м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14350/13 30.01.14

Господарський суд міста Києва в складі
колегії суддів: Привалова А.І.
(головуючий), Нечай О.В., Цюкало Ю.В., при
секретарі Сай А.С.,

розглянувши справу № 910/14350/13

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «АПК-ЗЛАГОДА»;

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Лотуре-Агро»;

про стягнення 4158621,99 грн.

Представники сторін:

від позивача: Лящовський В.Р.,
довіреність б/н від 24.07.2013р.;

від відповідача: не з'явився.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «АПК-ЗЛАГОДА» (надалі
- позивач) з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Лотуре-Агро» (надалі - відповідач) про
стягнення 4158621,99 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач в порушення умов укладеного
між сторонами договору купівлі-продажу
№ 1 від 15.03.2012р. у визначений строк не
розрахувався за одержаний товар,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 3 344 745,80 грн., за прострочення
оплати якої нараховані пені в сумі 340
710,46 грн., 459 786,75 грн. - 20% річних та 13 378,98
грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.07.2013р. порушено
провадження у справі № 910/14350/13 та
призначено її розгляд на 19.09.2013р.

Ухвалою від 19.09.2013р., суд, керуючись ст. 69
ГПК України, продовжив строк вирішення
спору на п'ятнадцять днів, та відклав
розгляд справи на 03.10.2013р.

У судовому засіданні 03.10.2013р.
представник відповідача заперечив
проти позовних вимог з підстав,
наведених у відзиві.

У судовому засіданні 03.10.2013р. було
оголошено перерву до 10.10.2013р.

08.10.13р. через загальний відділ
діловодства господарського суду від
позивача надійшли додаткові пояснення
по справі та докази, а також клопотання
про виправлення описки в тексті
позовної заяви.

В судовому засіданні 10.10.2013р. суд дійшов
висновку здійснити розгляд справи
№ 910/14350/13 колегіально.

Згідно з розпорядженням Голови
господарського суду міста Києва
Князькова В.В. від 10.10.2013р. справу №
910/14350/13 передано на розгляд колегії
суддів у складі: Привалов А.І.
(головуючий), Марченко О.В., Цюкало Ю.В.

Ухвалою суду від 11.10.2013р. вказаною
колегією суддів прийнято справу
№ 910/14350/13 до свого провадження
та призначено до розгляду на 28.11.2013р.

Представник позивача в судовому
засіданні 28.11.2013р. звернувся до суду з
заявою про збільшення позовних вимог.
Відповідно до якої просить суд
стягнути з відповідача 4 544 411,52 грн.
заборгованості, а саме: 3 344 745,80 грн.
основного боргу, 493 742,34 грн. пені, 692 544,40
грн. - 20% річних та 13 378,98 грн. інфляційних
втрат, а також судовий збір в сумі 68 820,00
грн.

Вказана заява прийнята судом до
розгляду, в зв'язку з чим має місце нова
ціна позовну, виходячи з якої
вирішується спір.

Отже, позовні вимоги розглядаються в
межах ціни позову - 4 544 411,52 грн.,
визначеної позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.11.2013р. розгляд справи було
відкладено на 11.12.2013р., у зв'язку з
необхідністю витребування додаткових
доказів по справі.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.12.2013р. розгляд справи
відкладено на 19.12.2013р., у зв'язку з
задоволенням клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи, а
також продовжено строк вирішення спору
на п'ятнадцять днів у відповідності до
ст. 69 ГПК України.

Ухвалою суду від 19.12.2013р. розгляд справи
було відкладено на 27.12.2013р., у зв'язку з
неподанням відповідачем витребуваних
судом документів, а також стягнуто з
відповідача в доход Державного бюджету
України штраф за ухилення від вчинення
дій, покладених господарських судом на
відповідача.

Розпорядженням В.о. голови
господарського суду міста Києва Бойка
Р.В. від 27.12.2013р. справу № 910/14350/13 було
передано на розгляд колегії суддів у
складі: Літвінова М.Є. (головуюча),
Марченко О.В.. Цюкало Ю.В.

Ухвалою від 27.12.2013р. вказаною колегією
суддів справу було прийнято до свого
провадження та призначено до розгляду
на 30.01.2014р.

Згідно з розпорядженням Голови
господарського суду міста Києва
Князькова В.В. від 20.01.2014р. справу №
910/14350/13 передано на розгляд колегії
суддів у складі: Привалов А.І.
(головуючий), Нечай О.В., Цюкало Ю.В.

Ухвалою суду від 20.01.2014р. вказаною
колегією суддів прийнято справу
№ 910/14350/13 до свого провадження
та призначено до розгляду на 30.01.2014р.

Присутнім у судовому засіданні 30.01.2014р.
представником позивача підтримано
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі, з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, проте через
загальний відділ господарського суду
від останнього надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
з неможливістю забезпечити в судове
засідання явку повноважного
представника товариства.

Судом відхилено клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи з наступних підстав.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського сулу
України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу щодо відкладення розгляду
справи у зв'язку з відсутністю його
представника (з причин, пов'язаних з
відпусткою, хворобою, службовим
відрядженням, участю в іншому судовому
засіданні і т. п.). При цьому
господарський суд виходить з того, що у
відповідних випадках такий учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Відповідачем не надано належних та
допустимих доказів, у розумінні ст. 34
ГПК України, що підтверджують
відсутність у відповідача, як
юридичної особи, можливості направити
іншого представника у судове засідання
30.01.2014р.

Крім того, статтею 77 ГПК України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст. 69 цього Кодексу,
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Отже, відкладення розгляду справи є
правом та прерогативою суду, основною
умовою для якого є не відсутність у
судовому засіданні представників
сторін, а неможливість вирішення спору
у відповідному судовому засіданні.

Згідно п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» № 18
від 26.12.2011р., у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Незважаючи на те, що представник
відповідача в судове засідання не
з'явився і не скористався правами,
передбаченими Господарським
процесуальним кодексом України, за
висновками суду, у матеріалах справи
достатньо документів, які мають
значення для правильного вирішення
спору, внаслідок чого згідно зі ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, справа може бути розглянута за
наявними у ній документами, а неявка
вказаного учасника судового спору не
перешкоджає вирішенню справи по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, в
засіданні суду була оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, що мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.03.2012р. між позивачем (за договором -
продавець) та відповідачем (за
договором - покупець) було укладено
договір купівлі-продажу на умовах
відстрочення платежу № 1, у
відповідності з п. 1.1. якого позивач
зобов'язується передати у власність
відповідача засоби захисту рослин
(далі - товар). А відповідач
зобов'язується прийняти товар і
оплатити за нього визначену грошову
суму, вказану у додатках до договору.

Відповідно до п.1.2. договору,
асортимент, кількість, тара, ціна
товару визначаються в додатках до
даного договору та/або накладних,
виписаних в період дії даного договору,
які є його невід'ємною частиною.

Товар може постачатись партіями, в
межах кількості, визначеної додатками
та накладними, виписаними в період
даного договору.

Умовами п. 2.3 договору визначено, що
товар поставляється відповідачу за
видатковими накладними. Датою
здійснення поставки товару (партії
товару) вважається дата підписання
додатка до договору та/або видаткової
накладної відповідачем.

Згідно п.2.4 договору, перехід права
власності на товар від позивача до
відповідача здійснюється в момент
передачі позивачем товару відповідачу
та підписання відповідачем видаткової
накладної та/або додатку до даного
договору.

Відповідно до п.3.2 договору товар
вважається переданим позивачем і
прийнятим відповідачем по кількості
(одиниць виміру) відповідно до
кількості, вказаної у видатковій
накладній та/або додатках до даного
договору.

Так, сторонами було підписано додаток
№ 1 до договору, яким сторони погодили
асортимент, кількість, ціну та вартість
товару, що загалом склала 4 986 144,00 грн.
також, вказаним додатком сторони
погодили здійснення передоплати в
розмірі 30% ціни товару в сумі 1 495 843,20
грн.

Відповідачем було здійснено попередню
оплату товару в розмірі 30%, що склала 1 495
843,20 грн., що підтверджується
банківською випискою з рахунку
позивача від 12.04.2012р.

Крім того, сторонами було укладено
додаток № 2 до договору, в якому сторони
встановили, що після сплати
відповідачем 30% ціни товару, залишкова
сума отриманого відповідачем товару
становитиме 3 490 300,80 грн.

Як встановлено судом, на виконання умов
договору позивачем за відповідними
видатковими накладними, копії яких
залучені до матеріалів справи, а
оригінали оглянуто в судовому
засіданні, поставив відповідачу товар
на загальну суму 4 840 589,00 грн.

Факт отримання відповідачем товару
також підтверджується довіреностями
на отримання товарно-матеріальних
цінностей, копії яких наявні в
матеріалах справи.

Умовами п.4.3 договору передбачено, що
відповідач зобов'язаний оплатити 70%
вартості товару в строк до 15.11.2012р.

Відповідач у порушення взятих на себе
зобов'язань за договором здійснив лише
передоплату вартості 30% товару в сумі 1
495 843,20 грн., проте повну вартість
отриманого товару в сумі 3 344 745,80 грн.,
позивачу не оплатив.

Отже, на день розгляду справи
заборгованість відповідача перед
позивачем за отриманий товар становить
3 344 745,80 грн.

Крім того, станом на 03.04.2013р. актом
звірки взаєморозрахунків сторонами
визначено заборгованість відповідача
перед позивачем за поставлені товари
за договором № 1 від 15.03.2012р. у сумі 3 344
745,80 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України, майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов і вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

У відзиві на позовну заяву відповідач
не оспорював факту отримання від
позивача товару на суму 4 840 589,00 грн.,
водночас проти задоволення позовних
вимог заперечив, обґрунтовуючи тим, що
позивачем не надано доказів отримання
замовлень від відповідача на поставку
товару за спірним договором, а наявні в
матеріалах справи довіреності на
отримання товарно-матеріальних
цінностей не підтверджують факту
отримання відповідачем товару саме за
спірним договором, оскільки не містять
посилання на нього. Відтак, надані
позивачем довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей не
містять обов'язкових реквізитів.
Наявні в матеріалах справи видаткові
накладні також не підтверджують факт
того, що товар позивачем був переданий
саме за спірним договором, оскільки не
містять посилання на договір № 1 від
15.03.2012р. Наведене, як зазначив
відповідач, свідчить про факт
позадоговірних поставок товару
позивачем відповідачу.

Також, відповідач звернув увагу суду на
те, що товар за видатковою накладною №
Х-00000006 від 25.05.2012р. було прийнято особою
на підставі довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей від
04.05.2012р., тобто остання була недійсною
станом на день поставки - 25.05.2012р.

У відзиві відповідач стверджує, що
позивач не надав доказів, що
поставлений товар згідно
представлених позивачем видаткових
накладних № Х-00000006 від 25.05.2012р., № Х-00000009
та № Х-00000008 від 27.07.2012р. є предметом
спірного договору № 1 від 15.03.2012р.,
оскільки такий асортимент товару не
було узгоджено сторонами в додатках до
договору.

Суд відхиляє наведені заперечення
відповідача та вважає їх
необґрунтованими, з огляду на те, що
товар, поставлений позивачем за
наявними в матеріалах справи
видатковими накладними, погоджений в
додатку № 1 до договору, а асортимент
товару, що не обумовлений в цьому
додатку, погоджений відповідною
видатковою накладною, відповідає
умовам п. 2.1 договору. Відсутність
посилання у видаткових накладних на
спірний договір не спростовує факту
поставки товару відповідачу.

Також, відповідачем не надано суду
доказів існування між сторонами інших
договірних відносин, крім спірного
договору.

Заперечення відповідача щодо того, що
товар за видатковою накладною № Х-00000006
від 25.05.2012р. було прийнято особою на
підставі довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей від
04.05.2012р., тобто остання була недійсною
станом на день поставки - 25.05.2012р., також
судом відхиляється, оскільки у
зазначеній видатковій накладній є
посилання на спірний договір, а також
співпадають прізвище уповноваженої
особи та номер і дата довіреності, що
підтверджує отримання товару
вповноваженою особою відповідача. Крім
того, в порушення приписів ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, відповідач не довів належними
та допустимими доказами факту
неотримання товару за видатковою
накладною № Х-00000006 від 25.05.2012р.

З урахуванням встановленого вище, суд
дійшов висновку, що позовна вимога про
стягнення з відповідача суми основного
боргу в розмірі 3 344 745,80 грн. підлягає
задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань, позивач просить суд
стягнути з відповідача 493 742,34 грн. пені
за період прострочення з 16.11.2012р. по
28.11.2013р., 20% річних у сумі 692 544,40грн. та
інфляційні втрати в сумі 13 378,98 грн., які
розраховані за період з 16.11.2013р. по
24.07.2013р.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 5.2 договору передбачено,
що у випадку порушення відповідачем
умов п.4.3 договору, відповідач
зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 0,5%
від суми заборгованості за кожний день
прострочення виконання грошового
зобов'язання, але не більше подвійної
облікової ставки Національного банку
України. Також, окрім цього, відповідач
зобов'язаний сплатити позивачу
проценти за користування чужими
грошовими коштами в розмірі 20% річних
від суми боргу.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Водночас, судом встановлено, що в
умовах п.5.2 договору сторони погодили,
що пеня за порушення відповідачем
строків оплати, встановлених п.4.3
договору, нараховується та сплачується
за весь період невиконання або
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов'язань, тобто, понад шість
місяців.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши розрахунок позивача щодо
нарахування пені, з урахуванням тієї
обставини, що в 2012 році було 366 днів,
який доданий до заяви про збільшення
позовних вимог, визнав його
обґрунтованим, у зв'язку з чим позовні
вимоги в частині стягнення пені
підлягають задоволенню повністю.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отримання
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є
збільшенням суми основного боргу у
зв'язку з девальвацією грошової
одиниці України, а 3% річних є платою за
користування чужими коштами в цей
період прострочки виконання
відповідачем його договірного
зобов'язання, і за своєю правовою
природою вони є самостійними від
неустойки способами захисту цивільних
прав і забезпечення виконання
цивільних зобов'язань, а не штрафною
санкцією.

При цьому, у п. 5.2 договору сторони
дійшли згоди щодо зміни розміру
процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст.
625 ЦК України, та встановили її у
розмірі 20% річних від суми боргу.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши розрахунок позивача щодо
нарахування 20% річних, визнав його
обґрунтованим, у зв'язку з чим позовні
вимоги в частині стягнення річних
підлягають задоволенню у повному
розмірі.

Також, суд задовольняє позовні вимоги в
частині стягнення інфляційних втрат у
сумі 13 378,98 грн., згідно з розрахунком,
наведеним позивачем у заяві про
збільшення позовних вимог, який є
арифметично вірним.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, підтверджуються
належними та допустимими доказами, а
відтак підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Лотуре-Агро» (03022, м.
Київ, пров. Жуковського, 13/16, ) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «АПК-ЗЛАГОДА» (08600,
Київська область, м. Васильків, вул.
Декабристів, 156; ) 3 344 745
грн. 80 коп. - основного боргу, 493 742 грн. 34
коп. - пені, 692 544 грн. 40 коп. - 20% річних, 13
378 грн. 09 коп. - інфляційних втрат та 68
820,00 грн. - витрат по сплаті судового
збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його прийняття, оформленого відповідно
до вимог ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 31.01.2014р.

Головуючий суддя
А.І.
Привалов

суддя
О.В.
Нечай

суддя
Ю.В.
Цюкало