ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.02.2014
Справа № 905/350/14

Суддя господарського суду Донецької
області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання
Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
рітейл», м. Донецьк

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк

про стягнення 8906,09грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Макотченко Л.М. - за
довіреністю;

від відповідача: не з'явився ;

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Український рітейл», м.Донецьк, до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Донецьк про стягнення заборгованості в
сумі 7724,37грн., пені в сумі 557,40грн., 3%
річних в сумі 463,00грн. та інфляцію в сумі
161,32грн.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач посилався на те, що
відповідно до умов укладеного договору
суборенди нежитлового приміщення №б/н
від 16.01.2012р., з урахуванням укладених до
нього додаткових угод відповідач взяв
на себе зобов'язання щодо сплати
орендної плати, однак у встановлений
строк та належним чином їх не виконав, у
результаті чого за відповідачем
утворилася заборгованість з орендної
плати в сумі 7724,37грн., що стало
підставою для нарахування пені в сумі
557,40грн., 3% річних в сумі 463,00грн. та
інфляцію в сумі 161,32грн.

Відповідач у судові засідання не
з'являвся, відзив на позовну заяву не
надав. Про дату та час судового
засідання відповідач був повідомлений
належним чином, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення вхід. №02-26/3222 від 23.01.2014р.,
яке було отримано відповідачем 25.04.2013р.
Однак відповідач у судове засідання не
з'явився, свого представника не
направив, своїм правом на участь у
судовому засіданні не скористався.

Тобто відповідач був належним чином
повідомлений про дату та час судового
засідання, однак у судове засідання не
з'явився, свого представника не
направив, своїм правом на участь у
судовому засіданні не скористався.

Також за приписами п.3.9.2. Постанови
Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

При цьому господарський суд виходить з
того, що у відповідних випадках такий
учасник судового процесу не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами першою
- п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як
своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Відтак відповідно до положень ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, справу розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

За клопотанням представника
позивача справа слухалась без фіксації
судового процесу технічними засобами.

Відповідно до статей 9, 10
Конституції України, статті 9
Європейської хартії регіональних мов
або мов меншин (ратифікована Законом
України від 15 травня 2003р. N802), статті 3
Декларації прав національностей
України ( від 1 листопада 1991р. N1771),
статті 12 Закону України "Про судоустрій
і статус суддів", статті 14 Закону
України «Про засади державної мовної
політики» (від 03 липня 2012р. №5029-VІ) та
усним клопотанням представника
позивача, справа розглядалась
російською мовою.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд встановив :

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Український рітейл»
(Орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) 16
січня 2012р. укладено договір суборенди
нежитлового приміщення, за умовами
якого (п.1.1) Орендодавець зобов'язується
надати, а Орендар прийняти у строкове,
платне користування частину
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до умов п.1.2. договору площа
об'єкту оренди - 15 кв.м. Підставами
розпорядження або користування
приміщенням є договір оренди від
20.04.2011року (п.1.5).

Згідно п.2.2. договору передача об'єкту
оренди оформлюється актом
прийому-передачі, який підписується
належним чином уповноваженими
представниками сторін та скріплюється
печатками. При цьому, в Акті
прийому-передачі повинно бути
зазначене місце розташування, розмір
об'єкту оренди та відображений його
технічний стан.

За умовами п.3.3.3. договору Орендар
зобов'язувався своєчасно сплачувати
орендну плату та інші платежі,
передбачені цим договором.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що
розмір орендної плати складала 3000
гривень, 00 коп., в тому числі ПДВ - 500
гривень 00 коп., за місяць оренди за весь
об'єкт оренди.

До складу орендної плати входила
вартість комунальних та
експлуатаційних послуг, що надаються
Орендодавцю третіми особами з метою
нормального функціонування
приміщення, в якому розташований об'єкт
оренди, а також вартість користування
земельною ділянкою, на якій
знаходиться об'єкт оренди. До складу
орендної плати входить вартість
спожитої електроенергії.

Відповідно до п.4.4. договору всі
розрахунки по договору сплачуються
щомісячно до 10 числа поточного місяця
шляхом безготівкового перерахування
на рахунок орендаря. Днем оплати
вважається день зарахування грошових
коштів на розрахунковий рахунок
орендодавця.

За умовами п.7.2. договору за несвоєчасну
сплату орендної плати орендар
сплачував орендодавцю пеню у розмірі
0,5% від несплаченої суми за кожен день
прострочення.

Цей договір набував чинності з дня його
підписання сторонами та діє протягом
одного року з дати акту
приймання-передачі, включаючи останній
день користування усіма об'єктами
оренди. Договір підписано обома
сторонами.

01 серпня 2012 року між сторонами
підписана додаткова угода №1,
відповідно до якої сторони внесли
зміни та виклали в новій редакції п.4.1.
договору: «орендна плата складає
2000,00грн., в т.ч. ПДВ - 333,33грн., за місяць
оренди за весь об'єкт оренди. Додаткова
угода набирає чинності з моменту її
підписання сторонами.

До укладеного договору 15 січня 2013р. між
сторонами складено та підписано акт
приймання-передачі частини
нежитлового приміщення, відповідно до
якого Орендодавець передав, а Орендар
прийняв нежитлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
15кв.м.

За розрахунком позивача, у зв'язку із
невиконанням відповідачем умов
договору за останнім утворилася
заборгованість, яка на момент
звернення до суду із позовом складала
7724,37грн.

В матеріалах справи мається розписка,
згідно якої відповідач зобов'язався
сплатити заборгованість в сумі 9124,37
грн., що стало підставою для
нарахування пені в сумі 557,40грн., 3%
річних в сумі 463,00грн. та інфляцію в сумі
161,32грн.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані та підлягають
задоволенню повністю з огляду на
наступне.

Згідно вимог передбачених ст.1 ГПК
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд, відповідно
до приписів частини 1 ст.12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, згідно вимог
передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Способи судового захисту цивільних
прав та інтересів встановлені статтею
16 Цивільного кодексу України та
статтею 20 ГК України, цими нормами
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного
кодексу України та ст.173
Господарського кодексу України ,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною першою статті 193
Господарського Кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК
України та ст.174 ГК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського
кодексу України передбачено, що
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності, виконуються
на підставі договорів.

В силу вимог передбачених ч.1 ст.598
ЦК України зобов'язання припиняється
на підставах, встановлених договором
або законом.

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (ст.599 ЦК
України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 статті 530 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до вимог статті 610
Цивільного кодексу України порушення
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (стаття 612 Цивільного кодексу
України).

Згідно статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями статті 759
Цивільного кодексу України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права (ч.1 ст.761 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.774 ЦК України
передання наймачем речі у користування
іншій особі (піднайм) можливе лише за
згодою наймодавця, якщо інше не
встановлено договором або законом. До
договору піднайму застосовуються
положення про договір найму. Тобто
відповідно до приписів вищезазначеної
норми наймач отримує відносно
піднаймача всі права та обов'язки
наймодавця, в свою чергу піднаймач має
права та обов'язки наймача.

Відповідно до вимог передбачених
статтею 632 ЦК України, ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

За приписами частини другої
статті 762 Цивільного кодексу України та
частини третьої статті 285
Господарського кодексу України за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму.

Частиною п'ятою статті 762
Цивільного кодексу України
встановлено, що плата за користування
майном вноситься щомісячно, якщо інше
не встановлено договором, що співпадає
з умовами п.4.4. договору, в якому
передбачено, що всі розрахунки за
договором сплачуються щомісячно до 10
числа поточного місяця.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Отже, встановивши факт невиконання
відповідачем зобов'язання по
своєчасному і в повному обсязі по
внесенню орендної плати, господарський
суд дійшов ґрунтовного висновку про
стягнення заборгованості по орендній
платі.

Як вбачається із матеріалів справи
відповідач свої зобов'язання за
договором суборенди №б/н від 16.01.2012р.
належним чином не виконав, орендну
плату за період дії договору сплатив не
в повному обсязі, у зв'язку з чим за
відповідачем утворилася
заборгованість в сумі 7724,37грн., що
підтверджується матеріалами справи.

Будь-яких документів у
підтвердження відсутності
заборгованості відповідачем надано не
було, таким чином вимоги позивача про
стягнення заборгованості за суборенду
приміщення за період дії договору в
сумі 7734,37грн. є доведеними,
обґрунтованими матеріалами справи, а
також такими, що підлягають
задоволенню.

Що стосується вимог позивача про
стягнення з відповідача 3% річних в сумі
463,00грн. та інфляційних витрат в сумі
161,32грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 2 ст.625
ЦК України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитору зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, вимоги позивача щодо
застосування до відповідача
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання у вигляді 3%
річних в сумі 463,00грн. та інфляційних
витрат в сумі 161,32грн. є арифметично
вірними та такими, що підлягають
задоволенню.

Щодо стягнення пені в сумі 557,40грн. на
підставі умов п.7.2 договору оренди суд
зазначає наступне:

Згідно з ч.2 ст.193 ГК України порушення
зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Аналогічне положення міститься у ст.611
ЦК України, відповідно до якої у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Статтею 230 ГК України передбачено, що
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, в тому числі
неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею)
є грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають наслідки, встановлені
договором або законом, у тому числі
-сплата неустойки, що узгоджується із
ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України.
Аналогічні положення закріплені і в
ст.ст.216, 217 Господарського кодексу
України. При цьому, несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань є
належною підставою у розумінні ст.218
Господарського кодексу України для
застосування заходів
господарсько-правової
відповідальності.

Відтак за висновком суду заявлена
позивачем сума пені у розмірі 557,40грн. є
обґрунтованою, арифметично вірною та
такою, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог передбачених
пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції
України основними засадами
судочинства є - змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Під час розгляду зазначеної справи
відповідачем не спростовано вимоги,
які викладено у позовній заяви, крім
того наявність боргу ним визнана та
засвідчена розпискою, згідно якої він
зобов'язувався сплатити
заборгованість.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено,
що кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів ст.36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.. 43
ГПК України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги належним чином
доведеними, обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до ст.49 ГПК
України.

На підставі вимог передбачених ст.129
Конституції України, ст.ст.11-16, 202, 509, 530,
546, 549, 550, 598, 599, 610-612, 625-627, 629, 632, 759, 761, 762, 774
Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 67,
173, 174, 193, 216-218, 230, 285 Господарського
кодексу України та керуючись ст.ст.1, 2,
4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28, 32-34, 36, 43, 49, 75, 77, 82-85
ГПК України, господарський суд, -

В
И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український рітейл», м. Донецьк до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Донецьк про стягнення заборгованості в
сумі 7724,37грн., пені в сумі 557,40грн., 3%
річних в сумі 463,00грн. та інфляцію в сумі
161,32грн., задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ІПН
НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український рітейл» (83058, м. Донецьк,
вул. Арктики, 1-В, , п/р
5876 в ПАТ»ПУМБ», м. Донецьку, МФО
334851) заборгованість в сумі 7724,37грн.,
пеню в сумі 557,40грн., 3% річних в сумі
463,00грн., інфляцію в сумі 161,32грн. та
витрати по сплаті судового збору в сумі
1827,00грн.

Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано і
може бути оскаржене через
господарський суд Донецької області в
апеляційному порядку протягом десяти
днів з дня прийняття рішення. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повний текст рішення
виготовлений та підписаний 07.02.2014р.

Суддя
С.В. Тоцький