ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р.
Справа № 911/4089/13

Господарський суд Київської області у
складі суддів Бабкіної В.М. -
головуючий, суддів Горбасенка П.В. та
Рябцевої О.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
Першогуби Віталія Леонтійовича

до Українського державного
підприємства «Укрінтеравтосервіс»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - Волинська філія
Українського державного підприємства
«Укрінтеравтосервіс»
(«Укрінтеравтосервіс-Волинь»)

про стягнення 75865,13 грн.

секретар судового засідання:
Калиновський Ю.С.

за участю представників:

від позивача: Корнійчук Р.В. (довір. б/н
від 02.06.2010 р.)

від відповідача: Шляхта А.В.
(довіреність № 1/01-04-873 від 21.10.2013 р.)

від третьої особи: не з'явився

Обставини справи:

Фізична особа-підприємець Першогуба
Віталій Леонтійович (далі - позивач)
звернувся до господарського суду
Київської області з позовом до
Українського державного підприємства
«Укрінтеравтосервіс» (далі -
відповідач, УДП «Укрінтеравтосервіс»)
про стягнення 100477,45 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на укладення 24.06.2010 р. з
Волинською філією УДП
«Укрінтеравтосервіс»
(«Укрінтеравтосервіс-Волинь») договору
безпроцентної цільової позики, згідно
якого позивач зобов'язувався передати
Волинській філії УДП
«Укрінтеравтосервіс» грошові кошти в
сумі 60000,00 грн. в якості позики, а
остання - прийняти та повернути їх в
обумовлений договором строк.

Позивач надав Волинській філії
відповідача позику, яку останнім не
було повернуто, у зв'язку з чим позивач
просив суд стягнути з УДП
«Укрінтеравтосервіс» 60000,00 грн. боргу,
26561,91 грн. пені, 5444,38 грн. 3% річних, 8471,16
грн. інфляційних втрат, а також 2012,61 грн.
судового збору.

Розгляд справи відкладався.

27.11.2013 р. до господарського суду
Київської області відповідачем було
подано заперечення на позов б/н від
27.11.2013 р., відповідно до яких УДП
«Укрінтеравтосервіс» просить суд
відмовити в задоволенні позовних вимог
з огляду на нікчемність договору,
посилаючись на те, що сторонами
договору безпроцентної цільової
позики від 24.06.2010 р. є ФОП Першогуба В.Л.
та Українське державне підприємство по
обслуговуванню іноземних та
вітчизняних автотранспортних засобів
«Укрінтеравтосервіс» в особі
директора Волинської філії УДП
«Укрінтеравтосервіс» Касьяна Миколи
Васильовича.

Як зазначив відповідач, відповідно до
п. 7.3 Статуту підприємства без
довіреності від імені відповідача може
діяти та представляти його інтереси
лише генеральний директор УДП
«Укрінтеравтосервіс». Водночас,
Статутом УДП «Укрінтеравтосервіс», за
твердженням останнього, передбачено,
що відокремлені підрозділи
відповідача, в тому числі - Волинська
філія Українського державного
підприємства «Укрінтеравтосервіс»,
діють лише в межах повноважень,
передбачених у Положенні про філію.
Відповідно ж до пункту 6.6 Положення про
філію УДП «Укрінтеравтосервіс»,
затвердженого 05.08.1997 р., директор філії,
зокрема, готує угоди, а також інші
документи від імені підприємства по
основних видах діяльності, з подальшим
підписанням їх генеральним директором
підприємства на суму, яка перевищує в
гривневому еквіваленті 2,5 тисячі
доларів США. Крім того, згідно
генерального доручення від 26.01.2010 р. №
1/02-04-38, виданого генеральним директором
УДП «Укрінтеравтосервіс» директору
філії «Укрінтеравтосервіс-Волинь» і на
підставі якого останнім було укладено
договір, Касьяна Миколу Васильовича
було уповноважено представляти всі
права та законні інтереси, зокрема, для
забезпечення ефективного ведення
господарської діяльності філії від
імені підприємства на умовах,
передбачених Положенням про філію.
Таким чином, повноваження, надані
зазначеним генеральним дорученням,
обмежуються Положенням про філію,
однак незважаючи на встановлені
Положенням про філію та чинним
законодавством рамки повноважень,
директор Волинської філії відповідача
під час підписання договору
безпроцентної цільової позики від
24.06.2010 р. вийшов за їх межі, уклавши
угоду, сума якої є більшою, ніж
гривневий еквівалент 2,5 тисяч доларів
США.

Крім того, як зазначав відповідач,
згідно з п. 2.1 договору цільовим
призначенням позики за договором є
поповнення обігових коштів. В той же
час, у доповідній записці заступника
Міністра - директора Державного
департаменту автомобільного
транспорту Сергієнка Л.Г. від 01.07.2008 р. №
29562/0/7-08, на яку є посилання в
генеральному дорученні, йде мова про
вирішення питання залучення кредитних
ресурсів для розбудови
вантажно-митного комплексу в пункті
пропуску через державний кордон
«Доманово-Макрани», у зв'язку з чим
кошти за договором безпроцентної
цільової позики від 24.06.2010 р. були
отримані на незрозумілі цілі. За
твердженням відповідача, дані
обставини свідчать про зловмисну
домовленість керівника філії
відповідача Касьяна М.В. з позивачем.

Крім того, зважаючи, що підприємство
відповідача є державним унітарним
підприємством і діє як державне
комерційне підприємство, засноване на
державній власності, що входить до
сфери управління Міністерства
інфраструктури України, а дії
директора Волинської філії УДП
«Укрінтеравтосервіс» Касьяна М.В. мали
результатом підписання договору, зміст
якого, на думку відповідача, прямо
суперечить інтересам держави, договір
безпроцентної цільової позики від
24.06.2010 р. повинен бути визнаний судом
недійсним на підставі приписів п.п. 1, 2
статті 215 та пункту 1 статті 232
Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідач просив суд
витребувати у позивача належним чином
завірену копію генерального доручення,
наданого йому представником УДП
«Укрінтеравтосервіс» Касьяном М.В., яке
було задоволено судом.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 28.11.2013 р. на підставі
приписів ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача,
було залучено Волинську філію
Українського державного підприємства
«Укрінтеравтосервіс».

12.12.2013 р. до господарського суду
Київської області позивачем було
подано уточнення до позовної заяви № 338
від 11.12.2013 р., відповідно до якого
підприємець зазначив, що підписуючи
договір безпроцентної цільової позики,
директор Волинської філії УДП
«Укрінтеравтосервіс» Касьян М.В. діяв в
межах повноважень, які були йому
визначені в генеральному дорученні,
виданому для представництва та
вчинення дій від імені Волинської
філії генеральним директором УДП
«Укрінтеравтосервіс». В момент
підписання договору директором
Волинської філії УДП
«Укрінтеравтосервіс» Касьяном М.В.,
Положення про філію позивачу для
ознайомлення надано не було, а
генеральне доручення № 1/02-04-38 від 26.01.2010
р. до договору не долучалось, сторони
договору з його змістом
ознайомлювались в момент підписання
договору безпроцентної цільової
позики, у зв'язку з чим позивач
позбавлений можливості надати суду
генеральне доручення № 1/02-04-38 від 26.01.2010
р.

Також ФОП Першогуба В.Л. вважає договір
безпроцентної цільової позики від
24.06.2010 р. таким, що був схваленим
основним підприємством - Українським
державним підприємством
«Укрінтеравтосервіс», з моменту
прийняття його до виконання
підприємством. Крім того, на
переконання позивача, про схвалення
правочину свідчить акт звірки
взаєморозрахунків підписаний
сторонами станом на 31.12.2011 р. Доказами
наступного схвалення договору
безпроцентної цільової позики від
24.06.2010 р., на переконання позивача, є
прийняття до виконання самого договору
не тільки Волинською філією, але і
відповідачем, що підтверджується тим,
що Волинська філія не була
відокремленим платником податків та
самостійним суб'єктом фінансової
звітності. Таким чином, директор
Волинської філії, уклавши договір
безпроцентної цільової позики,
зобов'язаний був включити його до
фінансового звіту діяльності філії та
подати у відповідний період на розгляд
генеральному директору головного
підприємства УДП
«Укрінтеравтосервіс».

Крім того, 12.12.2013 р. до господарського
суду Київської області позивачем було
подано клопотання № 339 від 11.12.2013 р. про
зменшення ціни позову, відповідно до
якого позивач просить суд стягнути з
відповідача 60000,00 грн. основного боргу,
2393,42 грн. пені, 5000,55 грн. 3% річних, 8471,16
грн. інфляційних втрат, а також 2012,61 грн.
судового збору.

Згідно з пунктом 3.10 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 р.,
передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК України права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві.

З огляду на викладене, позовні вимоги
розглядаються судом з урахуванням
вказаного клопотання позивача № 339 від
11.12.2013 р., яке за змістом є заявою про
зменшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні 16.12.2013 р.
представником відповідача було подано
клопотання про продовження строку
розгляду справи, в якому заявник
просить суд продовжити строк розгляду
спору на 15 днів у порядку статті 69 ГПК
України.

Ухвалою господарського суду Київської
області строк розгляду справи було
продовжено на 15 днів до 16.01.2014 р.

13.01.2014 р. до господарського суду третьою
особою - філією
«Укрінтеравтосервіс-Волинь» подані
письмові заперечення щодо позовних
вимог б/н від 08.01.2014 р., згідно з якими
третя особа просить суд відмовити у
задоволенні позовних вимог ФОП
Першогуби В.Л. з огляду на нікчемність
договору за мотивами, аналогічними
викладеним у відзиві відповідача.

16.01.2014 р. позивачем до господарського
суду були подані додаткові пояснення у
справі б/н від 16.01.2014 р., згідно з якими
підприємець наголошує, що спірний
договір безпроцентної цільової позики
був прийнятий сторонами до виконання, а
саме - кошти в розмірі 60000,00 гривень були
перераховані на рахунок Волинської
філії УДП «Укрінтеравтосервіс» та
знаходяться у розпорядженні філії
відповідача і по даний час, що свідчить
про схвалення договору УДП
«Укрінтеравтосервіс» шляхом
здійснення конклюдентних дій. Так,
приймаючи до розгляду та підписуючи
фінансову звітність філії, генеральний
директор та головний бухгалтер УДП
«Укрінтеравтосервіс» вдалися до
вчинення конклюдентних дій щодо
схвалення договору безпроцентної
цільової позики, які знайшли своє
відображення у підписанні фінансових
документів Волинської філії - балансу
та фінансового звіту за перше півріччя
2010 року.

Також підприємець звертає увагу суду
на той факт, що Волинська філія
зобов'язана включити до свого пасиву
цільову фінансову короткострокову
позику, та віднести її до інших
поточних зобов'язань.

У судовому засіданні 16.01.2014 р.
представником відповідача подано
клопотання б/н від 16.01.2014 р. про
застосування строків позовної
давності.

Представник позивача у судовому
засіданні 16.01.2014 р. проти задоволення
клопотання відповідача про
застосування строків позовної
давності заперечував, посилаючись на
переривання перебігу позовної
давності.

Ухвалою господарського суду від 16.01.2014
р. на підставі приписів ст. 4-6 ГПК
України було призначено колегіальний
розгляд справи.

Розпорядженням Голови господарського
суду Київської області Грєхова А.С. від
16.01.2014 р. для розгляду справи № 911/4089/13
було призначено колегію суддів у
складі: головуючий суддя Бабкіна В.М.,
судді Рябцева О.О., Горбасенко П.В.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 17.01.2014 р. справу було
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: головуючий суддя
Бабкіна В.М., судді Рябцева О.О.,
Горбасенко П.В., розгляд справи був
призначений на 28.01.2014 р.

27.01.2014 р. до господарського суду
позивачем були подані додаткові
пояснення № 11 від 24.01.2014 р., згідно з
якими ФОП Першогуба В.Л. наголошував на
перериванні перебігу позовної
давності внаслідок підписання
позивачем та третьою особою акту
звірки взаєморозрахунків станом на
31.12.2011 р., який зі сторони відповідача
було підписано директором Волинської
філії УДП «Укрінтеравтосервіс»
Ільюком А.В., який обіймав вказану
посаду на час складання акту звірки, та
був уповноважений, згідно Положення
про філію УДП «Укрінтеравтосервіс» та
Генерального доручення, на вчинення
дій з підписання
фінансово-господарської документації.
У зв'язку з викладеним позивач вважає,
що при зверненні до суду з даним
позовом строк позовної давності не був
пропущений підприємцем.

У судовому засіданні 28.01.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримував, представник відповідача
проти задоволення позовних вимог
заперечував, представник третьої особи
до суду не з'явився.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази та оцінивши
їх в сукупності, суд

встановив:

24.06.2010 р. між Фізичною
особою-підприємцем Першогубою
Віталієм Леонтійовичем (позикодавець)
та Волинською філією Українського
державного підприємства
«Укрінтеравтосервіс» (позичальник) в
особі директора філії Касьяна Миколи
Васильовича було укладено договір
безпроцентної цільової позики,
відповідно до п. 1.1 якого позикодавець
передає у власність позичальника
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується використати таку позику
за цільовим призначенням і повернути
її позикодавцеві в порядку та строк,
визначені договором.

Згідно з п. 2.1 договору цільовим
призначенням позики за цим договором є
поповнення обігових коштів.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що
розмір позики становить 60000,00 грн.

Позика за цим договором надається на
строк 90 днів (п. 4.1 договору).

У відповідності з п. 5.1 договору після
закінчення строку, вказаного в п. 4.1
договору, позичальник зобов'язується
протягом 3 днів повернути позику
позикодавцеві.

Відповідно до пп. 6.1.2 п. 6.1 договору при
невиконанні чи неналежному виконанні
умов цього договору, винна сторона несе
відповідальність у вигляді пені в
розмірі 0,05% за кожний день прострочення
від неоплаченої суми, або суми
невиконаної чи неналежно виконаної
умови.

Згідно з п. 8.2 договору, цей договір
вважається укладеним і набирає
чинності з моменту підписання і діє до
повного виконання зобов'язань
сторонами.

На виконання умов договору
безпроцентної цільової позики від
24.06.2010 р. ФОП Першогуба В.Л. перерахував
на рахунок Волинської філії УДП
«Укрінтеравтосервіс» 60000,00 грн., що
підтверджується випискою з
банківського рахунку позивача від
24.06.2010 р.

Проте Волинська філія УДП
«Укрінтеравтосервіс» у встановлений
договором строк не повернула
позикодавцю отриману позику в сумі
60000,00 грн.

Фізичною особою-підприємцем
Першогубою В.Л. та Волинської філією
Українського державного підприємства
«Укрінтеравтосервіс» було підписано
акт звірки взаємних розрахунків за
період з червня 2010 року до грудня 2011
року на суму 60000,00 грн., однак кошти
позивачеві повернуті не були, що і
спричинило звернення останнього з
позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 статті 193 Господарського
кодексу України кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язань,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Згідно ч. 7 статті 193 Господарського
кодексу України не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язання, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України
передбачено, що, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного
кодексу України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до приписів ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Як слідує з матеріалів справи та не
заперечується сторонами, сума позики
за договором від 24.06.2010 р. позивачеві
повернута не була.

Натомість УДП «Укрінтеравтосервіс»
вважає вказаний договір нікчемним та
водночас зауважує, що суд повинен
визнати вказаний правочин від 24.06.2010 р.
недійсним, посилаючись на те, що
договір був підписаний керівником
третьої особи з перевищенням наданих
йому Положенням про філію та
генеральною довіреністю повноважень.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 95
Цивільного кодексу України філії та
представництва не є юридичними
особами. Вони наділяються майном
юридичної особи, що їх створила, і діють
на підставі затвердженого нею
положення. Крім того, керівники філій
та представництв призначаються
юридичною особою і діють на підставі
виданої нею довіреності.

Згідно з п. 4 ст. 64 Господарського
кодексу України, підприємство має
право створювати філії,
представництва, відділення та інші
відокремлені підрозділи. Такі
відокремлені підрозділи не мають
статусу юридичної особи і діють на
основі положення про них,
затвердженого підприємством.

Слід також зазначити, що відповідно до
пункту 2 статті 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Як слідує з матеріалів справи,
установчим документом відповідача на
момент укладення договору є Статут
Українського державного підприємства
по обслуговуванню іноземних та
вітчизняних автотранспортних засобів
«Укрінтеравтосервіс», затверджений
наказом Міністерства транспорту та
зв'язку України від 02.06.2008 р. № 656,
відповідно до п. 7.3 якого без
довіреності від імені відповідача може
діяти та представляти його інтереси в
усіх установах та організаціях лише
генеральний директор.

Статутом УДП «Укрінтеравтосервіс»
також передбачено, що підприємство має
право створювати, зокрема, філії, які не
мають статусу юридичної особи, діють на
підставі Положення, затвердженого
генеральним директором підприємства,
мають поточний рахунок, окремий баланс,
а також печатку і штамп зі своїм
найменуванням (пп. 6.1.5 Статуту).

Відповідно до пункту 6.6 Положення про
філію Українського державного
підприємства по обслуговуванню
іноземних та вітчизняних
автотранспортних засобів
«Укрінтеравтосервіс», затвердженого
генеральним директором УДП
«Укрінтеравтосервіс» 05.08.1997 р.,
директор філії, зокрема, готує угоди, а
також інші документи від імені
підприємства по основних видах
діяльності, з подальшим підписанням їх
генеральним директором на суму, яка
перевищує в гривневому еквіваленті 2,5
тисячі доларів США.

Окрім того, згідно генерального
доручення від 26.01.2010 р. № 1/02-04-38,
виданого генеральним директором УДП
«Укрінтеравтосервіс» директору філії
«Укрінтеравтосервіс-Волинь», на
підставі якого останнім було укладено
договір, Касьяна Миколу Васильовича
було уповноважено представляти всі
права та законні інтереси, зокрема, для
забезпечення ефективного ведення
господарської діяльності філії від
імені підприємства та на умовах,
передбачених Положенням про філію.

Таким чином, надані керівникові
Волинської філії зазначеним
генеральним дорученням повноваження
обмежуються Положенням про філію.

Як з'ясовано судом, директор Волинської
філії Українського державного
підприємства «Укрінтеравтосервіс»
Касьян М.В. під час підписання договору
вийшов за межі повноважень, наданих
йому Положенням про філію, підписавши
угоду, сума якої є більшою, ніж
гривневий еквівалент 2,5 тисяч доларів
США.

Слід зазначити, що за умовами ч.ч. 1, 2 ст.
203 Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Згідно з приписами статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування
(ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України).

Поряд з цим, згідно зі ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Як слідує з приписів статей 32-34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд встановлює
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
господарського спору. Обов'язок
доказування визначається предметом
спору. За загальним правилом тягар
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Суд зазначає, що доказів визнання
недійсним у встановленому порядку
договору безпроцентної цільової
позики від 24.06.2010 р., так само як і
доказів на доведення обставин
нікчемності зазначеного правочину,
відповідачем суду не надано.

При цьому колегією суддів залишено
поза увагою посилання відповідача на
те, що договір про надання позики
укладений з порушенням законодавства,
з метою, що суперечить інтересам
держави, та внаслідок зловмисної
домовленості позивача і керівника
третьої особи, і, відповідно, має бути
визнаний судом недійсним.

Так, за приписами статті 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, визнати недійсним
повністю чи у певній частині пов'язаний
з предметом спору договір, який
суперечить законодавству.

Як зазначав відповідач, згідно пункту
2.1 договору цільовим призначенням
позики за договором є поповнення
обігових коштів. В той же час, у
доповідній записці заступника
Міністра - директора Державного
департаменту автомобільного
транспорту Сергієнка Л.Г. від 01.07.2008 р. №
29562/0/7-08, на яку є посилання в
Генеральному дорученні керівника
філії, йде мова про вирішення питання
залучення кредитних ресурсів для
розбудови вантажно-митного комплексу в
пункті пропуску через державний кордон
«Доманово-Макрани», у зв'язку з чим
кошти за договором, на переконання
відповідача, отримано на незрозумілі
цілі. При цьому пункт 1.2 договору
зазначає, що відповідачу позика
надається на безпроцентній основі у
зв'язку з тим, що між сторонами
налагоджуються тісні взаємовигідні
ділові стосунки та перспективне
довгострокове співробітництво, проте
позивач за умовами договору, що є
безпроцентним, не отримує жодної
вигоди. Наведене вище, на переконання
відповідача, свідчить про зловмисну
домовленість представника відповідача
(Касьяна М.В. - керівника Волинської
філії) з позивачем.

Водночас, зважаючи на те, що
підприємство відповідача є державним
унітарним підприємством і діє як
державне комерційне підприємство, що
засноване на державній власності та
входить до сфери управління
Міністерства інфраструктури, дії
директора Волинської філії УДП
«Укрінтеравтосервіс» Касьяна М.В., на
думку відповідача, призвели до
підписання договору, зміст якого прямо
суперечить інтересам держави.

Між тим, як зазначено у п. 2.3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
якщо, вирішуючи господарський спір, суд
встановить, що зміст договору,
пов'язаного з предметом спору,
суперечить законодавству, чинному на
момент укладення договору, він,
керуючись пунктом 1 частини першої
статті 83 ГПК, вправі за власною
ініціативою визнати цей договір
недійсним повністю або у певній
частині із застосуванням за
необхідності й наслідків визнання
недійсним нікчемного правочину (абзац
другий частини п'ятої статті 216 ЦК
України).

Реалізація господарським судом цього
права здійснюється незалежно від
наявності відповідного клопотання
сторони.

Слід зазначити, що судом не
встановлено, а відповідачем не
доведено наявності передбачених
приписами чинного цивільного
законодавства підстав для визнання
укладеного між позивачем та третьою
особою договору від 24.06.2010 р. недійсним,
як з точки зору загальних приписів
наведеної вище ст. 215 ЦК України, так і в
контексті приписів ст. 228 ЦК України
(«Правові наслідки вчинення правочину,
який порушує публічний порядок,
вчинений з метою, що суперечить
інтересам держави і суспільства») чи
ст. 232 ЦК України («Правові наслідки
правочину, який вчинено у результаті
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною»).

Натомість судом враховано наступне.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 241 ЦК України,
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину (ч. 2
тієї ж статті).

Як зазначено у п. 3.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними», наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено, тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини.

Стаття 241 ЦК України передбачає два
варіанти поведінки особи, яку
представляють, при представництві з
перевищенням повноважень: вона схвалює
дії, вчинені від її імені; вона
відмовляється від схвалення дій,
вчинених від її імені без повноважень
або з перевищенням повноважень.

Схвалення дій представника можливе в
формах: схвалення шляхом заяви про це;
схвалення мовчазною згодою; схвалення
шляхом здійснення так званих
конклюдентних дій, що свідчать про
прийняття правочину. Конклюдентні дії -
це звичайна за таких обставин
поведінка особи, з якої ясно випливає
намір (бажання) особи здійснити
правочин на заздалегідь відомих
умовах.

За своєю юридичною природою схвалення
є одностороннім правочином, що вимагає
сприйняття його третьою особою і
представником. У схваленні виражається
воля особи, яку представляють, наділити
юридичною силою конкретну угоду,
укладену для неї з перевищенням
повноважень.

Укладений між позивачем та третьою
особою договір безпроцентної цільової
позики був прийнятий сторонами до
виконання, а саме - кошти в розмірі 60000,00
грн. були перераховані на рахунок
третьої особи і знаходяться у
розпорядженні філії відповідача по
даний час, що свідчить про схвалення
договору Українським державним
підприємством «Укрінтеравтосервіс»
шляхом здійснення конклюдентних дій у
вигляді отримання (прийняття) вказаних
коштів.

Про факт наступного схвалення договору
безпроцентної цільової позики від
24.06.2010 р. свідчить також акт звірки
взаєморозрахунків, підписаний ФОП
Першогубою В.Л. та посадовою особою
Волинської філії УДП
«Укрінтеравтосервіс» станом на 31
грудня 2011 року, відповідно до якого
залишок заборгованості ВФ
«Укрінтеравтосервіс» перед ФОП
Першогубою В.Л. за договором
безпроцентної цільової позики від
24.06.2010 р. складає 60000,00 грн. Зазначений
акт звірки був підписаний посадовою
особою Волинської філії відповідача
(іншим на той час керівником) та
скріплений печаткою підприємства, а
відтак є певною формою фіксації
юридично-значущих дій сторін за цим
актом та розцінюється як документ
цивільно-правового значення.

Окрім того, слід зазначити, що
відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) на основі даних
бухгалтерського обліку підприємства
зобов'язані складати фінансову
звітність. Фінансова звітність
підприємства (крім бюджетних установ,
представництв іноземних суб'єктів
господарської діяльності та суб'єктів
малого підприємництва, визнаних такими
відповідно до чинного законодавства)
включає: баланс, звіт про фінансові
результати, звіт про рух грошових
коштів, звіт про власний капітал та
примітки до звітів.

Частиною 1 ст. 13 того ж Закону
встановлено, що звітним періодом для
складання фінансової звітності є
календарний рік. Проміжна звітність
складається щоквартально наростаючим
підсумком з початку звітного року в
складі балансу та звіту про фінансові
результати. Баланс підприємства
складається за станом на кінець
останнього дня кварталу (року).

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону питання
організації бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції
його власника (власників) або
уповноваженого органу (посадової
особи) відповідно до законодавства та
установчих документів.

Відповідальність за організацію
бухгалтерського обліку та
забезпечення фіксування фактів
здійснення всіх господарських
операцій у первинних документах,
збереження оброблених документів,
регістрів і звітності протягом
встановленого терміну, але не менше
трьох років, несе власник (власники) або
уповноважений орган (посадова особа),
який здійснює керівництво
підприємством відповідно до
законодавства та установчих
документів (ч. 3 ст. 8 Закону).

Згідно з п. 8.1 Положення про філію УДП
«Укрінтеравтосервіс» облік і
звітність у філії здійснюється згідно
з чинним законодавством України та
правилами, встановленими на
підприємстві.

У свою чергу, пункти 8.2, 8.3 та 8.4
Положення передбачають, що філія в
поставлені строки подає підприємству
квартальну звітність, річну звітність
результатів своєї
фінансово-господарської діяльності за
звітний період, а контроль
фінансово-господарської та
комерційної діяльності філії
здійснюється підприємством.

Таким чином, керівник Волинської філії,
уклавши з позивачем договір
безпроцентної цільової позики, мав в
обов'язковому порядку включити його до
фінансового звіту діяльності філії за
І півріччя 2010 року та подати на розгляд
генеральному директору Українського
державного підприємства
«Укрінтеравтосервіс». Зокрема,
Волинська філія зобов'язана була
включити до свого пасиву цільову
фінансову короткострокову позику та
віднести її до інших поточних
зобов'язань.

З долученої до матеріалів справи
фінансової звітності третьої особи за
І півріччя 2010 р. вбачається наявність у
балансі філії (розділ IV) інших поточних
зобов'язань, яка свідчить про те, що
філія станом на 01.07.2010 р. має у своєму
розпорядженні фінансові допомоги,
позики, короткострокові кредити.

Приймаючи фінансову звітність філії,
генеральний директор та головний
бухгалтер УДП «Укрінтеравтосервіс»
вдалися до вчинення конклюдентних дій
щодо схвалення договору безпроцентної
цільової позики, які знайшли своє
відображення у підписанні фінансових
документів підприємства, включаючи
Волинську філію, - балансу та
фінансового звіту підприємства за І
півріччя 2010 року.

З урахуванням викладеного та
встановлення судом факту неповернення
позивачеві суми позики, позовні вимоги
ФОП Першогуби В.Л. в частині стягнення
60000,00 грн. основного боргу підлягають
задоволенню.

Також, окрім суми основного боргу, за
змістом заяви про зменшення розміру
позовних вимог підприємець просив суд
стягнути з відповідача 2393,42 грн. пені,
5000,55 грн. 3% річних, а також 8471,16 грн.
інфляційних втрат.

Зокрема, позивач просив суд стягнути з
відповідача 2393,42 грн. пені, керуючись
пп. 6.1.2 п. 6.1 договору безпроцентної
цільової позики від 24.06.2010 р.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають наслідки,
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з пп. 6.1.2 п. 6.1 договору, при
невиконанні чи неналежному виконанні
умов цього договору, винна сторона несе
відповідальність у вигляді пені в
розмірі 0,05% за кожний день прострочення
від неоплаченої суми, або суми
невиконаної чи неналежно виконаної
умови.

З долученого до матеріалів справи
розрахунку пені вбачається, що
позивачем було визначено розмір пені в
сумі 2393,42 грн. за період з 10.06.2013 р. до
13.08.2013 р. на суму 60000,00 грн.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
визначено строк та порядок нарахування
штрафних санкцій, згідно з якою
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 252
Цивільного кодексу України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Водночас, статтею 253 ЦК України
передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Разом з тим, законом або договором
можуть бути передбачені інші умови
нарахування.

Враховуючи зазначені приписи
законодавства, а також те, що
відповідно до п.п. 4.1 та 5.1 договору
позикодавець зобов'язаний був
повернути позичальнику позику 26.09.2010 р.
(позику було надано строком на 90 днів + 3
дні на повернення), прострочення
виконання відповідачем зобов'язання
щодо повернення позики позивачу за
договором від 24.06.2010 р. починається з
27.09.2010 р.

Згідно з визначенням моменту
прострочення заборгованості у
відповідача перед позивачем, зробленим
судом з урахуванням наведених норм
чинного законодавства України та умов
договору, пеня у даному випадку має
бути нарахована за період з 27.09.2010 р. до
27.03.2011 р.

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що позивачем пеня нараховується,
починаючи з 10.06.2013 р.

Оскільки доказів погодження сторонами
іншого порядку/строків нарахування
пені за порушення умов договору до
матеріалів справи не надано, суд дійшов
висновку, що вимога позивача про
стягнення з відповідача пені,
нарахованої за період з 10.06.2013 р. до
13.08.2013 р., тобто після закінчення
шестимісячного терміну від дня, коли
зобов'язання за договором мало бути
виконано, не відповідає вимогам ст. 253
ЦК України, ст. 232 ГК України, а тому
задоволенню не підлягає.

Окрім того, позовна заява містить
вимоги щодо стягнення з відповідача
інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З долученого до матеріалів справи
розрахунку 3% річних вбачається, що
позивачем було визначено розмір 3%
річних у сумі 5000,55 грн. за період з 22.09.2010
р. до 02.07.2013 р. на суму 60000,00 грн.

З урахуванням зазначеного вище та
встановлення початку прострочення
виконання зобов'язань щодо повернення
позичальником суми позики позикодавцю,
належна до стягнення з відповідача
сума 3% річних, згідно із здійсненим
судом розрахунком, становить 4980,82 грн.
за період з 27.09.2010 р. до 02.07.2013 р. на суму
60000,00 грн.

Розмір інфляційних втрат, визначений
позивачем, становить 8471,16 грн. за період
з 27.09.2010 р. до 31.12.2011 р. на суму 60000,00 грн.

З урахуванням зазначеного вище та
встановлення початку прострочення
виконання зобов'язань щодо повернення
позичальником суми позики позикодавцю,
належна до стягнення з відповідача
сума інфляційних втрат, згідно зі
здійсненим судом розрахунком,
становить 3720,00 грн. за період з 27.09.2010 р.
до 31.12.2011 р. на суму 60000,00 грн.

З матеріалів справи слідує, що
відповідачем було подано клопотання
про застосування позовної давності
щодо вимог позивача, мотивоване тим, що
відповідно до частини п'ятої статті 261
Цивільного кодексу України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Як зазначає відповідач, перебіг
позовної давності у даному випадку, на
переконання УДП «Укрінтеравтосервіс»,
розпочався 23.09.2010 р.

На думку відповідача, оскільки позовна
давність у даному випадку, згідно
статті 257 ЦК України, є загальною,
тривалістю у три роки, то останньою
датою, коли позивач мав право
звернутись до суду щодо розгляду своїх
вимог, є 23.09.2013 р. Враховуючи те, що до
суду позивач звернувся лише у жовтні 2013
року, а позовна давність не була
змінена за згодою сторін, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Слід зазначити, що оскільки, як було
наведено вище, суд дійшов висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
вимог позивача в частині стягнення з
відповідача пені, то клопотання
останнього про застосування
загального трирічного строку позовної
давності розглядається судом в частині
позовних вимог про стягнення основного
боргу, 3% річних та інфляційних втрат.

Частиною 1 ст. 256 ЦК України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України
для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у справі,
зробленою до винесення ним рішення.

В силу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Всупереч твердженню відповідача, у
даному випадку перебіг позовної
давності розпочинається 27.09.2010 р.,
оскільки, як було встановлено раніше,
позикодавець зобов'язаний був
повернути позичальнику кошти 26.09.2010 р.

Відповідно, загальний трирічний строк
позовної давності для звернення
позивача до суду з даним позовом сплив
27.09.2013 р.

Водночас, слід зазначити, що статтею 264
ЦК України передбачено, що перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Як встановлено у пп. 4.4.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 10 «Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів», у дослідженні
обставин, пов'язаних із вчиненням
зобов'язаною особою дії, що свідчить
про визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку (частина перша статті 264 ЦК
України), господарському суду
необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Судом встановлено, що внаслідок
підписання між позивачем та третьою
особою акту звірки взаєморозрахунків
станом на 31.12.2011 р., який з боку третьої
особи підписаний тодішнім керівником
та посвідчений печаткою, відбулося
переривання перебігу позовної
давності, і перебіг строку позовної
давності розпочався заново зі строком
спливу - 31.12.2014 р.

При цьому суд зазначає, що Положення
про філію відповідача не містить
застережень щодо обсягу повноважень
керівника філії чи інших відповідних
працівників філії на підписання
фінансово-господарської документації
філії, у тому числі - актів звірки
взаєморозрахунків з контрагентами.

Таким чином, на момент звернення
підприємця до суду з даним позовом
встановлений приписами чинного
законодавства трирічний строк
позовної давності не сплив, і відтак
позивачем вказаний строк позовної
давності не пропущений.

За таких обставин суд дійшов висновку
щодо відмови у задоволенні заяви
відповідача про застосування позовної
давності та щодо часткового
задоволення позовних вимог ФОП
Першогуби В.Л. і стягнення з
відповідача 60000,00 грн. основного боргу,
4980,82 грн. 3% річних, а також 3720,00 грн.
інфляційних втрат.

Стосовно розподілу судових витрат у
даній справі слід зазначити таке.

Згідно з приписами ст. 44 ГПК України до
складу судових витрат належить,
зокрема, судовий збір. Відповідно до
приписів ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, судовий збір
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7
Закону України «Про судовий збір»,
сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі
зменшення розміру позовних вимог або
внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно з п. 6.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» № 7 від 21.02.2013 р.,
зменшення позивачем розміру позовних
вимог є підставою для повернення йому
сплаченої суми судового збору згідно з
пунктом 1 частини першої статті 7
Закону; що ж до інших судових витрат, то
в такому разі вони у відповідній
частині покладаються на позивача.

З урахуванням викладеного, витрати по
сплаті судового збору у даній справі
підлягають наступному розподілу:
витрати зі сплати судового збору
відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються судом на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог, а зайво сплачений
судовий збір при поданні позивачем
позову до суду в сумі 3,07 грн., а також
судовий збір в сумі 289,04 грн. (у зв'язку з
поданням позивачем 12.12.2013 р. заяви про
зменшення розміру позовних вимог)
підлягають поверненню Фізичній
особі-підприємцю Першогубі Віталію
Леонтійовичу з Державного бюджету
України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
32-34, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Українського
державного підприємства по
обслуговуванню іноземних та
вітчизняних автотранспортних засобів
«Укрінтеравтосервіс» (07362, Київська
обл., Вишгородський р-н, с. Новосілки,
вул. Київська, 50, код 21536845) на користь
Фізичної особи-підприємця Першогуби
Віталія Леонтійовича (33028, Рівненська
обл., м. Рівне, вул. Замкова, 10А, кв. 50,
ідент. номер ) - 60000 (шістдесят
тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 4980
(чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят)
грн. 82 коп. 3% річних, 3720 (три тисячі
сімсот двадцять) грн. 00 коп. інфляційних
втрат, 1558 (одну тисячу п'ятсот п'ятдесят
вісім) грн. 02 коп. судового збору.

3. У решті позовних вимог
відмовити.

4. Повернути позивачеві з
Державного бюджету України судовий
збір в сумі 292,11 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення підписане 03.02.2014 р.

Головуючий суддя
В.М. Бабкіна

Суддя
О.О.Рябцева

Суддя
П.В. Горбасенко