ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року Справа № 922/660/13-г

Вищий господарський суд України в
складі колегії суддів: Дерепи В.І.-
головуючого (доповідача), Грека Б.М,
Палія В.В.,

за участю повноважних представників
сторін:

позивача - Закаблукова А.С.,

відповідача - Мацегоріна А.О., Мицька
Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" на постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
04.11.2013 року у справі господарського
суду Харківської області №922/660/13-г за
позовом Харківського обласного
Комунального підприємства "Дирекція
розвитку інфраструктури території" до
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" про визнання
договору укладеним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року позивач звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом до відповідача про
визнання укладеним договору
реструктуризації заборгованості,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
відповідно до ст.2.6. Закону України "Про
деякі питання заборгованості за
спожитий природній газ та електричну
енергію" від 12.05.2011 року сторони
реструктуризують заборгованість за
природній газ, яка утворилась на 1 січня
2011 року і не сплачена на дату набрання
чинності цим Законом, відповідно до
чинного законодавства.

Справа розглядалась господарськими
судами неодноразово.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 04.09.2013 року у
справі (суддя Смирнова О.В.) у позові
відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 04.11.2013 року
рішення господарського суду
Харківської області від 04.09.2013 року
скасовано та прийнято нове рішення,
яким позов задоволено повністю.
Постановлено визнати укладеним
договір між Дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" та
Харківським обласним Комунальним
підприємством "Дирекція розвитку
інфраструктури території" про
реструктуризацію заборгованості за
спожитий природний газ за договором
№06/09-1482БО-31 від 23.09.2009 року в редакції
позивача.

У касаційній скарзі відповідач просить
постанову апеляційної інстанції, як
прийняту з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
скасувати, а рішення господарського
суду Харківської області залишити без
змін.

Відзив на касаційну скаргу від
позивача до суду не надходив.

Заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи
та на підставі встановлених в ній
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування апеляційним
господарським судом при прийнятті
оскаржуваної постанови норм
матеріального і процесуального права,
суд вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, між Харківським обласним
Комунальним підприємством "Дирекція
розвитку інфраструктури території"
(Покупець) та дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
(Постачальник) 23.09.2009 року укладено
договір поставки природного газу для
вироблення теплової енергії для потреб
установ та організацій, що
фінансуються з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єктів
господарювання №06/09-1482БО-31 (а.с. 10-16),
відповідно до п.1.1. якого Постачальник
згідно з цим договором зобов'язався
передати у власність Покупцю природний
газ, за наявності його обсягів, а
Покупець зобов'язався прийняти від
Постачальника та оплатити природний
газ в обсязі зазначеному в ст. 2 цього
Договору, згідно п.2.1. якої Постачальник
передає Покупцю в період з 01 жовтня 2009
року по 31 грудня 2009 року газ в обсязі до
5220,0тис.куб.м., в тому числі по місяцях:
жовтень - 780,0тис.куб.м., листопад -
2030,0тис.куб.м., грудень 2410,0тис.куб.м. В
подальшому, сторонами укладені
додаткові угоди №1 та №2 до Договору
поставки природного газу №06/09-1482БО-31
від 23.09.2009р. (а.с.17, 18) - 21.12.2009р. та 09.04.2010р.,
відповідно, що відповідає умовам п.10.3.
та п.10.4. Договору від 23.09.2009р., згідно
умов яких було доповнено п.2.1. Договору
підпунктом 2.1.1. в наступній редакції :
Постачальник передає Покупцю в період
з 01 січня 2010 року по 30 квітня 2010 року газ
в обсязі до 8650,0тис.куб.м., в тому числі
по місяцях: січень - 2960,0тис.куб.м., лютий
- 2580,0тис.куб.м., березень - 2350,0тис.куб.м.,
квітень - 760,0тис.куб.м., та підпунктом
2.1.2. в наступній редакції: Постачальник
передає Покупцю в період з 01 травня 2010
року по 30 вересня 2010 року газ в обсязі
до 25,0тис.куб.м., в тому числі по місяцях:
травень - 5,0тис.куб.м., червень -
0,0тис.куб.м., липень - 0,0тис.куб.м.,
серпень - 10,0тис.куб.м., вересень -
10,0тис.куб.м.

Сторонами у статті 5 Договору
№06/09-1482БО-31 від 23.09.2009р. (Ціна газу та
тариф на його транспортування) було
встановлено ціну за 1000,0куб.м.
природного газу та тариф на його
транспортування, з подальшими змінами,
внесеними Додатковими угодами №3 та №4
від 30.04.2010р. та від 05.08.2010р. (а.с.19, 20).

Як свідчать матеріали справи, на
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором, відповідачем
за період жовтень - грудень 2009 року та
січень-травень 2010 року поставлено
позивачу природний газ на загальну
суму 31428331,77грн. (Акти
передачі-приймання природного газу для
вироблення теплової енергії для
бюджетних установ та організацій та
інших споживачів, складені сторонами у
відповідності до п.4.4. Договору від
23.09.2009р., а.с.21-35).

В порушення п.6.1. Договору №06/09-1482БО-31
від 23.09.2009р., згідно з яким оплата
вартості газу згідно п.5.1. проводиться
грошовими коштами у наступному порядку
: перша оплата в розмірі 34 відсотки від
вартості запланованих місячних
обсягів газу проводиться не пізніше 10
числа поточного місяця; подальші
оплати проводяться плановими
платежами по 33 відсотки від вартості
запланованих місячних обсягів газу до
20 та 30 (31) числа поточного місяця;
остаточний розрахунок за фактично
спожиті обсяги газу здійснюється на
підставі акта приймання-передачі газу
до 10 числа, наступного за місяцем
поставки газу, - вартість спожитого
газу в повному обсязі відповідачу не
сплатив, розрахувавшись лише частково -
в сумі 18955111,80грн., внаслідок чого у
позивача перед відповідачем
утворилась заборгованість в сумі
12473219,97грн., що зокрема підтверджується
Актом звіряння розрахунків від 31.12.2011р.,
підписаним сторонами та скріпленим
печатками (а.с. 36) та Актом звіряння
розрахунків від 26.11.2012р. також
підписаним сторонами та скріпленим
печатками (а.с.37).

На виконання положень Закону України
"Про деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію" позивач 22.05.2012 року направив
відповідачу два примірника договору
про реструктуризацію заборгованості у
сумі 12473219,97 грн. (а.с.40-46), проте
відповідач не повернув позивачу
підписаний примірник угоди, тим самим
не погодив запропоновані ним умови
угоди, також не направив протоколу
розбіжностей, у зв'язку з чим позивач
звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи постанову про скасування
рішення місцевого господарського суду
та прийняття нового рішення про
задоволення позову про визнання
укладеним договору між Дочірньою
компанією "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" та Харківським обласним
Комунальним підприємством "Дирекція
розвитку інфраструктури території" про
реструктуризацію заборгованості за
спожитий природний газ за договором
№06/09-1482БО-31 від 23.09.2009 року в редакції
позивача, Харківський апеляційний
господарський суд виходив з того, що
зміст п.2.6 статті Закону України "Про
деякі питання заборгованості за
спожитий природний газ та електричну
енергію" слід тлумачити, як обов'язок
суб'єктів господарювання визначених у
статті 1 цього Закону
реструктуризувати заборгованість за
природний газ та електричну енергію,
яка утворилась станом на 1 січня 2014 року
і не сплачена на дату набрання чинності
цим законом, відповідно до чинного
законодавства.

Апеляційний господарський суд вважав,
що у разі, якщо сторони не досягли згоди
щодо зміни, розірвання договору або у
разі неодержання відповіді у
встановлений строк з урахуванням часу
поштового обігу, заінтересована
сторона має право передати спір на
вирішення суду.

При цьому апеляційна інстанція
обґрунтовувала свої висновки
посиланням на ч.3 ст.179, 181, ч.1 ст.187 та 188
ГК України.

Апеляційна інстанція також вважала
правильним обраний позивачем спосіб
захисту свого порушеного права.

Проте з вказаними висновками
апеляційного господарського суду
погодитись не можна враховуючи
наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11112
Господарського процесуального кодексу
України, вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи.

Поряд з цим, скасовуючи рішення суду
першої інстанції про відмову у позові
та приймаючи нове рішення у справі про
задоволення позову, апеляційний
господарський суд зазначені вимоги
закону не врахував.

Відповідно до ст. 2.6. Закону України "Про
деякі питання заборгованості за
спожитий природній газ та електричну
енергію" від 12.05.2011 року, суб'єкти
господарювання, визначені у статті 1
цього Закону, реструктуризують
заборгованість за природний газ та
електричну енергію, яка утворилася
станом на 1 січня 2011 року і не сплачена
на дату набрання чинності цим Законом,
відповідно до чинного законодавства.

Розглядаючи даний спір апеляційний
господарський суд не звернув увагу на
ті обставини, що зазначеною статтею
Закону передбачено право сторін на
реструктуризацію заборгованості на
природній газ, проте вказаним Законом
не передбачено обов'язкове
зобов'язання сторін на укладення
договору.

Порядок та виконання вимог зазначеної
статті Закону не визначено також і в
прийнятій на виконання вказаного
Закону постанові Кабінету Міністрів
України від 8 серпня 2011 року №894 "Про
затвердження Порядку списання
заборгованості за природній газ та
електричну енергію".

За вказаних обставин тлумачення
апеляційним господарським судом ст.2.6
Закону, як таку, що встановлює
обов'язковість укладання договору про
реструктуризацію заборгованості за
природній газ визнати законним і
обґрунтованим не можна.

Поряд з цим апеляційний господарський
суд не врахував вимог ч.8 ст. 181
Господарського кодексу України, що у
разі якщо сторони не досягли згоди з
усіх істотних умов господарського
договору, зокрема неодержання на
оферту акцепту, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся).

При цьому апеляційний господарський
суд також не врахував, що якщо одна із
сторін ухиляється від укладення
договору, то вказаний спір може бути
вирішено відповідно до вимог ст. 187
Господарського кодексу України і
предметом такого спору може бути
зобов'язання сторони до укладання
договору. Проте спонукання до
укладання договору можливе тоді, коли
хоча б одна із сторін є зобов'язаною
його укласти через пряму вказівку
закону, або на підставі обов'язкового
для виконання акта планування (у тому
числі державного замовлення) який
видано компетентним органом.

У разі ухилення суб'єкта
господарювання від оформлення
договору, що ґрунтується на державному
замовленні або укладення якого є для
нього обов'язковим через пряму
вказівку закону, господарський суд за
позовом іншої сторони виносить рішення
про спонукання до укладення договору
чи про його укладення на певних умовах.

У тому випадку, коли договір, що
укладається, не ґрунтується на
обов'язковому для суб'єктів
господарювання державному замовленні
або не є обов'язковим для укладення
через пряму вказівку закону, спір про
укладення договору чи з умов договору
може бути розглянутий господарським
судом тільки за взаємною згодою сторін
або якщо сторони зв'язані зобов'язанням
укласти договір на підставі існуючого
між ними попереднього договору (в межах
річного строку, визначеного ч.1 ст.182
Господарського кодексу України).

Апеляційний господарський суд також не
врахував, що статтею 627 Цивільного
кодексу України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Крім цього, згідно приписів статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у встановлених
договором або актом цивільного
законодавства межах, особа не може бути
примушена до дій, вчинення яких не є
обов'язковим для неї.

Суд вважає також помилковим посилання
апеляційного господарського суду в
обґрунтування своїх висновків на
постанову Пленуму Верховного суду
України №3 від 28.04.78р. "Про судову
практику у справах про визнання угод
недійсними", оскільки зазначена
постанова втратила чинність 06.11.2009
року.

Враховуючи зазначене суд вважає, що
постанова апеляційної інстанції як
прийнята з порушенням норм
матеріального і процесуального права
не може залишатись без змін і підлягає
скасуванню.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість прийнятого місцевим
господарським судом рішення, суд
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно з'ясував і перевірив всі
обставини справи, дав належну правову
оцінку зібраним у справі доказам і
прийняв правильне рішення, яке
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, що регулює дані
правовідносини.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 ГПК України
Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 04.11.2013 року
скасувати, задовольнивши касаційну
скаргу, рішення господарського суду
Харківської області від 04.09.2013 залишити
без змін.

Стягнути з Харківського обласного
Комунального підприємства "Дирекція
розвитку інфраструктури території"
(61022, м. Харків, Держпром, 3 під'їзд, 5
поверх, р/р № 73 Перша Харківська
філія АКБ "Базис", МФО 351599, ) на користь Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ,
вул. Шолуденка, 1, р/р № 14 в ГОУ ПІБ
України, МФО 300012, )
1147,00грн. судового збору за розгляд
справи в суді першої інстанції, 573,50 грн.
судового збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції та 803,00 грн.
судового збору за розгляд справи в суді
касаційної інстанції.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Головуючий суддя
В.І.Дерепа

Судді
Б.М.Грек

В.В.Палій