ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2014 р.
Справа № 914/3332/13

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

головуючого-судді:
Бойко С.М.,

суддів:
Бонк Т.Б.,

Марко Р. І.,

при секретарі Томкевич Н.,

з участю представників:

від позивача з'явився,

від відповідача не з"явився

від третьої особи не з"явився

розглянув апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Брокбізнесбанк" б/н від 21.11.2013 року,

на рішення господарського суду
Львівської області від 06.11.2013 року,
суддя Петрашко М. М., у справі № 914/3332/13

за позовом публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк" в особі
Львівського головного регіонального
відділення публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк", м. Львів

до відповідача приватного
підприємства "ТрастТер", м. Львів

за участю у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_1, м. Львів

про стягнення 2320406,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Львівської області від 06.11.2013 року в
справі № 914/3332/13 в позов публічного
акціонерного товариства
"Брокбізнесбанк" до приватного
підприємства "ТрастТер", за участю у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з
Приватного підприємства "ТРАСТТЕР" (79018,
м.Львів, вул.Стороженка, будинок 12,
квартира 48, ) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Брокбізнесбанк" (03057, м.Київ, проспект
Перемоги, 41, ) в особі
Львівського головного регіонального
відділення Публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк" (79011,
м.Львів, вул.Дм.Вітовського, 35-а)
заборгованість по тілу кредиту в
розмірі 835 798,25 грн., заборгованість по
відсотках у розмірі 509 816,70 грн. та
судовий збір у розмірі 26 912,29 грн. У
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення заборгованості по тілу
кредиту у розмірі 578 637,00 грн.,
заборгованості по відсотках у розмірі
219 878,70 грн., пені за прострочення
платежів по тілу кредиту та відсотків у
розмірі 162 131,53 грн. та несплаченої
комісії за пролонгацію кредиту у
розмірі 14 144,35 грн. відмовлено.

Судом першої інстанції, при винесенні
даного рішення було застосовано строки
позовної давності, заяви про
застосування яких було подано
відповідачем, а відтак суд дійшов
висновку, що позов слід задоволити
частково, а саме з відповідача на
користь позивача слід стягнути
заборгованість по тілу кредиту в
розмірі 835 798,25 грн. та заборгованість по
відсотках у розмірі 509 816,70 грн.

В апеляційні скарзі та своїх
поясненнях до неї, позивач ПАТ
"Брокбізнесбанк" в особі Львівського
головного регіонального відділення
публічного акціонерного товариства
"Брокбізнесбанк", вказав, що частково не
погоджується з таким рішенням суду
першої інстанції, а саме вказує, що
судом було неправомірно відмовлено
позивачу у стягненні тіла кредиту в
сумі 578 637, 00 грн., яку відповідач
зобов'язаний був сплатити з 01.12.2009 року
до 01.08.2010 року та в стягнені з
відповідача відсотків в сумі 219 878, 70
грн. за період з листопада 2009 року по
серпень 2010 року. При цьому, апелянт
вказує на те, що судом першої інстанції
не взято ду уваги те що відповідно до п.
2.1. кредитного договору, зазначено, що
відклична не поновлювальна кредитна
лінія відкрита в розмірі 1 414 435, 25 грн. на
термін до 21 серпня 2011 року. Таким чином,
на думку позивача терміном повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування кредитом є «до 21 серпня 2011
року».

Відзивів на дану апеляційну скаргу від
представника відповідача та третьої
особи не надходило.

Представник позивача в судовому
засіданні навів доводи, аналогічні,
викладеним в своїй апеляційній скарзі,
просив рішення суду першої інстанції
частково скасувати, апеляційну скаргу
задоволити.

Представникт відповідача та третьої
особи в судове засідання не зявились,
про причини неявки не повідомили, хоча
були належним чином повідомлені про
час та місце судового засідання.

Розглянувши наявні докази, давши
оцінку доводам та запереченням, які
містяться в апеляційній скарзі та
відзиві на неї, заслухавши думку
учасників судового процесу,
апеляційний суд, вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу ПАТ "Брокбізнесбанк" в особі
Львівського головного регіонального
відділення публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк" без
задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.08.2006р. між сторонами було укладено
кредитний договір №260/М1. До вказаного
кредитного договору було укладено три
додаткових договори, а саме додатковий
договір №1 від 12.05.2008р., додатковий
договір №2 від 28.05.2008р. та додатковий
договір №3 від 22.08.2009р.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України,
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема є договори
та інші правочини. Згідно ст.174
Господарського кодексу України однією
з підстав виникнення господарського
зобов'язання є господарський договір
та інші угоди, передбачені законом, а
також угоди не передбачені законом, але
такі, які йому не суперечать.

Кредитні відносини здійснюються на
підставі кредитного договору, що
укладається між кредитором і
позичальником у письмовій формі. У
кредитному договорі передбачаються
мета, сума і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення, види
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту (ст.345 ГК України).

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Як вірно встановив суд першої
інстанції позивач виконав свої
обов'язки згідно даного договору та
укладених на підставі нього додаткових
договорів. Зокрема відповідно до
додаткового договору №3 до кредитного
договору №260/М1 від 23.08.2006р. позивач
відкрив відповідачу відкличну
непоновлювальну кредитну лінію з
максимальним лімітом заборгованості у
розмірі 1 414 435,25 грн. на термін до 21.08.2011р.
зі сплатою 26% річних на поновлення
обігових коштів.

На відміну від додаткового договору №1
та додаткового договору №2, вказаним
додатковим договором №3 сторони дійшли
згоди не тільки продовжити дію
кредитного договору, а й також
передбачили що повернення кредиту
здійснюється шляхом здійснення
платежу на позичковий рахунок,
відкритий банком позичальнику, в
строки передбачені графіком, який
визначений у вищезгаданому договорі.

Відповідач свої обов'язки з погашення
кредиту відповідно до графіку
повернення кредиту не виконував,
внаслідок чого у нього виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 1 414 435,25 грн. Відповідачем не
надано як суду першої інстанції так і
апеляційної жодних доказів, які б
підтверджували погашення ним кредиту.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідачем було здійснено лише
часткові оплати, які були зараховані
банком в рахунок погашення
заборгованості по відсоткам.

Відповідно до п.4.8 кредитного договору
при допущеній прострочці терміну
повернення кредиту і сплати відсотків
за користування ним, банку надано право
самостійно приймати рішення про
черговість погашення платежів
(кредиту, відсотків, пені).

Отже, банком правомірно було
зараховано сплачені відповідачем
кошти в рахунок погашення
заборгованості по відсоткам.

Пунктом 2.1. кредитного договору в
редакції додаткового договору №3 від
23.08.2009р. передбачено обов'язок
відповідача по сплаті 26% річних за
користування кредитом.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що
позичальник повертає банку кредит на
умовах п.2.1. Сплата процентів за
користування кредитом здійснюється у
валюті кредиту щомісячно до останнього
робочого дня місяця, в якому нараховані
проценти, а також в день повернення (у
тому числі дострокового)
заборгованості за кредитом в повній
сумі.

Крім того кредитним договором в
редакції додаткового договору №3 від
23.08.2009р. передбачено, що відповідач
зобов'язується додатково перерахувати
позивачу плату в розмірі 14 144,35 грн. за
внесення змін до кредитного договору
на рахунок №9601 в Львівській філії
АТ "Брокбізнесбанк". Зміни були внесені
23.08.2009р. разом із підписанням вказаного
додатку. Відповідно до п.5 додаткового
договору №3 від 23.08.2009р. даний
додатковий договір вступає в законну
силу з дати підписання. Відповідач не
сплатив позивачу 14 144,35 грн., доказів
сплати суду не надав.

В матеріалах справи міститься
розрахунок заборгованості ПП
"ТрастТер" долучений позивачем до
позовної заяви. Відповідно до
вказаного розрахунку заборгованість
по тілу кредиту становить 1 414 435,25 грн.,
заборгованість по процентах з
врахуванням здійснених відповідачем
часткових оплат становить 729 695,40 грн.,
та заборгованість за несплату комісії
за пролонгацію кредиту становить 14 144,35
грн.

У відповідності із ст.193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Аналогічно відповідно до
ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Оскільки додатковим договором №3 до
кредитного договору сторони узгодили
графік повернення кредиту, то
відповідно відповідач зобов'язаний був
повернути позивачу тіло кредиту
відповідно до вказаного графіку та
відповідно щомісячно сплачувати
відсотки.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Враховуючи вищенаведене, дослідивши
наявні в справі матеріали, перевіривши
розрахунок заборгованості ПП
"ТрастТер", а також зважаючи на те, що в
матеріалах справи відсутні будь які
докази, які б спростовували
аборгованості відповідача, колегія
суддів Львівського апеляційного суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що заборгованість
відповідача по тілу кредиту в розмірі 1
414 435,25 грн., заборгованость по
несплаченим відсоткам у розмірі 729 695,40
грн. та заборгованість по несплаченій
комісії за пролонгацію кредиту у
розмірі 14 144,35 грн. є обгрунтованою та
підтверджена матеріалами справи.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

За умовами ст.612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання свого
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. При
цьому пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу
України кореспондуються із приписами,
встановленими Господарським кодексом
України.

Так у відповідності із ст.230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно п.6 ст.231 ГК України штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, які визначаються обліковою
ставкою НБУ за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Пунктом 7.1. кредитного договору сторони
дійшли згоди, що у випадку
несвоєчасного погашення кредиту та
(або) процентів за його використання,
банк має право стягувати пеню, яка може
нараховуватися виходячи з 0,1% від суми
непогашеної заборгованості за кожен
день прострочки (договірна ставка).

Згідно із ст.3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Як вбачається із доданого позивачем
розрахунку пені позивач врахував
приписи Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", однак
відповідачем невірно вказано періоди
її нарахування. Зокрема, позивач
нараховує пеню починаючи з 01.08.2012р. по
31.01.2013р.

Як вірно вказав суд першої інстанції -
нарахування пені таким способом є
невірним. Як зазначалося вище
відповідно до ч.6 ст.232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Тобто позивачу слід було нараховувати
пеню за несвоєчасне повернення тіла
кредиту протягом шести місяців
починаючи від дня, коли зобов'язання
мало бути виконано відштовхуючись від
графіку погашення кредиту по кожному
місяцю окремо.

Аналогічно щодо нарахування пені за
несвоєчасну сплату процентів за
користування кредитом, позивачу слід
було нараховувати пеню протягом шести
місяців починаючи від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано,
відштовхуючись від платежів по
процентах які відповідач зобов'язаний
був здійснювати щомісячно за кожен
місяць окремо.

Однгак, зважаючи на вищенаведені норми,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що позовна вимога позивача
про стягнення пені є обґрунтованою та
правомірною.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, відповідачем у справі було
подано заяву про застосування строків
позовної давності, а також уточненні
заяви про застосування строків
позовної давності. У вказаних заявах
відповідач просить застосувати строки
позовної давності щодо заборгованості
по тілу кредиту, по процентах за
користування кредитом, по несплаченій
комісії за пролонгацію кредитного
договору та по пені.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Згідно із ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік, відповідно
до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України,
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму
ВГСУ «Про деякі питання практики
застосування строків позовної
давності при вирішенні господарських
спорів» За змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Як зазначалося вище додатковим
договором №3 до кредитного договору
сторони узгодили графік погашення
кредиту. Тобто цим графіком узгоджено
поетапне виконання грошових
зобов'язань відповідача перед
позивачем.

Відповідно до абзацу другого п.4.2.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" якщо
договором чи іншим правочином
визначено різні строки виконання
окремих зобов'язань, що з нього
виникають (наприклад, у зв'язку з
поетапним виконанням робіт або з
розстроченням оплати), позовна
давність обчислюється окремо стосовно
кожного з таких строків. Позовна
давність за позовами, пов'язаними з
простроченням почасових платежів
(проценти за користування кредитом,
орендна плата тощо), обчислюється
окремо за кожним простроченим
платежем.

Тобто, позовну давність по
простроченим платежам слід
обчислювати окремо по кожному
простроченому платежу згідно графіка
погашення кредиту, який був узгоджений
сторонами у додатку №3 до кредитного
договору.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач звернувся до господарського
суду Львівської області із позовною
заявою 28.08.2013р. (відмітка на печатці
канцелярії господарського суду
Львівської області).

Тобто беручи до уваги порядок
погашення заборгованості по графіку в
якому чітко визначений розмір кожного
окремого платежу, який мав бути
здійснений до відповідної календарної
дати, по позовних вимогах в частині
стягнення з відповідача
заборгованості по тілу кредиту, яку
відповідач зобов'язаний був сплатити
до 01 грудня 2009р та починаючи з 01 грудня
2009р до 01 серпня 2010р. сплив строк
позовної давності. У вказані строки
відповідачу слід було повернути тіло
кредиту на загальну суму 578 637,00 грн.

Отже, у зв'язку із спливом строку
позовної давності позивачу слід
відмовити в частині позовних вимог про
стягнення з відповідача
заборгованості по тілу кредиту у
розмірі 578 637,00 грн.

В решті позовних вимог в частині
стягнення з відповідача
заборгованості по тілу кредиту в
розмірі 835 798,25 грн. позов слід
задоволити.

Аналогічно щодо застосування строків
позовної давності щодо позовної вимоги
позивача про стягнення з відповідача
заборгованості по процентам за
користування кредитом.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що
позичальник повертає банку кредит на
умовах п.2.1. Сплата процентів за
користування кредитом здійснюється у
валюті кредиту щомісячно до останнього
робочого дня місяця, в якому нараховані
проценти, а також в день повернення (у
тому числі дострокового)
заборгованості за кредитом в повній
сумі.

Разом з тим як вбачається з п.4.2.
договору, нарахування процентів
здійснюється щомісячно в
передостанній день поточного місяця.

Тобто із п.4.1. кредитного договору
вбачається, що відповідач вважається
таким, що прострочив, якщо до кінця
останнього робочого дня місяця, в якому
нараховані проценти, він не сплатив
вказані проценти за користування
кредитом. У даному випадку перебіг
строку позовної давності починається
від останнього робочого дня місяця в
якому нараховані проценти.

Беручи до уваги умови п.4.1. договору та
розрахунок заборгованості ПП
"ТрастТер" по процентам за користування
кредитом, суд дійшов висновку, що по
позовних вимогах в частині стягнення з
відповідача заборгованості по
процентам за користування кредитом за
періоди починаючи з листопада 2009 р. до
серпня 2010 р. сплив строк позовної
давності. Загальний розмір несплачених
процентів за користування кредитом за
вказані місяці становить 219 878,70 грн.

Отже, у зв'язку із спливом строку
позовної давності позивачу слід
відмовити в частині позовних вимог про
стягнення з відповідача
заборгованості по процентам за
користування кредитом в розмірі 219 878,70
грн.

В решті позовних вимог в частині
стягнення з відповідача
заборгованості по процентам за
користування кредитом в розмірі 509 816,70
грн. позов слід задоволити.

Щодо застосування строку позовної
давності до позовної вимоги в частині
стягнення заборгованості по
несплаченій комісії за пролонгацію
кредиту в розмірі 14 144,35 грн. суд
зазначає наступне.

Як зазначалося вище, кредитним
договором в редакції додаткового
договору №3 від 23.08.2009р. передбачено, що
відповідач зобов'язується додатково
перерахувати позивачу плату в розмірі
14 144,35 грн. за внесення змін до
кредитного договору на рахунок
№9601 в Львівській філії АТ
"Брокбізнесбанк". Відповідно до п.5
додаткового договору №3 від 23.08.2009р.
даний додатковий договір вступає в
законну силу з дати підписання.

Відповідно до абзацу другого ч.1 ст.530 ЦК
України зобов'язання, строк (термін)
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Зміни у кредитний договір були внесені
23.08.2009р. разом із підписанням вказаного
додатку №3. Тобто, разом із підписанням
додатку №3 до кредитного договору у
відповідача виник обов'язок сплатити 14
144,35 грн. за внесення змін у кредитний
договір.

Відтак, обчислюючи строк позовної
давності щодо позовної вимоги про
стягнення заборгованості по
несплаченій комісії за пролонгацію
кредиту в розмірі 14 144,35 грн. слід
відштовхуватись від дати підписання
додатку №3 до кредитного договору
(22.08.2009р.).

Так, колегія суддів Львівського
апеляційного суду погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
заяву відповідача про застосування
строку позовної давності до позовних
вимог в частині стягнення
заборгованості по несплаченій комісії
за пролонгацію кредиту в розмірі 14 144,35
грн. слід задоволити та, відповідно,
відмовити позивачу в частині позовних
вимог про стягнення заборгованості по
несплаченій комісії за пролонгацію
кредиту в розмірі 14 144,35 грн.

Щодо застосування строку позовної
давності до позовної вимоги в частині
стягнення з відповідача пені в розмірі
162 131,53 грн. суд зазначає наступне.

Позовна давність в один рік, відповідно
до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України,
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Останній платіж щодо повернення тіла
кредиту відповідач повинен був
здійснити до 21.08.2011р., а останній платіж
щодо сплати процентів за користування
відсотками відповідач повинен був
здійснити до останнього робочого дня
грудня 2011р.

Відповідно, враховуючи п.1 ч.2 ст.258 ЦК
України, суд дійшов висновку, що заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності до позовних вимог в
частині пені в розмірі 162 131,53 грн. слід
задоволити та, відповідно, відмовити
позивачу в частині позовних вимог про
пені в розмірі 162 131,53 грн.

Отже, враховуючи вищенаведене, беручи
до уваги те, що відповідачем подано
заяви про застосування строків
позовної давності, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду погоджується з
рішенням суду першої інстанції, що
позов слід задоволити частково, а саме
з відповідача на користь позивача слід
стягнути заборгованість по тілу
кредиту в розмірі 835 798,25 грн. та
заборгованість по відсотках у розмірі
509 816,70 грн.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд, вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте, з врахуванням всіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної
скарги публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк" -
відмовити.

2. Рішення господарського суду
Львівської області від 06.11.2013 року в
справі № 914/3332/13 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на
адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
03.02.2014 р.

Головуючий суддя
Бойко С. М.

Суддя
Бонк Т. Б.

Суддя
Марко Р. І.