ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р.
Справа № 922/3984/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя
Бородіна Л.І., суддя Лакіза В.В.

при секретарі Фільшиній Н.І.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю б/н
від 10.01.2014 р.,

1-го відповідача - не з'явився,

2-го відповідача - Чебан І.В. за
довіреністю б/н від 26.08.2011 р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, м.
Верхньодніпровськ Дніпропетровської
області (вх. №3760Х/2-8) на рішення
господарського суду Харківської
області від 05.11.13 у справі № 922/3984/13

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, м. Верхньодніпровськ
Дніпропетровської області

до 1. Публічного акціонерного
товариства "УкрСиббанк", м. Харків,

2. Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк", м. Київ

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 05.11.2013 р. у
справі №922/3984/13 (суддя Шатерніков М.І.) в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин та на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 05.11.2013 р. у справі №922/3984/13,
прийняти нове рішення, яким визнати
недійсним договір купівлі-продажу прав
вимоги за кредитами від 08.12.2011 р.,
укладений між Публічним акціонерним
товариством "УкрСиббанк" та Публічним
акціонерним товариством "Дельта Банк" в
частині продажу Публічним акціонерним
товариством "УкрСиббанк" права вимоги
за кредитним договором №0 від
18.01.2008 р., укладеним між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 та
Акціонерним комерційним інноваційним
банком "УкрСиббанк".

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги заявник посилається на те, що
місцевим господарським судом при
розгляді справи не було визначено - у
якому розмірі ПАТ "УкрСиббанк" передало
ПАТ "Дельта Банк" право вимоги за
кредитним договором; також не було
встановлено - чи має право ПАТ "Дельта
Банк" вимагати за договором
купівлі-продажу права вимоги від ФОП
ОСОБА_3 погашення всієї суми кредиту,
оскільки частина права вимоги кредиту
може залишитися за ПАТ "УкрСиббанк" або
ще за якимось іншим банком, якому,
можливо, також було відступлено право
вимоги за іншим договором.

Крім того, скаржник зазначає, що
господарським судом першої інстанції
не було звернуто уваги на те, що в
матеріалах справи відсутній акт
передачі кредитної справи ФОП ОСОБА_3
за оскаржуваним договором, тобто, не
підтверджено факт прийняття ПАТ
"Дельта Банк" кредитної справи для
законного вимагання від ФОП ОСОБА_3
виконання умов кредитного договору.

Враховуючи зазначене, заявник вважає,
що зміст спірного правочину
суперечить вимогам Цивільного кодексу
України.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду.

ПАТ "Дельта Банк" надало заперечення на
апеляційну скаргу (вх. №1061 від 05.02.2014 р.),
в яких вважає підстави, на які
посилається ФОП ОСОБА_3, надуманими та
такими, що не відповідають дійсним
обставинам справи, а апеляційну скаргу
такою, що не підлягає задоволенню в
повному обсязі.

Зокрема, другий відповідач зазначає, що
позивачем та його представником ані
при подачі позову до суду, ані під час
судового розгляду справи не було
заявлено про зміну підстав позову, вони
жодним чином не посилались як на
підставу визнання недійсним договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами на невизначеність ціни
договору, оскільки, на думку позивача,
сторони повинні розуміти - в межах якої
суми у нового кредитора виникає право
вимоги, тобто, в рамках оспорюваного
договору невизначений розмір
заборгованості.

Також він вказує на те, що ні в своєму
позові, ні в апеляційній скарзі
позивачем не наведено жодної норми
права, порушення якої передбачає
визнання недійсним оспорюваного
договору.

В судове засідання з'явились
представники позивача та другого
відповідача та надали пояснення у
справі.

Представник ФОП ОСОБА_3 підтримав
позицію, викладену в апеляційній
скарзі, просив її задовольнити;
представник ПАТ "Дельта Банк" просив
суд оскаржуване рішення
господарського суду залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перший відповідач відзив на апеляційну
скаргу не надав, свого представника в
судове засідання не направив, хоча був
належним чином повідомлений про час та
місце розгляду справи, про що свідчить
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення, долучене до матеріалів
справи.

Враховуючи належне повідомлення
першого відповідача про час та місце
засідання суду, те, що явка
представників сторін у судове
засідання не була визнана обов'язковою,
та той факт, що в матеріалах справи є
необхідні документи для розгляду спору
по суті, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
позивача за відсутності представника
першого відповідача за наявними у
справі матеріалами.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку, доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів встановила
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
11.01.2008 р. між Акціонерним комерційним
інноваційним банком "УкрСиббанк",
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "УкрСиббанк"
(перший відповідач), та фізичною особою
- підприємцем ОСОБА_3 (позивач,
позичальник) укладено кредитний
договір №0, відповідно до умов
якого перший відповідач зобов'язався
надавати позичальнику кредит у формі
поновлюваної кредитної лінії в
національній валюті України в сумі
ліміту кредитної лінії, що дорівнює
500000,00 грн. (а. с. 35-40).

Відповідно до пункту 9.4. договору
внесення змін до договору оформлюються
в порядку, передбаченому договором.

Згідно з положенням п. 9.6. кредитного
договору сторони домовилися про те, що
текст договору, будь-які матеріали,
інформація, що стосуються даного
договору, є конфіденційними і не можуть
передаватись третім особам без
попередньої письмової згоди іншої
сторони договору, крім випадків,
передбачених законодавством.

08.12.2011 р. між ПАТ "УкрСиббанк" (перший
відповідач) та ПАТ "Дельта Банк" (другий
відповідач) укладено договір
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами (а. с.13-31), за умовами якого
продавець (ПАТ "УкрСиббанк") продав
(відступив) право вимоги за кредитним
договором №0 від 11.01.2008 р. та
передав їх покупцеві (ПАТ "Дельта Банк"),
а покупець погодився придбати права
вимоги за кредитом та прийняти їх (п. 2.1
договору).

Згідно з актом прийому-передачі від
20.03.2012 р. перший відповідач передав, а
другий відповідач прийняв документи
щодо стягнення заборгованості
боржника ОСОБА_3 за кредитними
договором № 0 (а. с. 33).

У вересні 2013 р. фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк"
та Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк" про визнання недійсним
договору купівлі-продажу прав вимоги
за кредитами від 08.12.2011 р., укладеному
між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта
Банк", в частині продажу ПАТ
"УкрСиббанк" права вимоги за кредитним
договором №0 від 18.01.2008 р.,
укладеним між ФОП ОСОБА_3 та
Акціонерним комерційним інноваційним
банком "УкрСиббанк".

В якості підстав для звернення з
позовом заявник посилався на те, що
відповідачами при укладенні спірного
договору купівлі-продажу прав вимоги
за кредитами було порушено умови
кредитного договору №0, а саме:
пункту 9.6 договору в частині передачі
матеріалів кредитної справи іншій
особі без згоди чи повідомлення
позивача, що фактично є розголошенням
банківської таємниці, та пункту 9.4
договору в частині не підписання
додаткової угоди про внесення змін до
кредитного договору за участю ПАТ
"Дельта Банк", тобто, спірний договір
суперечить вимогам ЦК України,
оскільки він не відповідає вимогам
статтей 203, 215 ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Рішення господарського суду
Харківської області від 05.11.2013 р., яким в
задоволенні позову відмовлено
повністю, мотивовано тим, що позовні
вимоги безпідставні та такі, що
ґрунтуються на припущеннях позивача,
які жодним чином не підтверджені.

Надаючи правову кваліфікацію
обставинам справи та з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Загальні підстави та порядок заміни
кредитора у зобов'язанні унормовані
статтею 512 ЦК України, в силу якої
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою, зокрема,
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином
(договором), на підставі якого старий
кредитор передає свої права новому
кредитору, а новий кредитор приймає ці
права і зобов'язується або не
зобов'язується їх оплатити.

Договір відступлення права вимоги в
практиці ділового обороту також
називається "договором цесії", а його
суб'єкти відповідно "цедентом" (старий
кредитор) та "цесіонарієм" (новий
кредитор).

Договір цесії не є нормативно
встановленою формою договору і за
своєю суттю класифікується або
договором купівлі-продажу, або
договором дарування, або договором
міни.

Договір відступлення права вимоги може
бути оплатним, якщо в ньому
передбачений обов'язок нового
кредитора надати старому кредитору
якесь майнове надання замість
отриманого права вимоги. В такому
випадку на відносини цесії
розповсюджують положення про договір
купівлі-продажу.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 513 ЦК України
правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові.

Вимога, що передається іншій особі в
порядку цесії, переходить до нього в
тому обсязі, в якому вона раніше
належала цедентові.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Згода боржника на здійснення цесії не
потрібна, оскільки вона ніякою мірою не
погіршує його становище.

Згідно зі ст. 517 ЦК України первісний
кредитор у зобов'язанні повинен
передати новому кредиторові документи,
які засвідчують права, що передаються,
та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення.

Тобто, чинним законодавством
встановлено обов'язок первісного
кредитора передати новому кредиторові
документи, що засвідчують право вимоги
та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення.

Місцевим господарським судом вірно
встановлено, що умови кредитного
договору, укладеного між позивачем та
першим відповідачем, права за якими
відступлені на користь другого
відповідача, не містять будь-яких
застережень чи/або обмежень щодо
відступлення права вимоги за кредитним
договором, тобто, кредитним договором
не передбачено укладення додаткової
угоди до нього у зв'язку із зміною
кредитора та не передбачено отримання
згоди позивача на зміну кредитора у
зобов'язанні (а. с. 35-40).

Отже, кредитний договір №0 від
11.01.2008 р. не містить заборони щодо
відступлення права грошової вимоги за
кредитним договором або його
обмеження.

Також колегія суддів вважає, що
господарським судом першої інстанції
правомірно не були прийняті до уваги
твердження позивача про те, що при
укладенні договору купівлі-продажу
прав вимоги кредиту перший відповідач
допустив розголошення інформації, яка
містить банківську таємницю, чим
порушив положення п. 9.6. кредитного
договору, оскільки ці твердження
спростовуються наступним:

- відповідно до ст. 61 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність" в редакції, чинній на день
укладання спірного договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08.12.2011 р., банк має право
надавати інформацію, яка містить
банківську таємницю, приватним особам
та організаціям для забезпечення
виконання ними своїх функцій або
надання послуг банку відповідно до
укладених між такими особами
(організаціями) та банком договорів, у
тому числі, про відступлення права
вимоги до клієнта, за умови, що
передбачені договорами функції та/або
послуги стосуються діяльності банку,
яку він здійснює відповідно до ст. 47
цього Закону;

- пункт 9.6 кредитного договору
вказує на домовленість сторін договору
про отримання згоди позивача на
передачу тексту договору, будь-яких
матеріалів, інформації, що стосуються
даного договору, крім випадків,
передбачених законодавством.

Отже, твердження позивача відносно
обов'язку першого відповідача отримати
від позивача згоду на передачу
матеріалів кредитної справи другому
відповідачу є таким, що не відповідає
нормам матеріального права та умовам
кредитного договору.

Також колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Статтею 215 ЦК України унормовано, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

У статті 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з пунктом 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" при розгляді
справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до статей 1, 8 Конституції
України. Відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
згідно з законодавством, яке діяло на
момент вчинення правочину. Правочин
може бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом.

Відповідно до абзацу 2 підпункту 2.1.
пункту 2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Таким чином, з наведених норм випливає,
що для визнання недійсним у судовому
порядку правочину (господарського
зобов'язання) необхідно встановити, що
правочин не відповідає вимогам закону.

За приписами ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з твердженням
господарського суду про те, що позивач
необгрунтовано та безпідставно
посилався на недійсність договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами відповідно до вимог ст. ст. 203,
215 ЦК України у зв'язку з неотриманням
його згоди на передачу матеріалів
кредитної справи іншому кредитору та
неукладенням додаткової угоди до
кредитного договору, оскільки договір
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами повністю відповідає вимогам
чинного законодавства.

Стосовно вимог заявника апеляційної
скарги про те, що відповідачами не
визначено - у якому розмірі передано
право вимоги за кредитним договором та
чи має право 2-й відповідач вимагати від
позивача погашення всієї суми
заборгованості за кредитним договором
колегія суддів зазначає, що ці питання
унормовані ст. 514 Цивільного кодексу
України.

Крім того, в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції представник ПАТ
"Дельта Банк" зазначив про те, що в
матеріалах справи містяться докази на
підтвердження передачі від першого
відповідача другому відповідачеві
документів щодо стягнення
заборгованості ФОП ОСОБА_3

Колегією суддів встановлено, що до
матеріалів справи додано копію акту
прийому-передачі документації
(кредитної справи) від 20.03.2011 р. за
договором купівлі-продажу прав вимоги
за кредитами від 08.12.2011 р. та копію
витягу з додатку №1 до договору
купівлі-продажу прави вимоги за
кредитами №2949 від 08.12.2011 р., в якому
зазначені, зокрема: загальний розмір
грошового зобов'язання за кредитним
договором, фактичний розмір
невиконаного грошового зобов'язання у
гривневому еквіваленті та у валюті
(строкова та прострочена
заборгованість за тілом кредиту),
нараховані несплачені відсотки в
валюті кредиту (строкові та
прострочені), нараховані несплачені
комісії в гривневому еквіваленті
(строкові та прострочені), відсоткова
ставка за кредитним договором (а. с. 32 -
33).

Таким чином, колегія суддів відхиляє
твердження скаржника про те, що
місцевим господарським судом не
досліджено - у якому розмірі ПАТ
"УкрСиббанк" передало ПАТ "Дельта Банк"
право вимоги за кредитним договором та
не встановлено - чи має право ПАТ
"Дельта Банк" вимагати за договором
купівлі-продажу права вимоги від ФОП
ОСОБА_3 погашення всієї суми кредиту,
оскільки це спростовується
матеріалами справи та жодним чином не
впливає на предмет спору - визнання
договору купівлі-продажу прав вимоги
за кредитами від 08.12.2011 р. недійсним.

Згідно з абзацем 5 підпункту 2.10. пункту 2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" у силу припису статті 204 ЦК
України правомірність правочину
презюмується. Отже, обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Оскільки доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження при
перегляді оскаржуваного рішення в
апеляційному порядку, вони
відхиляються колегією суддів
апеляційної інстанції за
необґрунтованістю.

З огляду на викладене, апеляційна
скарга Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а
рішення господарського суду
Харківської області від 05.11.2013 р. у
справі №922/3984/13 відповідає фактичним
обставинам справи, прийняте з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і має бути
залишене без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, ч. 1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, м.
Верхньодніпровськ Дніпропетровської
області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 07.12.2013 р. у
справі № 922/3984/13 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складено 10.02.2014
р.

Головуючий суддя
Гетьман Р.А.

Суддя
Бородіна Л.І.

Суддя
Лакіза В.В.