ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2014 р.
Справа № 914/4513/13

Господарський суд Львівської області
розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали справи:

за позовом: Львівського комунального
підприємства «Бондарівка» (м. Львів)

до відповідача: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 АДРЕСА_4

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Львівського
Міського Комунального Підприємства
«Львівтеплоенерго» (м. Львів)

про: стягнення заборгованості в сумі
8164,50 грн.

Суддя: В.М. Пазичев

При секретарі: В.С. Пшеничній

Представники:

від позивача: Не з'явився.

від відповідача: Не з'явився.

від третьої особи: Не з'явився.

Суть спору: На розгляд Господарського
суду Львівської області подано позов
Львівського комунального підприємства
«Бондарівка» (надалі - ЛКП
«Бондарівка») до Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 (надалі - ПП ОСОБА_1.) про
стягнення заборгованості в сумі 8164,50
грн.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 28.11.2013 року
порушено провадження у справі і
призначено до розгляду на 03.12.2013 року.
Ухвалою суду від 03.12.2013 року розгляд
справи відкладено до 10.12.2013 року, у
зв'язку з відсутністю представника
відповідача. Ухвалою суду від 10.12.2013
року розгляд справи відкладено до
09.01.2014 року, у зв'язку з клопотанням
позивача та відсутністю відповідача.
Ухвалою суду від 09.01.2014 року розгляд
справи відкладено до 15.01.2014 року, у
зв'язку з відсутністю представників
сторін. Ухвалою суду від 15.01.2014 року
розгляд справи відкладено до 22.01.2014
року, у зв'язку з відсутністю
представників сторін. Ухвалою суду від
22.01.2014 року розгляд справи відкладено
до 27.01.2014 року, у зв'язку з відсутністю
представників сторін. Ухвалою суду від
27.01.2014 року розгляд справи відкладено
до 03.02.2014 року, у зв'язку з відсутністю
представників сторін.

Позивач вимог ухвали суду про
порушення провадження у справі від
28.11.2013 року, про відкладення від 03.12.2013
року, від 10.12.2013 року, від 09.01.2014 року, від
15.01.2014 року, від 22.01.2014 року, від 27.01.2014
року не виконав, явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив, хоча і був своєчасно,
належним чином, відповідно до ст.64 ГПК
України, повідомлений про час, місце і
дату розгляду справи, про що свідчить
повідомлення про вручення за вх.№5141/14
від 05.02.2014 року, а явка позивача була
визнана судом та визначена в ухвалах
суду обов'язковою.

10.12.2013 року за вх.№52792/13 позивач подав
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.

10.12.2013 року за вх.52839/13 позивач подав
клопотання про продовження строку
розгляду справи понад строк,
встановлений ст.69 ГПК України.

Відповідач вимог ухвали суду про
порушення провадження у справі від
28.11.2013 року, про відкладення від 03.12.2013
року, від 10.12.2013 року, від 09.01.2014 року, від
15.01.2014 року, від 22.01.2014 року, від 27.01.2014
року не виконав, явку повноважного
представника не забезпечив, хоча і був
своєчасно, належним чином, відповідно
до ст.64 ГПК України, повідомлений про
час, місце і дату розгляду справи, про
що свідчить реєстр №73 направлення
рекомендованої з повідомленням
кореспонденції за 28.01.2014 року, а явка
відповідача була визнана судом та
визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа вимог ухвали суду про
відкладення від 22.01.2014 року, від 27.01.2014
року не виконала, явку повноважного
представника не забезпечила, хоча і
була своєчасно, належним чином,
відповідно до ст.64 ГПК України,
повідомлена про час, місце і дату
розгляду справи, про що свідчить реєстр
№73 направлення рекомендованої з
повідомленням кореспонденції за 28.01.2014
року, а явка третьої особи була визнана
судом та визначена в ухвалах суду
обов'язковою.

Згідно ст. 75 ГПК України, якщо відзив на
позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути спір, відповідно до
ст. 75 ГПК України, за наявними у справі
матеріалами.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, рішення
виготовлено, підписано та оголошено
03.02.2014 року.

Розглянувши матеріали і документи,
подані сторонами, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, сукупно
оцінивши докази, які мають значення для
справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, квартира
АДРЕСА_1, в якій розміщено магазин,
належить суб'єкту підприємницької
діяльності фізичній особі ОСОБА_1
(надалі - відповідач) на праві приватної
власності. Будинок АДРЕСА_1 перебуває
на обслуговуванні ЛКП „Бондарівка".

Позивач зазначає, що 24.09.2002 року між ЛКП
«Бондарівка» (надалі - позивач,
Покупець) та Львівським міським
комунальним підприємством
«Львівтеплоенерго» (надалі -
Енергопостачальна організація, ЛМКП
«Львівтеплоенерго») укладено договір
№ 3457/А про постачання теплової енергії
в гарячій воді (надалі - Договір). Згідно
п.1 Договору, Енергопостачальна
організація бере на себе зобов'язання
постачати Покупцеві теплову енергію в
гарячій воді в потрібних йому обсягах,
а Покупець зобов'язується отримувати
та оплачувати одержану теплову енергію
за встановленими тарифами (цінами) в
терміни, передбачені цим договором.

Позивач наголошує, що, згідно додатка
№1 до Договору, Енергопостачальна
організація постачає в термін дії
даного договору теплову енергію в
гарячій воді до наступних об'єктів
Покупця, які розташовані за адресою
АДРЕСА_1 а саме: житловий будинок, ПП
ОСОБА_1, ТзОВ СП „Нот".

Позивач звертає увагу на те, що, на його
думку, в період з вересня 2009 року по
березень 2011 року позивачем належним
чином та в повному обсязі було надано
відповідачу послуги з постачання
теплової енергії в гарячій воді до
приміщення АДРЕСА_1. Позивач вважає, що
відповідач зобов'язаний оплачувати
одержану теплову енергію за
встановленими тарифами. Однак,
відповідач, за одержану теплову
енергію в гарячій воді, не оплачував,
внаслідок чого, на думку позивача,
виникла заборгованість у розмірі 7306, 43
грн., що підтверджується довідкою
позивача про заборгованість.

Позивач зазначає, що несплата
відповідачем за надані позивачем
послуги призводить до значних збитків,
оскільки, згідно умов Договору, ЛКП
„Бондарівка" до 25-го числа місяця,
наступного за звітним, сплачує ЛМКП
„Львівтеплоенерго" вартість фактично
спожитої теплової енергії. Враховуючи
вищенаведене, така ситуація призводить
до значних збитків і неможливості
надання інших послуг споживачам ЛКП
„Бондарівка".

Позивач наголошує, що він неодноразово
звертався до відповідача з вимогою
оплатити заборгованість, а саме: листом
№01-12/479 від 16.07.2012 р., проте, така вимога
була залишена без уваги, а
заборгованість не оплачено.

Згідно ч.1 ст.11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст.20 Закону України „Про
житлово-комунальні послуги", споживач
зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Відповідно до п.1 ст.193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

На думку позивача, відповідно до
вищевказаної статті, відповідач по
справі порушив зобов'язання не
виконавши його в строк, а тому,
відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, що, за твердженням
позивача, згідно розрахунку складає 336
грн. 10 коп. та 521 грн. 97 коп. відповідно.

Отже, за твердженням позивача, згідно
даної позовної заяви та розрахунку,
основна сума заборгованості
відповідача перед позивачем становить
7306,43 грн., а сума індексу інфляції та 3%
річних становить 858,07 грн.

На момент розгляду справи відповідач
не подав доказів погашення боргу в
повному обсязі, явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив, відзив на позов не подав.

На момент розгляду справи третя особа
явку повноважного представника в
судове засідання не забезпечила,
відзиву на позов не подала.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного:

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх
творів, винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки виникають
безпосередньо з актів органів
державної влади, органів влади
Автономної Республіки Крим або органів
місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Згідно ст. 14 ЦК України, цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій,
вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Виконання цивільних обов'язків
забезпечується засобами заохочення та
відповідальністю, які встановлені
договором або актом цивільного
законодавства.

Особа може бути звільнена від
цивільного обов'язку або його
виконання у випадках, встановлених
договором або актами цивільного
законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
Господарським кодексом України, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана сторона,
в тому числі боржник) зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, в тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України,
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Згідно ст.193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу. Частиною 1 статті 530
Цивільного кодексу України
передбачено, що, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Порушенням
зобов'язання, відповідно до статті 610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст. 636 ЦК України, договором на
користь третьої особи є договір, в
якому боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок на користь третьої
особи, яка встановлена або не
встановлена у договорі.

Виконання договору на користь третьої
особи може вимагати як особа, яка
уклала договір, так і третя особа, на
користь якої передбачено виконання,
якщо інше не встановлено договором або
законом чи не випливає із суті
договору.

З моменту вираження третьою особою
наміру скористатися своїм правом,
сторони не можуть розірвати або
змінити договір без згоди третьої
особи, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Якщо третя особа відмовилася від права,
наданого їй на підставі договору,
сторона, яка уклала договір на користь
третьої особи, може сама скористатися
цим правом, якщо інше не випливає із
суті договору.

Згідно ст. 237 ЦК України,
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Не є представником особа, яка хоч і діє
в чужих інтересах, але від власного
імені, а також особа, уповноважена на
ведення переговорів щодо можливих у
майбутньому правочинів.

Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними
санкціями в цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Стаття 625 Цивільного кодексу України
передбачає, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як встановлено в ході судового
розгляду справи, позивач стверджує, що
квартира АДРЕСА_1, в якій розміщено
магазин, належить суб'єкту
підприємницької діяльності фізичній
особі ОСОБА_1 на праві приватної
власності, а будинок АДРЕСА_1 перебуває
на обслуговуванні ЛКП «Бондарівка»,
однак, незважаючи на вимоги, що
викладені у судових ухвалах, належних
та допустимих доказів, що
підтверджують ці обставини, суду не
надано.

24.09.2002 року між ЛКП «Бондарівка» та ЛМКП
«Львівтеплоенерго» укладено договір №
3457/А про постачання теплової енергії в
гарячій воді (надалі - Договір). Згідно
п.1 Договору, енергопостачальна
організація бере на себе зобов'язання
постачати Покупцеві теплову енергію в
гарячій воді в потрібних йому обсягах,
а Покупець зобов'язується отримувати
та оплачувати одержану теплову енергію
за встановленими тарифами(цінами) в
терміни, передбачені цим договором.

Згідно додатка №1 Договору,
Енергопостачальна організація
постачає в термін дії даного договору
теплову енергію в гарячій воді до
наступних об'єктів Покупця, які
розташовані за адресою АДРЕСА_1 а саме:
житловий будинок, ПП ОСОБА_1, ТзОВ СП
«Нот».

Однак, згідно п.4 Постанови Кабінету
міністрів України №1198 від 03.10.2007 року
«Про затвердження Правил користування
тепловою енергією» (надалі - Правила),
користування тепловою енергією
допускається лише на підставі договору
купівлі-продажу теплової енергії між
споживачем і теплопостачальною
організацією, крім підприємств, що
виробляють та використовують теплову
енергію для цілей власного
виробництва. Договори укладаються
відповідно до типових договорів. Форми
типових договорів затверджуються
центральним органом виконавчої влади у
сфері теплопостачання.

Згідно абз. 9 п.3 Правил, споживач
теплової енергії - фізична особа, яка є
власником будівлі або суб'єктом
підприємницької діяльності, чи
юридична особа, яка використовує
теплову енергію відповідно до
договору.

Згідно п.5 Правил, за наявності
технічної можливості споживач має
право, після погодження з
теплопостачальною організацією,
приєднувати до своїх теплових мереж
інших споживачів, які укладають
договори безпосередньо з
теплопостачальною організацією. У разі
викупу частини приміщень в окремо
розташованому будинку
теплопостачальна організація укладає
договір з кожним власником.

Згідно п.23 Правил, розрахунки за
спожиту теплову енергію здійснюються
на межі продажу, яка є межею балансової
належності (відповідальності),
відповідно до договору на підставі
показів вузла обліку згідно з діючими
тарифами (цінами), затвердженими в
установленому порядку.

Згідно п.25 Правил, у договорі
зазначається максимальне теплове
годинне навантаження за кожним видом і
параметром теплоносія на опалення,
вентиляцію, кондиціювання,
максимальне, середньогодинне і
середньодобове теплове навантаження
на гаряче водопостачання, а також
місячний, квартальний та річний обсяг
постачання теплової енергії.

Згідно п.30 Правил, теплопостачальна
організація відповідно до договору має
право частково або повністю припиняти
постачання теплової енергії
споживачеві у разі несплати за спожиту
теплову енергію протягом строку,
визначеного в договорі, крім
споживачів, відключення яких
заборонено законодавством.

Згідно п.39 Правил, Споживач має право:

вибирати теплопостачальну
організацію, а також відмовитися від
послуг теплопостачальної організації;

отримувати інформацію від
теплопостачальної організації щодо
обсягу та якості постачання теплової
енергії, тарифів (цін), порядку оплати,
режимів споживання на умовах,
визначених договором;

вимагати від теплопостачальної
організації надання достовірної
інформації про тарифи на теплову
енергію та відшкодування, умови оплати,
методики і нормативи розрахунку та
нарахування, режими теплоспоживання
тощо;

перевіряти достовірність розрахунку
та нарахування плати за теплову
енергію, згідно з умовами договору;

отримувати згідно із законодавством та
укладеним договором відшкодування
завданих йому збитків;

звертатися до суду в установленому
законодавством порядку для вирішення
питань, що стосуються предмета
договору.

Згідно п.40 Правил, Споживач теплової
енергії зобов'язаний:

дотримуватися вимог
нормативно-технічних документів та
договору;

вчасно проводити розрахунки за спожиту
теплову енергію та здійснювати інші
платежі відповідно до умов договору та
цих Правил.

Отже, судом встановлено, що Договір №
3457/А про постачання теплової енергії в
гарячій воді від 24.09.2002 року було
укладено між ЛКП «Бондарівка» та ЛМКП
«Львівтеплоенерго», а не між позивачем
та відповідачем, а згідно п.4 Правил,
користування тепловою енергією
допускається лише на підставі договору
купівлі-продажу теплової енергії між
споживачем і теплопостачальною
організацією (далі - договір), крім
підприємств, що виробляють та
використовують теплову енергію для
цілей власного виробництва. Договори
укладаються відповідно до типових
договорів. Форми типових договорів
затверджуються центральним органом
виконавчої влади у сфері
теплопостачання, а згідно п.23 Правил,
розрахунки за спожиту теплову енергію
здійснюються на межі продажу, яка є
межею балансової належності
(відповідальності), відповідно до
договору на підставі показів вузла
обліку згідно з діючими тарифами
(цінами), затвердженими в установленому
порядку.

Також, слід звернути увагу на те, що у
листі №1-12/479 від 16.07.2012 року, який за
твердженням позивача, було скеровано
відповідачу, зазначено, що, згідно умов
договору на теплопостачання, у
відповідача є борг в сумі 7306,43 грн.,
однак, всупереч вимогам суду, позивачем
не представлено суду цього договору
між позивачем та відповідачем.

Отже, всупереч вимогам суду, позивачем
не надано належних та допустимих
доказів укладення з відповідачем
договору на постачання теплової
енергії, наявності правових підстав
щодо укладення з третьою особою
договору на користь відповідача,
наявність правових підстав
представляти відповідача у відносинах
з ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Крім того, незважаючи на вимоги суду, що
викладені у відповідних ухвалах,
позивачем не надано належних та
допустимих доказів того, що будинок №32
по вул. Скорини у м. Львові перебуває на
обслуговуванні ЛКП «Бондарівка».

Також, всупереч вимогам суду, позивачем
не надано належних та допустимих
доказів, які би підтверджували те, що
саме відповідач в період, за який
позивачем нараховано заборгованість
останнього з споживання теплової
енергії, стягнення якої є предметом
позову, тобто з вересня 2009 року по
березень 2011 року, дійсно знаходився у
приміщенні квартири АДРЕСА_3 та
споживав відповідну теплову енергію.
Позивачем не представлено належних та
допустимих доказів та обґрунтованого
розрахунку з посиланням на такі
докази, які би підтверджували
наявність заборгованості відповідача
саме в сумі, що зазначена в позовній
заяві.

Крім того, позивач не тільки ухилився
від виконання вимог суду щодо надання
належних та допустимих доказів, які би
підтверджували наявність обставин, на
які має місце посилання у позовній
заяві в обґрунтування позовних вимог,
він ухилився від участі у судових
засіданнях 15.01.2014 року, 22.01.2014 року,
27.01.2014 року, 03.02.2014 року, хоча і був
своєчасно, належним чином, відповідно
до ст.64 ГПК України, повідомлений про
час, місце і дату розгляду справи, про
що свідчать повідомлення про вручення
за вх.№2265/14 від 21.01.2014 року, реєстр №21
направлення рекомендованої з
повідомленням кореспонденції за 16.01.2014
року, повідомлення про вручення за
вх.№3819/14 від 30.01.2014 року, повідомлення
про вручення за вх.№5141/14 від 05.02.2014 року,
а явка позивача була визнана судом та
визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Відповідно до ст. 1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 43 ГПК України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належних доказів наявності
передбачених законом чи договором
підстав для виникнення (наявності) у
відповідача господарських зобов'язань,
а отже, і відповідальності перед
позивачем, суду не надано.

На час розгляду справи, відповідач
відзиву не подав, явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив.

На час розгляду справи, третя особа
відзиву не подала, явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечила.

Враховуючи, що позивачем не
представлено достатньо об'єктивних та
переконливих доказів в підтвердження
позовних вимог, суд прийшов до
висновку, що позов Львівського
комунального підприємства
«Бондарівка» (м. Львів) до Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 АДРЕСА_4 про стягнення
заборгованості в сумі 8164,50 грн. не є
обґрунтованим та не підлягає до
задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про
судовий збір», судовий збір
справляється: за подання до суду
позовної заяви та іншої заяви,
передбаченої процесуальним
законодавством; за подання до суду
апеляційної і касаційної скарг на
судові рішення, заяви про перегляд
судового рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами, заяви про
скасування рішення третейського суду,
заяви про видачу виконавчого документа
на примусове виконання рішення
третейського суду та заяви про
перегляд судових рішень Верховним
Судом України; за видачу судами
документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про
судовий збір», судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про
судовий збір», ставки судового збору
встановлюються у таких розмірах: за
подання до господарського суду
позовної заяви майнового характеру - 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач
подав платіжне доручення №263 від 21.11.2013
року на суму 1720,50 грн. про сплату
судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст.
49 ГПК України, слід покласти на
позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43,
33, 43, 49, 75, 80, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову - відмовити.

Суддя
Пазичев В.М.