КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2014 р. Справа№ 5011-57/4734-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Іоннікової І.А.

секретар: Комок
І.А.

за участю представників:

позивача: не з'явились;

відповідача: Нагорна
О.В.;

третьої особи-1: не з'явились;

третьої особи-2: ОСОБА_3, ОСОБА_4;

третьої особи-3: ОСОБА_4;

прокуратури: Лядецька Л.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 17.07.2012
(головуючий суддя: Гулевець О.В.,

судді: Івченко
А.М., Пригунова А.Б.)

у справі №5011-57/4734-2012

за позовом Першого
заступника прокурора міста
Севастополя в

інтересах
держави в особі Головного управління

Держкомзему в місті
Севастополі

до
Севастопольської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача 1) ОСОБА_6

2) ОСОБА_4

3) ОСОБА_7

про визнання
недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора м.
Севастополя (далі - прокуратура)
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом в інтересах держави в
особі Головного управління
Держкомзему в м. Севастополі (далі -
позивач) Севастопольської міської ради
(далі - відповідач) про визнання
недійсним рішень відповідача №5279 від
10.09.2008р. та №7823 від 08.09.2009р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржувані рішення були прийняті
відповідачем з порушенням вимог
діючого законодавства, зокрема,
Земельного кодексу України, оскільки
під час виготовлення проекту
землеустрою до пояснювальної записки
по проекту відведення земельної
ділянки, яка відповідно до ст. 56 Закону
України "Про землеустрій" є складовим
проекту відведення земельної ділянки,
було внесено неправдиві відомості про
те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 не
входить в межі прибережної захисної
смуги.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував, наголошуючи на
наступному:

- прийняття оскаржуваного рішення №7823
від 08.09.2009р. здійснювалось відповідачем
на підставі розробленого та
узгодженого у встановленому законом
проекту землеустрою щодо відводу
земельної ділянки, позитивним
висновком державної землевпорядної
документації №3013/09 від 27.05.2009р.,
містобудівним висновком Управління
містобудування і архітектури
Севастопольської міської державної
адміністрації, висновком Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в м. Севастополі
№2632/31/06-1013 від 30.03.2009р., висновком
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи №250 від 18.02.2009р.;

- в наданих позивачем і прокуратурою
матеріалах не вказано про наявність
прибережної захисної смуги.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.04.2012р. (том справи - 1, аркуші
справи - 1-2), на підставі ст. 27
Господарського процесуального кодексу
України, до участі у справі як третю
особу без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача було
залучено ОСОБА_6 (далі - третя особа-1).

Третя особа письмових пояснень по суті
спору не надала, явку свого
представника у судові засідання
місцевого господарського суду не
забезпечила, у зв'язку з чим справа
розглядалась місцевим господарським
судом на підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними у ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.07.2012р. у справі №5011-57/4734-2012
позов було задоволено, а саме:

- визнано недійсним рішення
Севастопольської міської ради №5279 від
10.09.2008р., яким надано згоду ОСОБА_6 на
отримання у власність земельної
ділянки орієнтовною площею 0,08 га,
розташованої по АДРЕСА_1 для
індивідуального дачного будівництва і
розробку проекту землеустрою з
відведення земельної ділянки;

- визнано недійсним рішення
Севастопольської міської ради №7823 від
08.09.2009р. про затвердження проекту
землеустрою з відведення земельної
ділянки площею 0,08 га по АДРЕСА_1 для
індивідуального дачного будівництва
та передачу вищевказаної земельної
ділянки у власність громадянину
ОСОБА_6;

- присуджено до стягнення з відповідача
в доход Державного бюджету України 1073,00
грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ОСОБА_4 звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 17.07.2012р. у справі
№5011-57/4734-2012 та прийняти нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, апелянт звертав увагу
суду апеляційної інстанції на наступні
обставини:

- висновок державної експертизи №29992/09
від 27.05.2009р. був обов'язковим для
відповідача при прийнятті
оспорюваного рішення №7823 від 08.09.2009р.
„Про затвердження проекту землеустрою
і передачу у власність громадянину
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,08 га
по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва";

- поза увагою суду залишилась та
обставина, що рішення відповідача №7823
від 08.09.2009р. було виконано і третя особа
отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку;

- ненормативні акти органів місцевого
самоврядування є актами одноразового
застосування і вичерпують свою дію
фактом їхнього виконання, а тому такі
акти не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання;

- спірна земельна ділянка в подальшому
була придбана апелянтом (ОСОБА_4) та
ОСОБА_7

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.09.2013р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 04.11.2013р.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 04.11.2013р. було
змінено склад колегії суддів та
передано справу для здійснення
апеляційного провадження колегії у
складі головуючого судді Зубець Л.П.,
суддів Мартюк А.І., Іоннікової І.А.

В судове засідання 04.11.2013р.
представники сторін, прокуратури,
третьої особи та ОСОБА_4 не з'явились,
про поважність причин нез'явлення суд
не повідомили, будь-яких заяв або
клопотань з цього приводу до суду не
надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.11.2013р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
25.11.2013р.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
25.11.2013р. було змінено склад колегії
суддів та передано справу для
здійснення апеляційного провадження
колегії у складі головуючого судді
Зубець Л.П., суддів Новікова М.М.,
Іоннікової І.А.

25.11.2013р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату у зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника в судове
засідання, призначене на 25.11.2013р.

В судове засідання 25.11.2013р. з'явився
лише представник прокуратури.
Представники сторін, третьої особи та
ОСОБА_4 не з'явились. Позивач, третя
особа та ОСОБА_4 про поважність причин
нез'явлення суд не повідомили,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.11.2013р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
16.12.2013р.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013р. було
змінено склад колегії суддів та
передано справу для здійснення
апеляційного провадження колегії у
складі головуючого судді Зубець Л.П.,
суддів Мартюк А.І., Іоннікової І.А.

В судове засідання 16.12.2013р. з'явилися
лише представники відповідача,
прокуратури та апелянта. Представники
позивача та третьої особи не з'явились,
про поважність причин нез'явлення суд
не повідомили, будь-яких заяв або
клопотань з цього приводу до суду не
надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013р., на
підставі ст. ст. 27, 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
залучено до участі у справі третіми
особами без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_4 (далі - третя особа-2) і ОСОБА_7
(далі - третя особа - 3), розгляд справи
відкладено на 30.01.2014р.

В судовому засіданні 30.01.2014р.
представник третьої особи-2 підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду міста Києва від 17.07.2012р. у справі
№5011-57/4734-2012 скасувати та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні 30.01.2014р.
представник прокуратури заперечував
проти доводів апеляційної скарги
третьої особи-2, просив суд залишити
скаргу без задоволення, а оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
без змін як таке, що було прийнято з
повним, всебічним та об'єктивним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні 30.01.2014р.
представники відповідача та третьої
особи-3 підтримали апеляційну скаргу з
викладених у ній підстав, просили суд
апеляційну скаргу задовольнити.

Представники позивача та третьої
особи-1 у судове засідання 30.01.2014р. не
з'явилися, про поважність причин
нез'явлення суд не повідомили,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу не надходило.

Оскільки явка представників сторін,
третіх осіб та прокуратури не була
визнана судом обов'язковою, а також
зважаючи на наявні в матеріалах справи
докази належного повідомлення
представників сторін, третіх осіб та
прокуратури про місце, дату і час
судового розгляду, колегія суддів
визнала за можливе розглядати справу у
відсутність представників позивача та
третьої особи-1.

В судовому засіданні 30.01.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
відповідача, третьої особи-2, третьої
особи-3 та прокуратури, дослідивши
докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції
України земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

В п.12 перехідних положень Земельного
кодексу України вказано, що до
розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, на яких розташовані державні, в
тому числі казенні підприємства,
господарські товариства, у статутних
фондах яких державі належать частки
(акції, паї), об'єкти незавершеного
будівництва та законсервовані об'єкти,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України
„Про місцеве самоврядування в Україні"
від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону. Набуття права
на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного
кодексу України передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного
кодексу України).

З наведених правових норм випливає, що
за відсутності рішення органу
виконавчої влади або місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки у власність або в користування
юридична особа або фізична особа не має
права використовувати земельну
ділянку державної або комунальної
форми власності.

Рішенням відповідача №5279 від 10.09.2008р.
„Про надання згоди громадянину ОСОБА_6
на передачу у власність земельної
ділянки по АДРЕСА_1 для індивідуального
дачного будівництва і розробку проекту
землеустрою з відведення земельної
ділянки" (том справи - 1, аркуш справи - 13)
було вирішено надати згоду третій
особі-1 на надання у власність
земельної ділянки орієнтовною площею
0,08 га, розташованої по АДРЕСА_1 для
індивідуального дачного будівництва
та розробку проекту землеустрою з
відведення земельної ділянки (п.1
рішення).

Рішенням відповідача №7823 від 08.09.2009р.
„Про затвердження проекту землеустрою
і передачу у власність громадянину
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,08 га
по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва" (том справи - 1, аркуші
справи - 54-55) було вирішено:

- затвердити проект землеустрою з
відведення земельної ділянки площею 0,08
га по АДРЕСА_1 для індивідуального
дачного будівництва (п.1 рішення);

- передати у власність третій особі-1
земельну ділянку площею 0,08 га по
АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва, з віднесенням цих земель
до категорії земель рекреаційного
призначення (п.2 рішення).

09.10.2008р. між третьою особою-1 та ПП
"Севастопольське підприємство
геодезії, землевпорядкування та
проектування" було укладено договір
№518/3 на складання проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки для
індивідуального дачного будівництва
по АДРЕСА_1.

Позивач та прокуратура зазначали, що
під час виготовлення ПП
"Севастопольське підприємство
геодезії, землевпорядкування та
проектування" з жовтня 2008 року по
березень 2009 року проекту землеустрою
до пояснювальної записки до проекту
відведення земельної ділянки, яка
відповідно до ст. 56 Закону України "Про
землеустрій" є складовим проекту
відведення земельної ділянки, було
внесено неправдиві відомості про те, що
земельна ділянка по АДРЕСА_1 не входить
в межі прибережної захисної смуги.

Також прокуратура і позивач вказували
про те, що позивачем було проведено
перевірку дотримання вимог земельного
законодавства, в результаті якої
встановлено, що спірна земельна
ділянка на 94% знаходиться в межах
50-метрової прибережної захисної смуги
Чорного моря, яка складає 0,075 га
(нормативна вартість - 71250 грн.),
капітальні споруди, що будуються на
даній земельній ділянці знаходяться в
межах прибережної захисної смуги.

За результатом розгляду протесту
прокурора м. Севастополя від 21.02.2012р.
наказом позивача №23 від 02.03.2012р. було
скасовано висновок державної
експертизи №29992/09 від 27.05.2009 р. по
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та встановлення меж
в натурі (на місцевості) для
індивідуального дачного будівництва
по АДРЕСА_1, надану третій особі-1.

З урахуванням викладеного позивач та
прокуратура вважають, що рішення
відповідача №5279 від 10.09.2008р. „Про
надання згоди громадянину ОСОБА_6 на
передачу у власність земельної ділянки
по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва і розробку проекту
землеустрою з відведення земельної
ділянки" та №7823 від 08.09.2009р. „Про
затвердження проекту землеустрою і
передачу у власність громадянину
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,08 га
по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва" були прийняті з
порушенням вимог законодавства,
зокрема, Земельного кодексу України, а
тому вказані рішення мають бути
визнані недійсними в судовому порядку.

Місцевий господарський суд позов
задовольнив повністю, визнавши вимоги
позивача нормативно обґрунтованими та
документально підтвердженими.

Київський апеляційний господарський
суд погоджується з висновком місцевого
господарського суду, вважає його таким,
що відповідає фактичним обставинам
справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу
України земельні відносини, що
виникають при використанні надр, лісів,
вод, а також рослинного і тваринного
світу, атмосферного повітря,
регулюються цим Кодексом,
нормативно-правовими актами про надра,
ліси, води, рослинний і тваринний світ,
атмосферне повітря, якщо вони не
суперечать цьому Кодексу.

В ст. 10 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено,
що сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Згідно з п.п.„а"-„в" ч.1 ст. 9 Земельного
кодексу України до повноважень
Київської і Севастопольської міських
рад у галузі земельних відносин на їх
території, зокрема, належить:
розпорядження землями територіальної
громади міста; передача земельних
ділянок комунальної власності у
власність громадян та юридичних осіб
відповідно до цього Кодексу; надання
земельних ділянок у користування із
земель комунальної власності
відповідно до цього Кодексу.

Як уже зазначалось вище, спір у даній
справі виник внаслідок того, що за
твердженням позивача та прокуратури
спірна земельна ділянка, передана у
власність третій особі-1 рішеннями
відповідача №5279 від 10.09.2008р. та №7823 від
08.09.2009р. входить в межі прибережної
захисної смуги.

В ст. 88 Водного кодексу України (в
редакції, чинній на момент прийняття
спірних рішень) передбачено, що навколо
морів, а також морських заток і лиманів
виділяється прибережна захисна смуга
шириною не менше 2 кілометрів від урізу
води, яка в межах існуючих населених
пунктів встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

У відповідності до ч.3 ст. 60 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
момент прийняття спірного рішення)
розмір та межі прибережної захисної
смуги навколо морів, а також морських
заток і лиманів в межах населених
пунктів встановлюється з урахуванням
містобудівної документації.

На час прийняття відповідачем
оспорюваних рішень правові та
організаційні основи планування,
забудови та іншого використання
територій встановлювались Законом
України "Про планування і забудову
територій", який був чинний на час
прийняття вказаних рішень.

В ст. 1 названого Закону передбачено, що
містобудівною документацією є
затверджені текстові і графічні
матеріали, якими регулюються
планування, забудова та інше
використання територій, з урахуванням
яких визначається цільове призначення
земель.

Генеральний план населеного пункту - це
містобудівна документація, яка
визначає принципові вирішення
розвитку, планування, забудови та
іншого використання території
населеного пункту.

З наявного в матеріалах справи
Генерального плану міста Севастополя,
затвердженого рішенням відповідача
№4114 від 13.12.2005р. (том справи - 1, аркуш
справи - 21), вбачається, що останнім
встановлено розмір прибережної смуги
уздовж Чорного моря із спеціальним
режимом, який в умовах реконструкції на
забудованих територіях становить 50
метрів від урізу води (том справи - 1,
аркуші справи - 18-20).

Законом України "Про державну
експертизу землевпорядної
документації" визначено правові,
організаційні і фінансові основи
здійснення державної експертизи
землевпорядної документації та
порядок її проведення.

В ст. ст. 1, 9 названого Закону
передбачено, що державна експертиза
землевпорядної документації - це
діяльність, метою якої є дослідження,
перевірка, аналіз та оцінка об'єктів
експертизи на предмет їх відповідності
вимогам законодавства, встановленим
стандартам, нормам і правилам, а також
підготовка обґрунтованих висновків
для прийняття рішень щодо об'єктів
експертизи. Обов'язковій експертизі
підлягають проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок особливо
цінних земель, земель
лісогосподарського призначення, а
також земель водного фонду,
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про
державну експертизу землевпорядної
документації" результатом проведення
державної експертизи є висновок
державної експертизи. Висновки
державної експертизи повинні містити
оцінку допустимості та можливості
прийняття рішення щодо об'єкта
державної експертизи і враховувати
соціально-економічні наслідки. Якщо
об'єкт державної експертизи
підготовлений згідно з вимогами
законодавства, встановленими
стандартами, нормами і правилами, то
він позитивно оцінюється та
погоджується. У разі необхідності
погодження може обумовлюватися
певними умовами щодо додаткового
опрацювання окремих питань та внесення
коректив, виконання яких не потребує
суттєвих доробок. Позитивні висновки
державної експертизи щодо об'єктів
обов'язкової державної експертизи є
підставою для прийняття відповідного
рішення органами виконавчої влади чи
органами місцевого самоврядування,
відкриття фінансування робіт з
реалізації заходів, передбачених
відповідною документацією. Реалізація
заходів, передбачених документацією із
землеустрою та документацією з оцінки
земель, види яких визначені законом, а
також матеріалами і документацією
державного земельного кадастру щодо
об'єктів обов'язкової державної
експертизи, без позитивних висновків
державної експертизи забороняється.

В ст. 37 Закону України "Про державну
експертизу землевпорядної
документації" визначені підстави та
порядок спростування висновків
державної експертизи. Названою
статтею, зокрема, передбачено, що
висновки державної експертизи можуть
бути скасовані органом, який їх видав, у
разі виявлення обставин, що могли
вплинути на об'єктивність оцінки
висновку. Позитивні висновки повторної
державної експертизи є підставою для
прийняття відповідним органом рішення
або реалізації заходів, передбачених
об'єктами державної експертизи, крім
випадків оскарження їх у судовому
порядку.

В матеріалах справи наявний висновок
державної експертизи землевпорядної
документації від 27.05.2009р. №3013/09 (том
справи - 1, аркуш справи - 57), в якому
зазначено, що по даним розробника
документації спірна земельна ділянка
розміщена поза межами прибережної
захисної смуги уздовж Чорного моря,
розмір якої згідно Генплану м.
Севастополя складає 50 м від узрізу
води. Окрім того, встановлено, що проект
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки в повному обсязі
відповідає вимогам чинного
законодавства України.

Однак в процесі судового розгляду було
встановлено, що позивач провів
перевірку дотримання вимог земельного
законодавства, за результатами якої
складено Акт перевірки №872 від 18.08.2011р.
(том справи - 1, аркуш і справи - 22-23). В
ході перевірки було виявлено, що
земельна ділянка, розташована по
АДРЕСА_1, нормативна грошова оцінка 1 кв.
м. якої складає 95 грн., на 94% знаходиться
в межах 50-метрової прибережної
захисної смуги Чорного моря, що складає
0,075 га (нормативна вартість - 71250 грн.).
Капітальні споруди, що будуються на
даній земельній ділянці знаходяться в
межах прибережної захисної смуги.

Відповідно до ч.4 ст. 59 Земельного
кодексу України земельні ділянки
прибережних захисних смуг можуть
надаватися громадянами виключно на
умовах оренди.

В ст. 83 Земельного кодексу України
передбачено, що землі водного фонду, до
яких належать і прибережні захисні
смуги, не можуть передаватися у
приватну власність.

Наказом позивача №23 від 02.03.2012р. (том
справи - 1, аркуш справи - 27) було
скасовано вищевказаний висновок
державної експертизи по проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та встановлення меж в натурі
(на місцевості) для індивідуального
дачного будівництва по АДРЕСА_1 ОСОБА_6

Також в матеріалах справи наявна
постанова про порушення кримінальної
справи від 28.09.2011р. за фактом
зловживання службовими особами ПП
"Севастопольське підприємство
геодезії, землевпорядкування та
проектування" своїм службовим
становищем. З вказаної постанови
вбачається, що приводом для порушення
кримінальної справи стали дії
службових осіб ПП "Севастопольське
підприємство геодезії,
землевпорядкування та проектування",
що стали причиною незаконного
передання земельних ділянок, зокрема,
по АДРЕСА_1 (том справи - 1, аркуші справи
- 72-74).

В ч.10 ст. 59 Закону України "Про місцеве
самоврядування" передбачено, що акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.10 ч.2 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

В ст. 152 Земельного кодексу України
передбачено, що власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю. Захист прав на
земельні ділянки здійснюється,
зокрема, шляхом визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на скасування позитивного
висновку обов'язкової землевпорядної
експертизи, яка згідно приписів
земельного законодавства являється
однією з основних складових для
прийняття рішення органом місцевого з
приводу затвердження проекту
землеустрою про передачу земельної
ділянки у власність громадянина та
встановлення під час перегляду справи
в апеляційному порядку порушень
органом місцевого самоврядування
вимог водного та земельного
законодавства при прийнятті
оспорюваних рішень, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що рішення
відповідача №5279 від 10.09.2008р. „Про
надання згоди громадянину ОСОБА_6 на
передачу у власність земельної ділянки
по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва і розробку проекту
землеустрою з відведення земельної
ділянки" та №7823 від 08.09.2009р. „Про
затвердження проекту землеустрою і
передачу у власність громадянину
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,08 га
по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного
будівництва" мають бути визнані
недійсними.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний
з процесуальною рівністю сторін і
забезпечує повноту фактичного й
доказового матеріалу, наявність якого
є важливою умовою з'ясування обставин
справи. Відповідно до вказаного
принципу, особи, зацікавлені в
результаті справи, вправі відстоювати
свою правоту у спорі шляхом подання
доказів; участі в дослідженні доказів,
наданих іншими особами шляхом
висловлення своєї думки з усіх питань,
що підлягають розгляду у судовому
засіданні. Змагальність є різновидом
активності зацікавленої особи
(сторони). Особи, які беруть участь у
справі, вправі вільно розпоряджатися
своїми матеріальними і процесуальними
правами й активно впливати на процес з
метою захисту прав і охоронюваних
законом інтересів.

Відповідачем та третіми особами не
надано ані місцевому господарському
суду, ані суду апеляційної інстанції
належних та допустимих доказів на
спростування викладеного в позові.

Відносно посилання в апеляційній
скарзі на те, що місцевим господарським
судом було порушено норми
процесуального права, оскільки судом
не було залучено до участі у справі
ОСОБА_4 та ОСОБА_7, як нових власників
спірної земельної ділянки, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Передусім, місцевому господарському
суду жоден із учасників судового
процесу, зокрема, ОСОБА_6 (третя особа-1),
який продав земельну ділянку ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, не повідомив про зміну власника
земельної ділянки.

Окрім того, предметом розгляду у даній
справі є дійсність (відповідність
вимогам законодавства) рішень
відповідача про передачу земельної
ділянки, а не питання щодо визнання
права власності.

До того ж, згідно з ч.2 ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Натомість, суду апеляційної інстанції
не надано доказів на спростування
обставин, викладених у позові та
встановлених під час судового розгляду
місцевим господарським судом, у зв'язку
з чим твердження третьої особи-2 про
прийняття місцевим господарським
судом неправильного рішення у даній
справі є невмотивованим та
безпідставним.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що місцевим господарським судом було
надано належну оцінку поданим доказам,
у повному обсязі з'ясовано обставини,
які мають значення для справи, а також
вірно застосовано норми матеріального
і процесуального права, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження, у зв'язку з чим підстави
для зміни чи скасування рішення
відсутні і апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за її подання
покладаються на третю особу-2
(апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99,
101-105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити
без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
17.07.2012р. у справі №5011-57/4734 - без змін.

2. Матеріали справи №5011-57/4734-2012
повернути до Господарського суду міста
Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

І.А. Іоннікова