КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2014 р. Справа№ 910/20721/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Буравльова С.І.

Руденко М.А.

за участю представників:

від першого позивача - Мишакова Ю.А.,
довіреність № б/н від 01.10.2013;

від другого позивача - Мишакова Ю.А.,
довіреність № б/н від 01.10.2013;

від першого відповідача - Оніщук В.М.,
довіреність № 330/11.5.2 від 05.08.2013;

від другого відповідача - Слободянюк
О.О., довіреність № 850/03-УРБ-13 від 25.11.2013;
Корчук І.І., довіреність № 168/03-УРБ-14 від
29.01.2014,

розглянувши апеляційну скаргу
приватного акціонерного товариства
"Сільпо Рітейл" та товариства з
обмеженою відповідальністю "Фоззі" на
рішення господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 у справі № 910/20721/13
(суддя Гулевець О.В.) за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Фоззі" та приватного
акціонерного товариства "Сільпо
Рітейл" до публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк" та товариства з
обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"
про визнання недійсним підпункту 4.3.13.1
пункту 4.3.13 статті 4.3. розділу 4 договору
про внесення змін до кредитного
договору № 24ВД від 31.05.2007

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Фоззі" та приватне
акціонерне товариство "Сільпо Рітейл"
звернулися до господарського суду
міста Києва з позовом до публічного
акціонерного товариства "ВТБ Банк" та
товариства з обмеженою
відповідальністю "Фоззі-Фуд" про
визнання недійсним підпункту 4.3.13.1
пункту 4.3.13 статті 4.3. розділу 4 договору
про внесення змін № 11 від 20.07.2012 року
до кредитного договору № 24ВД від 31.05.2007.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 у справі №
910/20721/13 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

При ухваленні рішення по даній справі,
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
зазначеного договору недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивачі звернулись до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просять
рішення господарського суду міста
Києва від 17.12.2013 у справі №
910/20721/13 скасувати та прийняти нове,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
положення підпункту 4.3.13.1 пункту 4.3.13
статті 4.3. розділу 4 договору про
внесення змін № 11 від 20.07.2012 року до
кредитного договору № 24ВД від 31.05.2007
обмежують дієздатність позивачів та
не дозволяють їм займатись не
забороненою законом господарською
діяльністю.

Представник апелянтів - позивачів у
справі в судовому засіданні 03.02.2014
надав пояснення, якими підтримав
апеляційну скаргу.

Представники другого відповідача
також підтримали доводи апеляційної
скарги позивачів.

Представник першого відповідача
проти апеляційної скарги заперечив та
просив залишити рішення суду першої
інстанції без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством
"ВТБ Банк", як кредитором та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Фоззі-Фуд", як
позичальником 31.05.2007 укладено
Кредитний договір № 24ВД.

До даного Кредитного договору
сторонами вносились зміни шляхом
укладення, зокрема, Додаткових
договорів від 30.11.2011 р. № 9 та від 20.07.2012
№ 11.

Так, Додатковим договором від 20.07.2012 №
11 внесено зміни до п. 4.3.13 Кредитного
договору та викладено його наступній
редакції, зокрема:

"4.3.13. протягом строку дії цього
Договору без попереднього письмового
погодження з Банком Позичальник
зобов'язаний та зобов'язується
забезпечити виконання Учасниками
угоди (АТ "Сільпо Рітейл", ТОВ
"Бриклейерз" та ТОВ "Лін Беккер"):

4.3.13.1. не надавати кредити та/або
гарантії третім особам та/або не
виступати поручителем/майновим
поручителем/гарантом за зобов'язаннями
третіх осіб в сумі, що перевищує
еквівалент 1000000 доларів США (один
мільйон доларів США 00 центів) на одну
юридичну особу протягом календарного
року, за виключенням:

4.3.13.1.1. надання кредитів, гарантій на
користь позичальника, Учасників угоди
та інших осіб, що увійшли до складу
Групи компаній "FOZZY GROUP";

4.3.13.1.2. надання майнових порук по
зобов'язанням позичальника та/або по
зобов'язанням Учасників угоди та/або по
зобов'язанням інших осіб, що увійшли до
складу Групи компаній "FOZZY GROUP", якщо
майно, що буде предметом майнової
поруки, було придбане або
придбавається частково або повністю за
рахунок кредиту, що отриманий після
укладання договору № 9 про внесення
змін до цього Договору;

4.3.13.1.3. надання порук/гарантій по
зобов'язанням позичальника, Учасників
угоди та інших осіб, що увійшли до
складу Групи компаній "FOZZY GROUP", у
випадку якщо поручитель/гарант надає
поруку/гарантію по зобов'язанням
юридичної особи, за зобов'язаннями якої
поручитель/гарант надав
поруку/гарантію перед Банком.

Моніторинг виконання зобов'язання
здійснюється Банком щоквартально на
підставі Фінансової звітності
позичальника та Учасників угоди,
згідно Таблиці 1 на підставі аналізу
значень рядків

- 050, 210 Форми №1 та розшифровки
позабалансових зобов'язань;

- 070, 210 Форми №1-м та розшифровки
позабалансових зобов'язань.".

Позивачі, вважаючи, що вищенаведені
положення п. 4.3.13.1 договору обмежують їх
дієздатність та не дозволяють
займатись не забороненою законом
господарською діяльністю, звернулись
до суду з позовом про визнання
підпункту 4.3.13.1. пункту 4.3.13. статті 4
Договору про внесення змін № 11 від
20.07.2012 року до Кредитного договору № 24В
від 31.05.2007р. недійсним.

При цьому, позивачі посилаються на те,
що ТОВ "Фоззі-Фуд" на їх адресу було
направлено лист № 409/1 від 29.12.2011р.,
відповідно до якого другий відповідач
вимагав від товариства з обмеженою
відповідальністю "Фоззі" та приватного
акціонерного товариства "Сільпо
Рітейл" не укладати жодних правочинів
без отримання попередньої згоди
публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк".

Також, позивачі зазначають про те, що
ПрАТ "Сільпо Рітейл" зверталось до
відповідача ПАТ "ВТБ Банк" з проханням
про надання дозволу на укладення з
банками договорів іпотеки, у зв'язку з
проведенням реструктуризації
кредитної заборгованості. Проте,
першим відповідачем було відмовлено в
укладенні вказаних договорів.

Колегія суддів дійшла висновку про те,
що наведені обставини підставою для
визнання підпункту 4.3.13.1. пункту 4.3.13.
статті 4 Договору про внесення змін № 11
від 20.07.2012 року до Кредитного договору
№ 24В від 31.05.2007р. недійсним бути не
можуть, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Позивачі в обґрунтування вимог про
визнання підпункту 4.3.13.1. пункту 4.3.13.
статті 4 Договору про внесення змін № 11
від 20.07.2012 року до Кредитного договору
№ 24В від 31.05.2007р. недійсним посилаються
на те, що вищенаведені положення п. 4.3.13.1
обмежують їх дієздатність та не
дозволяють займатись не забороненою
законом господарською діяльністю.

При цьому, позивачі стверджують, що
оскаржуваний підпункт встановлює
певні зобов'язання товариства з
обмеженою відповідальністю "Фоззі" та
приватного акціонерного товариства
"Сільпо Рітейл" перед банком.

Проте, як слідує зі змісту підпункту
4.3.13.1. пункту 4.3.13, виконання викладених
в ньому умов покладається
безпосередньо на другого відповідача,
а не на позивачів. Тому, у випадку
неможливості забезпечення другим
відповідачем виконання вказаного
підпункту компаніями, що входять до
складу Групи компаній "FOZZY GROUP" даний
обов'язок покладається на товариство з
обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд",
оскільки він є стороною Кредитного
договору та входить до складу цієї
групи компаній.

Слід також зазначити, що позивачі не є
сторонами договору, підпункт якого
вони просять визнати недійсним.

Відповідно до статей 215 та 216
Цивільного кодексу України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена, як однією із сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси, якої
порушено вчиненням правочину.

Вказана позиція викладена в Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними".

Отже, позивачі звертаючись до суду з
даним позовом, не будучи його
сторонами, зобов'язані довести, яким
чином оспорювані ними пункти
порушують їх права та законні інтереси.

Позивачами всупереч вимог ст. ст. 43, 33
Господарського процесуального кодексу
України не доведено в чому саме полягає
порушення їх прав та законних
інтересів, вчиненням договору,
підпункт якого вони просять визнати
недійсним.

Стосовно посилань позивачів на
листування з першим відповідачем,
згідно якого останнім було відмовлено
у наданні згоди на укладення іпотечних
договорів, слід зазначити наступне.

Так, відмова банку у наданні згоди на
укладення іпотечних договорів жодним
чином не свідчить про вчинення першим
відповідачем протидії господарській
діяльності позивачів та не порушує їх
права, оскільки перший відповідач не
вимагав від позивачів виконувати
оскаржуваний підпункт 4.3.13.1 пункту 4.3.13
статті 4.3 розділу 4 Договору про
внесення змін №11 від 20.07.2012 року до
Кредитного договору № 24В від 31.05.2007р., у
зв'язку з тим, що він стосується лише
зобов'язань, які склалися між публічним
акціонерним товариством "ВТБ Банк" та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Фоззі-Фуд".

При цьому, якби товариство з обмеженою
відповідальністю "Фоззі-Фуд" не мало б
можливості забезпечити виконання
оспорюваних положень договору, то не
укладало б договір на таких умовах.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (частина 1 статті 627 ЦК
України).

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України
зміст договору (як дво- або
багатостороннього правочину)
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Так, другий відповідач укладаючи
кредитний договір, а також договір про
внесення змін, зобов'язався
забезпечити виконання Учасниками
угоди певних умов, зокрема,
передбачених підпунктом 4.3.13.1.

Дана обставина підставою для визнання
недійсним оскаржуваного підпункту
договору бути не може.

Таким чином, відсутні підстави для
визнання договору недійсним.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на позивачів (апелянтів).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства "Сільпо
Рітейл" та товариства з обмеженою
відповідальністю "Фоззі" залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва від 17.12.2013 у справі №
910/20721/13 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявників - позивачів у
справі.

3. Матеріали справи № 910/20721/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
С.І. Буравльов

М.А. Руденко