумі 18,37 грн.,
інфляційних втрат в сумі 150,76 -
відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського
суду не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Харківської області від 27 листопада 2013
у справі № 922/4423/13 та прийняти нове
рішення яким в задоволенні позову
відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим,
що місцевий господарський суд не
врахував тієї обставини, що
встановлена НКРЕ гранична ціна на
природний газ не включає в себе можливі
наслідки (пеня, штраф, інфляція, 3 %
річних) для підприємства від
несвоєчасного виконання зобов'язань за
договорами купівлі-продажу природного
газу з постачальниками газу в Україні,
яке виникає внаслідок незалежних від
підприємства причин, в тому числі-
заборгованості споживачів за
поставлений природний газ.

Також вказує на те, що стягнення з
відповідача втрат від інфляції, З %
річних та штрафних санкцій може мати
за собою негативні наслідки та робить
неможливим вчасне проведення поточних
ремонтів газопроводів та споруд на них,
що загрожує безпеці газопостачання та
створить умови для виникнення
непоправних наслідків.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 12.12.2014 року
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О.,
суддя Тихий П.В.) апеляційну скаргу
відповідача було прийнято до
провадження та призначено її до
розгляду на 09.01.2014 року на 11:30 год.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 09.01.2014 року
розгляд справи було відкладено на
30.01.2014 року на 10:30 год. у зв"язку із
задоволенням клопотання відповідача
про відкладення розгляду апеляційної
скарги для надання часу для примирення
сторін.

Представник відповідача у судових
засіданнях 09.01.2014 року та 30.10.2014 року
підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача у судовому
засіданні 30.10.2014 року проти доводів
апеляційної скарги заперечував, вважає
оскаржуване рішення законним та
обгрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, вислухавши пояснення
представників сторін, перевіривши
правильність застосування місцевим
господарським судом при прийнятті
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи та було
вірно встановлено місцевим
господарським судом, 09 квітня 2012 року
між Національною акціонерною
компанією «Нафтогаз України» та
Публічним акціонерним товариством
Харківгаз» було укладено договір
12/1956-ВВ купівлі - продажу природного
газу (далі договір).

Відповідно до пункту 1.1, 1.2. договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2012 році природний
газ, (далі - газ), а Покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
газ на умовах цього договору. Газ, що
продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для подальшої реалізації установам та
організаціям, що фінансуються з
державного та місцевих бюджетів (в
межах обсягів природного газу, що
використовується як пальне для
забезпечення горіння Вічного вогню),
які є кінцевими споживачами газу, (далі
- споживачам покупця).

На виконання умов договору позивач
поставив протягом березня - грудня 2012, а
відповідач прийняв природний газ
обсягом 28,145 тис. куб. метрів на загальну
суму 44786,39 грн., що підтверджується
актами приймання - передачі природного
газу від 31.03.2012р., 30.04.2012р., 31.05.2012р.,
30.06.2012р., 31.07.2012р., 31.08.2012р., 30.09.2012р.,
31.10.2012р., 30.11.2012р., 31.12.2012р.

Відповідно до пункту 6.1 договору оплата
за газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати планових оплат газу протягом
місяця поставки газу, з урахуванням
положень п. 6.2. договору. Остаточний
розрахунок за фактично переданий газ
здійснюється до 20-го числа місяця
наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання на лежним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутно сті
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлена обов'язковість договору
для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Однак, як вірно встановив
господарський суд першої інстанції, в
порушення умов договору відповідач не
здійснив оплату за спожитий природний
газ своєчасно.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що за
невиконання або неналежне виконання
своїх зобов'язань за цим договором
сторони несуть відповідальність
згідно з цим договором і чинним
законодавством України.

У разі невиконання покупцем умов
пунктів 6.1., 6.2 цього договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити продавцю крім суми
заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Таким чином, позивачем було нараховано
відповідачу штрафні санкції, 3% річних
та інфляційні втрати за неналежне ат
несвоєчасне виконання грошового
зобов`язання, що і стало підставою для
звернення до суду з відповідною
позовною заявою.

Відповідно до статті 598 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом та припинення
зобов'язання на вимогу однієї із
сторін допускається лише у випадках,
встановлених законом або договором, а
згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
припустив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 548
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Так, позивач просить суд стягнути з
відповідача пеню в сумі 2825,52 грн. та 7%
штрафу в сумі 3135,05 грн.

Відповідно до статті 546 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
передбачено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 ГПК України
встановлено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Проте, відповідачем не надано до суду
належних доказів невідповідності
розміру стягуваної неустойки (штрафу,
пені) наслідкам порушення зобов'язання,
крім того, не надано доказів того, що
випадок цей є винятковим.

До того ж, що зменшення штрафних
санкцій є правом суду, а не його
обов'язком.

А тому колегія суддів погоджується із
висновком місцевого господарського
суду про відсутність достатніх підстав
для зменшення розміру штрафних
санкцій та що клопотання про зменшення
пені та 7% штрафу на 97% є
необгрунтованим.

Крім того, дослідивши розрахунок
позивача щодо стягнення з відповідача
пені в сумі 2825,52 грн. та 7% штрафу в сумі
3135,05 грн., колегія суддів також
погоджується із висновком
господарського суду першої інстанції
про те, що розрахунок позивачем
зроблений невірно, у зв"язку з чим
підлягають стягненню пеня в розмірі
2807,15 грн. та 7% штрафу в сумі 3135,05 грн. В
іншій частині стягнення штрафних
санкцій слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в розмірі 9387,89 грн.
та інфляційних втрат в розмірі 758,95 грн.,
слід зазначити таке.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зі змісту вказаної норми випливає, що
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Перевіривши період нарахування
позивачем ї суми 3% річних, колегія
суддів зазначає, що місцевий
господарський суд дійшов
обгрунтованого висновку про те, що
відповідний розрахунок є вірним, та
відповідає нормам чинного
законодавства, а тому підлягає
стягненню з відповідача у повному
обсязі в сумі 758,95 грн.

В інформаційному листі від 17.07.2012р.
№01-06/928/2012 "Про практику застосування
Вищим господарським суд України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права" сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
№ 23/466 та лист Верховного Суду України
"Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р). При застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу.

При цьому сума боргу, яка сплачується з
1 по 15 день відповідного місяця,
індексується з врахуванням цього
місяця, а якщо сума боргу сплачується з
16 по 31 день місяця, розрахунок
починається з наступного місяця.
Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30). В силу
приписів статті 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Індекс інфляції - це додаткова сума, яка
сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі.

Офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України визначає рівень
знецінення національної грошової
одиниці України. Відповідні індекси
щомісячно розраховуються і
публікуються в офіційних виданнях ЗМІ,
зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр".

З матеріалів справи вбачається, що при
здійсненні позивачем розрахунку
інфляційних витрат, позивач здійснив
розрахунок без урахування періодів,
коли індекс інфляції складав менше
одиниці.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачений розрахунок індексу
інфляції не за окремі інтервали часу, а
в цілому за весь період прострочення, і
якщо індекс інфляції в окремі періоди є
меншим за одиницю і може мати при цьому
економічну назву "дефляція", то це не
змінює її правову природу. Є цілком
неприпустимим при розрахунку пропуск
жодного місяця, бо при цьому руйнується
весь ланцюг розрахунків.

Отже, якщо кредитор звертається за
стягненням суми боргу з врахуванням
індексу інфляції, він має враховувати
індекс інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто, мала місце не
інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу
в цьому періоді зменшується.

Така правова позиція розрахунку
інфляційних витрат, повністю
узгоджується з позицією Вищого
господарського суду України,
викладеною, зокрема, в постановах від
13.08.2012 р. у справі № 5023/1235/12 та від 03.12.2012
р. у справі №5023/129/12, та у пункті 3
роз'яснень Вищого господарського суду
№ 02-5/223 від 12.05.1999 р.

Крім того, відповідно до пункту 18
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 11.04.2005
р. №01-8/344 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
господарський суд у розгляді справи не
зобов'язаний здійснювати "перерахунок"
замість позивача розрахованих
останнім сум штрафних санкцій, річних
тощо. Однак, з огляду на вимоги частини 1
статті 4-7 ГПК щодо прийняття судового
рішення за результатами обговорення
усіх обставин справи та частини 1
статті 43 ГПК стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обгрунтованість і правильність
здійсненого позивачем нарахування
таких сум, і в разі, якщо їх обчислення
помилкове - зобов'язати позивача
здійснити перерахунок відповідно до
закону чи договору або зробити це
самостійно.

А тому, оскільки у цей період процеси
дефляції переважали і перекрили суму
нарахованої позивачем інфляції,
місцевий господарський суд дійшов
правомірного висновку, що він є
невірним та обгрунтовано відмовив у
стягненні інфляційних втрат в розмірі
150,76 грн.

Отже, колегія суддів погоджується із
висновком місцевого господарського
суду про наявність достатніх правових
підстав для часткового задоволення
позовних вимог в зазначеній судом
першої інстанції частині.

Відповідача пеляційну скаргу
обгрунтовує тим, що місцевий
господарський суд не врахував тієї
обставини, що встановлена НКРЕ
гранична ціна на природний газ не
включає в себе можливі наслідки (пеня,
штраф, інфляція, 3 % річних) для
підприємства від несвоєчасного
виконання зобов'язань за договорами
купівлі-продажу природного газу з
постачальниками газу в Україні, яке
виникає внаслідок незалежних від
підприємства причин, в тому числі-
заборгованості споживачів за
поставлений природний газ.

Також вказує на те, що стягнення з
відповідача втрат від інфляції, З %
річних та штрафних санкцій може мати за
собою негативні наслідки та робить
неможливим вчасне проведення поточних
ремонтів газопроводів та споруд на них,
що загрожує безпеці газопостачання та
створить умови для виникнення
непоправних наслідків.

Однак, коелгія суддів не може
погодитися із такими твердженнями,
зважаючи на таке.

За своєю правовою природою інфляційні
втрати на суму боргу входять до складу
грошового зобов'язання і на відміну від
пені не є санкцією за порушення
грошового зобов'язання, а є способом
захисту майнового права та інтересу, що
полягає у отриманні компенсації (плати)
від боржника за користування
отриманими ним грошовими коштами,
що належить сплатити кредиторові.

А тому ці кошти нараховуються
незалежно від вини боржника та сплати
ним неустойки (пені) за порушення
виконання зобов'язання.

Крім того, частиною 2 статті 218
Господарського кодексу України
встановлено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Однак, відсутність у відповідача
необхідних коштів, в тому числі у
зв'язку з скрутним фінансовим станом та
несвоєчасністю розрахунків населення
за поставлену теплову енергію, не є
надзвичайними чи невідворотними
обставинами та не звільняють ПАТ
"Харківгаз" від відповідальності у
відповідності до частини 2 статті 617
Цивільного кодексу України та частини 2
статті 218 Господарського кодексу
України.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що місцевий господарський суд,
приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування або зміни вказаного
рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 27 листопада 2013
року по справі №922/4423/13 залишити без
змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України

Повний текст постанови складено 04.02.2014
року.

Головуючий суддя
Пелипенко Н.М.

Суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Тихий П.В.