КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р.
справа№ 910/21646/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі:
Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача-1 -
Мишакова Ю.А.

позивача-2 -
Мишакова Ю.А.

відповідача-1 -
Оніщук В.М.

відповідача-2 -
Шамрай В.В.

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Сільпо Рітейл» та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фоззі»

на рішення господарського суду м. Києва
від 11.12.2013 р.

у справі № 910/21646/13 (суддя - Гулевець О.В.)

за позовом 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі»

2. Приватного акціонерного
товариства «Сільпо Рітейл»

до 1. Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк»

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лін Беккер»

про визнання недійсним підпункту 4.3.13.1
пункту 4.3.13 статті 4 договору про
внесення змін № 16 від 30.11.2011 р. до
договору про надання відновлювальної
відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07
від 13.07.2007 р.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року Товариство з
обмеженою відповідальністю «Фоззі» та
Приватне акціонерне товариство
«Сільпо Рітейл» звернулись з позовом
до Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лін Беккер» про
визнання недійсним підпункту 4.3.13.1
пункту 4.3.13 статті 4 договору про
внесення змін № 16 від 30.11.2011 р. до
договору про надання відновлювальної
відкличної кредитної лінії № 10-0604/299к-07
від 13.07.2007 р.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 11.12.2013 р. у справі № 910/21646/13 у позові
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду м. Києва від 11.12.2013
р., позивачі подали апеляційну скаргу, в
якій просять оскаржуване рішення суду
скасувати та прийняти нове про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції порушено норми
матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
позивачі вказують, що положення п.п.
4.3.13.1 договору про внесення змін до
кредитного договору порушує права та
охоронювані законом інтереси
позивачів, оскільки даний пункт
обмежує дієздатність позивачів та не
дозволяє в повній мірі займатись
незабороненою законом господарською
діяльністю.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 16.01.2014 р.,
визначено наступну колегію суддів:
головуючий суддя - Буравльов С.І., судді
- Андрієнко В.В., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.01.2014 р.
порушено апеляційне провадження у
справі № 910/21646/13, а розгляд справи
призначено на 04.02.2014 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

13.07.2007 р. між Публічним акціонерним
товариством «ВТБ Банк» (далі -
відповідач-1, кредитор) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Лін
Беккер» (відповідач-2, позичальник) було
укладено договір про надання
відновлювальної відкличної кредитної
лінії № 10-0604/299к-07 (далі - кредитний
договір).

30.11.2011 р. між Публічним акціонерним
товариством «ВТБ Банк» та Товариством
з обмеженою відповідальністю «Лін
Беккер» було укладено договір № 16 про
внесення змін до цього кредитного
договору.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору
банк на умовах цього договору
зобов'язується надати позичальнику
кредит у вигляді мультивалютної
відкличної відновлювальної кредитної
лінії в сумі 24 890 000,00 доларів США, а
позичальник зобов'язується прийняти,
належним чином використати та
повернути банку кредит на умовах та в
строки/терміни, визначені даним
договором, але не пізніше 11.07.2014 р., а
також сплатити плату за кредит та
виконати інші зобов'язання у повному
обсязі на умовах та в строки/терміни,
визначені даним договором.

Незважаючи на те, що позивачі не є
сторонами кредитного договору та
договору про внесення змін до нього,
однак вважають, що п.п. 4.3.13.1 п. 4.3.13 ст. 4.3
р. 4 кредитного договору в редакції
договору про внесення змін до
кредитного договору порушує їх права.

Відповідно до п.п. 4.3.13 договору про
внесення змін до кредитного договору
протягом строку дії цього договору без
попереднього письмового погодження з
банком позичальник зобов'язаний та
зобов'язується забезпечити виконання,
АТ «Фоззі», АТ «Сільпо Рітейл», ТОВ
«Фоззі-Фуд» та ТОВ «Бриклейерз»:

4.3.13.1 не надавати кредити та/або
гарантії третім особам та/або не
виступати поручителем/майновим
поручителем/гарантом за зобов'язанням
третіх осіб в сумі, що перевищує
еквівалент 1 000 000,00 доларів США (один
мільйон доларів США 00 центів) на одну
юридичну особу протягом календарного
року, за виключенням:

4.3.13.1.1 надання кредитів, гарантій на
користь позичальника, зокрема, АТ
«Фоззі» та АТ «Сільпо Рітейл» та інших
осіб, що увійшли до складу Групи
компаній «FOZZY GROUP»;

4.3.13.1.2 надання майнових порук по
зобов'язанням позичальника та/або по
зобов'язанням, зокрема, АТ «Фоззі» та АТ
«Сільпо Рітейл» та/або по зобов'язанням
інших осіб, що увійшли до складу Групи
компаній «FOZZY GROUP», якщо майно, що буде
предметом майнової поруки, було
придбане або придбавається частково
або повністю за рахунок кредиту, що
отриманий після укладання договору № 13
про внесення змін до цього договору;

4.3.13.1.3 надання порук/гарантій по
зобов'язанням позичальника, зокрема, АТ
«Фоззі» та АТ «Сільпо Рітейл» та інших
осіб, що увійшли до складу Групи
компаній «FOZZY GROUP», у випадку якщо
поручитель/гарант надає
поруку/гарантію по зобов'язанням
юридичної особи, за зобов'язаннями якої
поручитель/гарант надав
поруку/гарантію перед банком.

Позивачі стверджують, що
вищенаведеними положеннями п. 4.3.13.1
кредитного договору в редакції
договору про внесення змін
забороняється позивачам протягом
строку дії договору про внесення змін
та без попереднього письмового
погодження з банком надавати кредити
та/або гарантії третім особам та/або
виступати поручителем/майновим
поручителем/гарантом за зобов'язанням
третіх осіб в сумі, що перевищує
еквівалент 1 000 000,00 доларів США (один
мільйон доларів США 00 центів) на одну
юридичну особу протягом календарного
року.

Так, 26.12.2011 р. від ТОВ «Лін Беккер» на
адресу позивачів було надіслано лист №
05-26/12-В, відповідно до якого відповідач-2
звернувся з вимогою до ТОВ «Фоззі» та
ПрАТ «Сільпо Рітейл» не укладати
жодних правочинів без отримання
попередньої згоди ПАТ «ВТБ Банк».

В свою чергу ПрАТ «Сільпо Рітейл»
звертався до ПАТ «ВТБ Банк» з листами
вих. № 29/11-2 від 29.11.2012 р., вих. № 05/09 від
05.09.2013 р. та вих. № 04/04 від 04.04.2013 р. про
надання дозволу на укладення з банками
договорів іпотеки.

23.05.2013 р. ПАТ «ВТБ Банк» надіслав ПрАТ
«Сільпо Рітейл» Лист-відповідь № 3890/1-2,
яким відмовив ПрАТ «Сільпо Рітейл» в
укладенні вказаних договорів.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог
скаржники посилаються на те, що для
забезпечення виконання зобов'язань
відповідача-2 перед відповідачем-1 за
кредитним договором між позивачами та
відповідачем-1 було укладено договір
поруки № 100.2.3-01/213П-08 від 25.07.2008 р. щодо
поруки ТОВ «Фоззі» та договір поруки №
10-0604/299к-07/П-02 від 10.09.2010 р. щодо поруки АТ
«Сільпо Рітейл».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити
Господарському кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 6 Господарського
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627
ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Дослідивши договір про внесення змін №
16 від 30.11.2011 р. до договору про надання
відновлювальної відкличної кредитної
лінії № 10-0604/299к-07 від 13.07.2007 р., зокрема,
підпункт 4.3.13.1 пункту 4.3.13. статті 4,
колегія зазначає, що даний пункт
покладає встановлені ним зобов'язання
не на позивачів, а встановлює певні
умови та зобов'язання для позичальника
- Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лін Беккер».

Стосовно Листа № 3890/1-2 від 23.05.2013 р., яким
відповідача-1 відмовив позивачам у
наданні згоди на укладення іпотечних
договорів, колегія зазначає наступне.

Даний лист не підтверджує вчинення
відповідачем-1 протиправної протидії
господарській діяльності позивачів та
не порушує їх права, оскільки він не
вимагає від позивачів виконувати
оскаржуваний підпункт 4.3.13.1 пункту 4.3.13
статті 4.3 розділу 4 кредитного договору
в редакції договору про внесення змін,
так як даний пункт стосується
зобов'язань саме ТОВ «Лін Беккер» перед
ПАТ «ВТБ Банк» щодо виконання умов
кредитного договору.

Крім того, відповідно до п. 7.5 договору
про внесення змін до кредитного
договору при невиконанні або
неналежному виконанні будь-якої з умов,
визначених в п. 4.3.13 цього договору, банк
має право застосовувати до
позичальника договірну санкцію, а
позичальник зобов'язаний сплатити її
банку у розмірі 5 000,00 доларів США, який
сплачується в гривневому еквіваленті
за курсом НБУ на дату моніторингу
згідно таблиці 1 за кожен випадок
невиконання або неналежного виконання
будь-якої з умов, вказаних в п. 4.3.13 цього
договору.

Вказаний пункт договору також не
підтверджує порушення прав позивачів,
оскільки передбачає накладення
договірної санкції саме на
відповідача-2 - ТОВ «Лін Беккер».

Стосовно посилань позивачів на договір
поруки № 100.2.3-01/213П-08 від 25.07.2008 р. щодо
поруки ТОВ «Фоззі» та договір поруки №
10-0604/299к-07/П-02 від 10.09.2010 р. щодо поруки АТ
«Сільпо Рітейл», укладені в
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором, колегія зазначає,
що правовідносини, які виникли між
сторонами вказаних договорів поруки не
стосуються предмету даного спору, а
тому не можуть бути прийняті колегією в
якості належного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, порушення або оспорювання
прав та інтересів особи, яка
звертається до суду за їх захистом, є
обов'язковими, а позивачі зобов'язані
довести, яким чином оспорювані ними
пункти договору порушують їх права та
законні інтереси.

В матеріалах справи відсутні належні
докази, які б підтверджували порушення
прав позивачів підпунктом 4.3.13.1 пункту
4.3.13 статті 4.3 розділу 4 договору про
внесення змін №16 від 30.11.2011 р. до
договору про надання відновлювальної
відкличної кредитної лінії №10-0604/299к-07
від 13.07.2007 р.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків.

Колегія погоджується з висновком
місцевого суду про те, що вимоги
позивачів про визнання недійсним
підпункту 4.3.13.1 пункту 4.3 статті 4.3
договору про внесення змін до
кредитного договору № 23ВД від 31.05.2007 р.
є необгрунованими та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачами не доведено належними
доказами, що оскаржуваний ними пункт
кредитного договору суперечить закону
та порушує їх права та охоронювані
законом інтереси.

Доводи апеляційної скарги наведеного
не спростовують та відхиляються
колегією суддів як необґрунтовані.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що рішення
Господарського суду м. Києва від 11.12.2013
р. прийнято з повним та всебічним
дослідженням обставин, які мають
значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Сільпо
Рітейл» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі» задоволенню
не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
ГПК України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на скаржників.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Сільпо
Рітейл» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі» залишити без
задоволення, рішення господарського
суду м. Києва від 11.12.2013 р. у справі №
910/21646/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/21646/13 повернути
до господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя
С.І. Буравльов

Судді
В.В. Андрієнко

В.В. Шапран