КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. Справа№ 5028/2/97(12/4)/2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Кобець
М.О.

за участю представників:

від позивача: Слободян Д.Б. -
представник за довіреністю від 16.12.2013
року;

Одноралов Є.Л. - представник
за довіреністю від 16.04.2013 року;

від відповідача: Сидоренко Н.Д. -
представник за довіреністю від13.01.2014
року;

від третьої особи: не з'явились,

розглянувши у відкритому засіданні
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Полікомбанк»

на рішення Господарського суду
Чернігівської області від 11.11.2013 року

у справі № 5028/2/97(12/4)/2012 (суддя
Михайлюк С.І.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Слов'янські шпалери - КФТП»

до Публічного
акціонерного товариства «Полікомбанк»

Третя особа Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ельбрус»

про визнання недійсним
договору поруки та повернення
отриманих коштів у сумі 1 397 000, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Слов'янські шпалери - КФТП» звернулося
до Господарського суду Чернігівської
області з вимогою до Публічного
акціонерного товариства «Полікомбанк»
про визнання недійсним договору поруки
та повернення отриманих коштів у сумі 1
397 000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в
дійсності договір поруки зі сторони
позивача заступником генерального
директора Мурай П.М. не підписувався, що
підтверджується висновком спеціаліста
№ 476 від 15.12.2011 року.

Рішенням Господарського суду
Чернігівської області від 03.05.2012 року,
яке залишене без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 11.06.2012 року, у
позовних вимогах відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду
України від 27.11.2012 року попередні
судові рішення у цій справі скасовані,
справа передана на новий розгляд до
Господарського суду Чернігівської
області.

Постанова Вищого господарського суду
України мотивована тим, що судами
попередніх інстанцій необґрунтовано
визнано, що між позивачем та
відповідачем було досягнуто згоди щодо
всіх істотних умов договору поруки та
про належне виконання позивачем умов
договору поруки № 184 від 15.05.2009 року.

В ході повторного розгляду справи
позивачем була подана заява про зміну
підстав позову, відповідно до якої
позивач зазначив, що спірний договір є
неукладеним, оскільки в ньому не
визначена ціна договору, а отже
відсутня істотна умова.

Однак, з процесуальних документів по
даній справі вбачається, що дана заява
судом першої інстанції не була
розглянута.

Рішенням Господарського суду
Чернігівської області від 11.11.2013 року
позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції не застосував до
спірних правовідносин ст. 207 ЦК України,
ч. 1 ст. 181 ГК України, ст. 8 Закону України
«Про електронні документи та
електронний документообіг», ст.ст. 3 та 4
Закону України «Про електронний
цифровий підпис», та неправильно
витлумачив зміст ст. 241 ЦК України,
внаслідок чого прийшов до невірного
висновку, що вказаний договір поруки в
наступному не був схвалений позивачем.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями, апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Полікомбанк» по справі № 5028/2/97(12/4)/2012
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Дідиченко М.А.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 року
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 5028/2/97(12/4)/2012 колегію
суддів у складі Дідиченко М.А.
(головуюча), Руденко М.А., Пономаренко
Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 року
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Полікомбанк»
було прийнято до провадження, розгляд
справи призначено на 28.01.2014 року.

Представник відповідача у судовому
засіданні 28.01.2014 року підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі та
просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому
засіданні 28.01.2014 року заперечував проти
апеляційної скарги, просив суд рішення
суду першої інстанції залишити без
змін. Крім того, позивач зазначив, що не
наполягає на розгляді заяви про зміну
підстав позову, а вважає, що спірний
договір є недійсним, оскільки підпис
заступника генерального директора ВАТ
«Корюківська фабрика технічних
паперів» Мурая Петра Михайлова є
підробленим, що підтверджується
вироком Менського районного суду від
29.05.2013 року.

Представник третьої особи у судове
засідання 28.01.2014 року не з'явився, про
поважні причини неявки суд не
повідомив, хоча про час і місце
судового засідання був повідомлений
належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи,
15.05.2009 року між Закритим акціонерним
товариством «Полікомбанк» (надалі -
банк), правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Полікомбанк» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Ельбрус»
(надалі - позичальник, третя особа) було
укладено кредитний договір № 183,
відповідно до умов якого банк надає
позичальнику кредит у сумі 2 250 000,00 грн.;
строком повернення кредиту до 02.03.2010
року для поточної діяльності та
поповнення обігових коштів; зі сплатою
28% річних (п.п.1.1.1., 1.1.2., 1.1.4., 1.1.5.
кредитного договору).

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язань, що випливають із
вищевказаних кредитного договору,
15.05.2009 року між Відкритим акціонерним
товариством «Корюківська фабрика
технічних паперів», яке згідно із
рішенням загальних зборів акціонерів
від 02.03.2011 року було перейменовано у
Публічне акціонерне товариство
«Слов'янські шпалери - КФТП» було
укладено договір поруки № 184 (надалі -
договір поруки).

Згідно із п. 1.1 договору поруки,
поручитель зобов'язується перед
кредитором солідарно відповідати за
виконання Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ельбрус» всіх його
зобов'язань перед кредитором, що
виникли з кредитного договору від
15.05.2009 року № 183, укладеного між
кредитором та боржником.

Пунктом 1.2. договору поруки
передбачено, що поручителю відомі всі
умови договору, в тому числі: сума
кредиту: 2 250 000,00 грн.; строк повернення
кредиту: 02.03.2010 року; дати і порядок
повернення кредиту; процентної ставки
річних; порядок сплати процентів;
сплата пені у разі порушення строку
повернення кредиту та сплати
процентів.

Відповідальність боржника і
поручителя перед кредитором,
відповідно до п. 1.4. договору поруки № 184
від 15.05.2009 року, є солідарною.

Згідно із п. 2.1. договору поруки, в разі
невиконання боржником своїх
зобов'язань по кредитному договору від
15.05.2009 року № 183, кредитор протягом 5-х
робочих днів направляє відповідне
повідомлення поручителю (листом,
факсом, телеграмою).

Пунктом 2.2. договору поруки встановлено
що поручитель не пізніше наступного
робочого дня після одержання такого
повідомлення перераховує кредитору на
рахунок № 29099021 в Полікомбанку, код
банку 353100, код за , або на
рахунки простроченої заборгованості
суму заборгованості боржника перед
кредитором.

Відповідно до частин 1-3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові
умови договору відповідно до
законодавства. Господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу
однієї із сторін повинна бути
досягнута згода. При укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору. У
разі якщо сторони не досягли згоди з
усіх істотних умов господарського
договору, такий договір вважається
неукладеним (таким, що не відбувся).

Як встановлено колегією суддів,
договір поруки № 184 від 15.05.2009 року не
містить ціни договору.

Водночас, відповідно до ст. 553 ЦК
України встановлено, що за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Згідно із ст. 558 ЦК України передбачено,
що поручитель має право на оплату
послуг, наданих ним боржникові.

Отже, поручительство є видом послуги,
яка у відповідності до ст.ст. 903, 904 ЦК
України може бути безоплатною.
Зазначене кореспондується із ст. 558 ЦК
України, в якій передбачено, що боржник
повинен оплатити послугу
поручительства, якщо це вставнолено
договором.

Таким чином, встановлення ціни
договору (оплатності договору) не є
обов'язковою умовою договору поруки.

Крім того, згідно із ч. 8 ст. 181 ГК
України передбачено, що, якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Отже, визначення договору неукладеним
(таким, що не відбувся) може мати місце
на стадії укладання господарського
договору у разі, якщо сторони не
досягли згоди з усіх істотних його
умов, а не за наслідками виконання
цього договору сторонами. Виконання
договору не дає підстав вважати його
неукладеним.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
10.02.2009 року у справі № 10/33/08.

Про виконання договору вказують
платіжні доручення № 1396 від 30.09.2009р. на
суму 415000грн., № 1539 від 16.12.2009р. на суму
220000грн., № 135 від 02.03.2010р. на суму 150000грн.,
№ 133 від 26.02.2010р. на суму 100000грн., № 272 від
30.04.2010р. на суму 50000грн., № 331 від 31.05.2010р.
на суму 112000грн., № 409 від 30.06.2010р. на суму
100000грн., № 563 від 31.08.2010р. на суму 150000грн.,
№ 636 від 30.09.2010р. на суму 100000грн., якими з
рахунку позивача перераховані 1397000грн.
відповідачеві на підставі договору
поруки № 184 від 15.05.2009 року. Погашення
кредиту згідно угоди 184 від 15.05.2009р. є
призначенням платежу за платіжним
дорученням № 1539 від 16.12.2009р. на суму
220000грн. Решта платіжних доручень не
мають посилання на угоду № 184 від
15.05.2009р. Однак кошти за ними
перераховані банку на рахунок 290099021.980.
Пунктом 2.2. договору поруки № 184 від
15.05.2009р. передбачено перерахування
поручителем кредитору коштів саме на
рахунок № 290099021.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що договір поруки № 184 від
15.05.2009 року не може вважатися
неукладеним.

Водночас, як вбачається із спірного
договору, останній з боку позивача
підписаний заступником генерального
директора Мурайом Петром Михайловичем
та скріплений печаткою № 2.

Звертаючись до суду першої інстанції
позивач зазначає, що про існування
договору № 184 від 15.05.2009 року йому стало
відомо в грудні 2011 року після
проведення службової та аудиторської
перевірок. Позивач стверджує, що
спірний договір ним не укладався,
товариство не виявляло бажання (не
давало згоди) на укладення спірного
договору та не наділяло
повноваженнями жодного представника
на його укладання, підпис заступника
генерального директора Мурая П.М. є
підробленим з метою заволодіння
коштами в розмірі 1 397 000 грн.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається із матеріалів справи,
вироком Менського районного суду від
29.05.2013 року у справі № 2512/2803/2012 №
провадження 1-кп/738/1/2013р. встановлено, що
Дяченко Р.С., працюючи на посаді
фінансового директора ПАТ "Слов'янські
шпалери - КФТП", з метою заволодіння
коштами товариства підробила договір
поруки № 184 від 15.05.2009 року укладений
між ВАТ "Корюківська фабрика технічних
паперів" в особі заступника
генерального директора Мурая П.М. та
ЗАТ "Полікомбанк" в особі голови
правління Тарасовця М.П. шляхом
виконання підпису від імені поручителя
в особі заступника генерального
директора Мурая П.М. та скріпила
договір печаткою № 2, якою
користувалася. Крім того, в період з
30.09.2009 року по 30.09.2010 року Дяченко Р.С.,
використовуючи своє службове
становище, з метою заволодіння
грошовими коштами ВАТ "Корюківська
фабрика технічних паперів", здійснила
перерахування грошових коштів на
загальну суму 1 027 000 грн. з рахунку ВАТ
"Корюківська фабрика технічних
паперів" на рахунок ПАТ "Полікомбанк" в
погашення простроченого кредиту ТОВ
"Ельбрус" згідно договору поруки № 184
від 15.05.2009 року. Службовим підробленням
договору поруки № 184 від 15.05.2009 року ВАТ
"Корюківська фабрика технічних
паперів" спричинені тяжкі наслідки та
заподіяно збитки товариству на суму 1
027 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України
вирок суду у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили, є
обов'язковим для господарського суду
при вирішенні спору з питань, чи мали
місце певні дії та ким вони вчинені.

Таким чином вироком Менського
районного суду встановлено підробку
договору поруки № 184 від 15.05.2009 року, що
вказує на відсутність волевиявлення
позивача на вчинення такого договору.

Заперечуючи проти задоволення позову
відповідач зазначає, що у
відповідності до ст. 241 ЦК України,
договір поруки № 184 від 15.05.2009 року був
схвалений позивачем, що
підтверджується платіжними
дорученнями про перерахування коштів
згідно договору поруки № 184 від 15.05.2009
року в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 183 від 15.05.2009 року, наявними в
матеріалах справи.

Крім того, відповідач зазначає, що у
відповідності до п. 2.1.6 договору на
розрахункове обслуговування з
використанням програмно-технічного
комплексу «Клієнт-Банк» № 1485 від 12.09.2000
року укладеного між позивачем та
відповідачем він не несе
відповідальності за навмисну або
необережну передачу позивачем паролів,
ключів та системи захисту третій
стороні.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, з перевищенням
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.) (Постанова, Пленум
Вищого господарського суду України,
від 29.05.2013, № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними").

Таким чином, настання наслідків, в разі
укладення угоди особою,
неуповноваженою на це, або з
перевищенням повноважень, закон
ставить в залежності від того, чи було
схвалено у подальшому правочин, особою
від імені якої її укладено.

Згідно із ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Перевищення повноваження - це
добровільне збільшення представником
обсягу права на здійснення правочинів,
який встановлено вказівками того, кого
представляють, або нормами права. При
перевищенні повноважень представник
зі своєї ініціативи розширює межі
наданого йому повноваження, не
погодивши такий відступ із
довірителем.

Так, колегія суддів зазначає, що в
даному випадку Дяченко Р.С. є особою,
яка вчинила злочин, а саме підробку
документів з умислом отримати кошти, що
встановлено вироком Менського
районного суду від 29.05.2013 року у справі
№ 2512/2803/2012 № провадження 1-кп/738/1/2013р.

Колегія суддів наголошує, що посилання
відповідача, що про схвалення договору
поруки № 184 від 15.05.2009 року свідчать
платіжні доручення № 1396 від 30.09.2009р. на
суму 415000 грн., № 1539 від 16.12.2009р. на суму
220000 грн., № 135 від 02.03.2010р. на суму 150000
грн., № 133 від 26.02.2010р. на суму 100000 грн., №
272 від 30.04.2010р. на суму 50000 грн., № 331 від
31.05.2010р. на суму 112000 грн., № 409 від 30.06.2010р.
на суму 100000 грн., № 563 від 31.08.2010р. на суму
150000 грн., № 636 від 30.09.2010р. на суму 100000
грн., якими з рахунку позивача
перераховані 1397000грн. відповідачеві на
підставі договору поруки № 184 від 15.05.2009
року не приймаються судом як вчинення
дій, що свідчать про схвалення даного
правочину, оскільки перерахування
вищевказаних коштів здійснювала сама
Дяченко Р.С., яка працюючи на посаді
фінансового директора позивача мала
доступ до вказаних коштів та
електронних підписів керівників та
здійснила вказані перерахування для
привласнення коштів, що встановлено
вироком Менського районного суду від
29.05.2013 року у справі № 2512/2803/2012 №
провадження 1-кп/738/1/2013р.

Крім того, про несхвалення зазначених
дій Дяченко Р.С. уповноваженим органом
(посадовою особою), свідчить звернення
даною особою до правоохоронних органів
із заявою про вчинення злочину.

Щодо посилань відповідача на
відсутність відповідальності банку у
разі навмисної чи необережної передачі
клієнтом паролів, ключів та системи
захисту третій стороні, то колегія
суддів зазначає, що встановлення
вищевказаної умови в договорі на
розрахункове обслуговування з
використанням програмно-технічного
комплексу «Клієнт-Банк» № 1485 від 12.09.2000
року не позбавляє права позивача
звернутися за захистом свого
порушеного права шляхом визнання
договору недійсним та не тягне за собою
наслідку автоматичного схвалення
позивачем дій третіх осіб.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції обґрунтовано
задоволено позовні вимоги в частині
визнання недійсним договору поруки №
184 від 15.05.2009 року.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі
все, що вона одержала на виконання
цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Заперечуючи проти застосування
реституції відповідач зазначає, що
позивач реалізував своє право щодо
відшкодування коштів в кримінальному
провадженні по обвинуваченню Дяченко
Р.С., подавши цивільний позов про
стягнення з останньої перерахованих
кредитних коштів, а тому задовольнивши
в даній справі реституцію, позивач
отримує можливість стягнути
матеріальну шкоду у подвійному
розмірі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 20
ГК України встановлено, що кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно із ст. 20 ЦК України встановлено,
право на захист здійснюється на свій
розсуд.

Відповідно до ст. 128
Кримінально-процесуального кодексу
України передбачено, що особа, якій
кримінальним правопорушенням або
іншим суспільно небезпечним діянням
завдано майнової та/або моральної
шкоди, має право під час кримінального
провадження до початку судового
розгляду пред'явити цивільний позов до
підозрюваного, обвинуваченого або до
фізичної чи юридичної особи, яка за
законом несе цивільну
відповідальність за шкоду, завдану
діяннями підозрюваного,
обвинуваченого або неосудної особи,
яка вчинила суспільно небезпечне
діяння.

Отже, твердження відповідача що у разі
застосування реституції позивач
отримує можливість стягнути
матеріальну шкоду у подвійному
розмірі, оскільки кошти, які були
перераховані на рахунок банку вже були
стягнуті з Дяченко Р.С. у справі №
2512/2803/2012, є безпідставними, оскільки
чинним законодавством України
передбачено право сторони на свій
розсуд захищати своє право та на
підставі ст. 216 ЦК України вимагати
повернення набутого за недійсним
договором, а у відповідності до ст. 128
Кримінально-процесуального кодексу
України звертатися із цивільним
позовом в межах кримінального
провадження для відшкодування збитків
завданих злочином.

А отже, суд не має права позбавляти
позивача можливості реалізувати своє
право на захист порушеного права
встановленими чинним законодавством
способами.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів виконання вироку
Менського районного суду від 29.05.2013
року у справі № 2512/2803/2012 № провадження
1-кп/738/1/2013р. в частині задоволення
цивільного позову.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованих
висновків про задоволення вимог
позивача повернення 1 397 000, 00 грн.
одержаних за недійсним договором
поруки № 184 від 15.05.2009 року.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
Господарського суду Чернігівської
області від 11.11.2013 року у справі №
5028/2/97(12/4)/2012 відповідає чинному
законодавству, фактичним обставинам та
матеріалам справи і підстав для його
скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по
сплаті судового збору за подання
апеляційної скарги покладаються на
заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Полікомбанк»
на рішення Господарського суду
Чернігівської області від 11.11.2013 року
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Чернігівської області від 11.11.2013 року у
справі № 5028/2/97(12/4)/2012 - без змін.

3. Матеріали справи № 5028/2/97(12/4)/2012
повернути до Господарського суду
Чернігівської області.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
М.А. Дідиченко

Судді
Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко