ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р.
Справа № 909/1094/13

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

головуючого-судді:
Бойко С.М.,

суддів:
Бонк Т.Б.,

Малех І. Б.,

при секретарі Томкевич Н.,

з участю представників:

від позивача з'явився,

від відповідача не з"явився

розглянув апеляційну скаргу
приватного підприємства "Фабрика
дитячих меблів", смт. Отинія,
Івано-Франківська обл.

на рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 14.11.2013
року, суддя Неверовська Л. М.

у справі № 909/1094/13

за позовом: приватного підприємства
"Карпатресурс", м. Коломия

до відповідача: приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів",
смт. Отинія, Івано-Франківська обл.

про: стягнення 26723 грн. 38 коп.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Івано-Франківської області від 14.11.2013
року в справі № 909/1094/13 позов
Приватного підприємства "Карпатресурс"
до Приватного підприємства "Фабрика
дитячих меблів" про стягнення 26723 грн. 38
коп. задоволено частково. Стягнуто з
Приватного підприємства "Фабрика
дитячих меблів", вул. Іванціва, 24, с.
Отинія, Коломийський район,
Івано-Франківська область, 78223
(ідентифікаційний код 37704747) на користь
Приватного підприємства
"Карпатресурс", вул. Іванціва, 24Б, м.
Коломия, Коломийський район,
Івано-Франківська область, 78200
(ідентифікаційний код 34127692) 20087
(двадцять тисяч вісімдесят сім) грн. 28
коп. - боргу, 1293 (одну тисячу двісті
дев'яносто три) грн. 26 коп. - судового
збору.

Суд першої інстанції, при винесенні
даного рішення дійшов висновку про під
ставність стягнення з відповідача
боргу перед позивачем, який
підстверджується видатковими
накладними, що знаходяться в
матеріалах справи, в сумі 20 087, 28 грн., та
про безпідставність заявлених
позивачем вимогу у розмірі 6 635, 90 грн.

В апеляційні скарзі та своїх
поясненнях до неї, відповідач ПП
"Фабрика дитячих меблів", вказав, що
частково не погоджується з таким
рішенням суду першої інстанції, а саме
вказує, що судом було неправомірно
стягнуто з відповідача 20087 (двадцять
тисяч вісімдесят сім) грн. 28 коп. -
боргу, 1293 (одну тисячу двісті дев'яносто
три) грн. 26 коп. - судового збору. При
цьому, апелянт вказує на те, що судом
першої інстанції взято до уваги
рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 13
листопада 2013 року у справі № 909/1044/13,
яким стягнуто з скаржника
заборгованість по орендній платі,
проте дане рішення було оскаржене до
Львівського апеляційного
господарського суду. Окрім того вказав,
що відповідно до акту звірки
взаєморозрахунків між відповідачем та
позивачем від 01.03.13 було погоджено
взаємне зарахування зустрічних
грошових вимог за договором оренди від
01.06.11 та відносинами щодо передачі
товару та надання послуг. За
результатами такого взаємного
зарахування залишок заборгованості
позивача перед відповідачем складає 6635
грн. 90 коп.

У відзиві на дану апеляційну скаргу,
позивачем було заперечено доводи
апелянта, при цьому позивач просив суд
залишити рішення господарського суду
першої інстанції без зміна, а
апеляційну скаргу без задоволення.
Зокрема, у своєму відзиві позивач
зауважив, що акт звірки
взаєморозрахунків є тільки документом,
по якому бухгалтерії підприємств
звіряють бухгалтерській облік
операцій, а наявність чи відсутність
будь-яких зобов'язань сторін
підтверджується первинним документом -
договором, накладними, рахунками тощо.
Таким чином, на думку позивача,
зарахування однорідних зустрічних
зобов'язань між сторонами відсутнє,
оскільки відповідач не подав доказів
проведення заліку зустрічних
однорідних вимог : відсутні докази
звернення до позивача та отримання
останнім заяви про зарахування
зустрічних однорідних вимог.

Представник позивача в судовому
засіданні навів доводи, аналогічні,
викладеним в своєму відзиві, просив
рішення суду першої інстанції залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Представник відповідача в судове
засідання не зявився, про причини
неявки не повідомив, хоча був належним
чином повідомлений про час та місце
судового засідання.

Розглянувши наявні докази, давши
оцінку доводам та запереченням, які
містяться в апеляційній скарзі та
відзиві на неї, заслухавши думку
учасників судового процесу,
апеляційний суд, вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу ПП "Фабрика дитячих меблів" без
задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачем передано, а відповідачем
одержано товари та матеріали на
загальну суму 124079 грн. 04 коп., що
підтверджується наявними у справі
видатковими накладними № РН-000048 від
22.08.11, № РН-000050 від 12.12.11, № РН-000051 від
26.12.11, № РН-0000002 від 22.02.12, № РН-0000003 від
27.02.12, № РН-0000004 від 12.03.12, № РН-0000005 від
16.03.12, проте відповідач прийняті на себе
зобов'язання щодо оплати належним
чином та в повному обсязі не виконав -
розрахувався частково в сумі 103991 грн. 56
коп.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України та ст. 174 Господарського
кодексу України цивільні права і
обов'язки виникають, крім угод, також
внаслідок інших дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права
та обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Згідно до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України, що визначено ст. 175
Господарського кодексу України.

На підставі положень Цивільного
Кодексу України суд робить висновок
про те, що між сторонами виникло
цивільно-правове зобов'язання.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Як вірно вказав суд першої інстанції,
відпуск товару позивачем відповідачу
та часткова оплата ним одержаного
товару свідчать про існування між
сторонами зобов'язань з приводу
поставки товару.

За таких обставин, у даному випадку має
місце постачання товару по накладних
без укладення договору поставки у
письмовій формі.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачені загальні умови виконання
зобов'язання, а саме зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Господарського Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Позивач зазначає про наявність боргу
відповідача перед позивачем за
електроенергію згідно рахунку-фактури
№ СФ-0000026 від 30.12.11 на суму 6635 грн. 90 коп.,
однак позивачем не наведено в позовній
заяві та не надано жодних
документальних доказів, які свідчили б
про наявність та підставність
стягнення боргу за електроенергію.
Загалом, позовні вимоги позивачем
обґрунтовано неналежним виконанням
зобов'язання щодо оплати за поставлені
відповідачу по вищевказаним
видатковим накладним товари та
матеріали, однак, щодо наявності
правовідносин з енергопостачання між
позивачем та відповідачем будь-яких
обґрунтувань не наведено. Окрім того,
слід зазначити, що позивач не є
електропостачальною організацією,
договору на постачання електроенергії
між позивачем та відповідачем не
укладалось.

Щодо твердження відповідача про
взаємне зарахування зустрічних
грошових зобов'язань за договором
оренди від 01.06.11 р. та відносинами щодо
передачі товару та надання послуг,
оформленого актом звірки
взаєморозрахунків від 01.03.13 р., колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду зазначає наступне.

Акту звірки взаємних розрахунків між
ПП "Карпатресурс" та ПП "Фабрика дитячих
меблів" від 01.03.13, на який відповідач
посилається як доказ відсутності борг
у зв'язку із зарахуванням зустрічних
однорідних вимог, колегія суддів
Львіського апеляційного
господарського суду зазначає наступне.

Статтею 601 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється зарахуванням
зустрічних однорідних вимог, строк
виконання яких настав, а також вимог,
строк виконання яких не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги. Зарахування зустрічних вимог
може здійснюватися за заявою однієї із
сторін.

Зарахування можливе при наявності
наступних умов:

- зустрічність вимог, тобто сторони
одночасно беруть участь у двох
зобов'язаннях і при цьому кредитор за
одним зобов'язанням є боржником в
іншому зобов'язанні;

- однорідність вимог;

- настання строку виконання за обома
вимогами, що зараховуються, або строк
був визначений моментом витребування,
або, щоб термін не був вказаний взагалі,
тобто, виконання можна було вимагати в
будь-який момент;

- якість вимог, тобто між сторонами
немає спору щодо розміру, характеру,
змісту та умов зобов'язання.

За змістом названої правової норми
залік (зарахування) можливий в тому
випадку, коли вимоги є зустрічними та
настав строк їх виконання, оскільки не
можна пред'явити до зарахування вимоги
за такими зобов'язаннями, які не
існують взагалі або не підлягають
виконанню.

Отже, припинення зобов'язання
зарахуванням зустрічної вимоги є
одностороннім правочином, який
оформляється заявою однієї сторони.

Акт звірки заборгованості є фіксуючим
документом, не є первинним документом
і не доводить факту будь-яких
господарських операцій (поставки,
надання послуг, тощо), він є лише
відображенням руху коштів в
бухгалтерському обліку підприємств та
носить інформаційний характер. Акт
звірки взаємних розрахунків не є
документом про проведення зарахування
однорідних зустрічних вимог, оскільки
не є підставою для встановлення
юридичного факту щодо проведення
заліку.

Таким чином, акт звірки взаємних
розрахунків від 01.03.13, в розумінні
статті 601 Цивільного кодексу України,
не може вважатись належним доказом
зарахування зустрічних однорідних
позовних вимог.

З огляду на вказане, зарахування
зустрічних зобов'язань в спірному
випадку між сторонами відсутнє,
оскільки відповідач не подав доказів
проведення заліку зустрічних
однорідних вимог: відсутні докази
звернення до позивача та отримання
останнім заяви про зарахування
зустрічних однорідних вимог. В акті
звірки взаєморозрахунків не вказано
жодної підстави для проведення такого
зарахування зустрічних горошових
вимог, а саме сторони не вказують
жодного первинного документа, на
підставі яких в сторін виникли взаємні
зобов'язання, розмір таких взаємних
зобов'язань теж не вказано.

Окрім того, колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає за необхідне виключити, з
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції, посилання на рішення
господарського суду
Івано-Франківської області від 13
листопада 2013 року у справі № 909/1044/13 за
позовом Приватного підприємства
"Карпатресурс" до Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
про стягнення заборгованості в сумі 51711
грн. 84 коп, оскільки дане рішення на
момент розгляду справи в суді першої
інстанціх не набуло законної сили, так
як було оскаржене. Проте це не може бути
причиною для скасування оспорюваного
рішення, оскільки відповідно до П.12
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
№ 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України" передбачено, що з урахуванням
припису частини другої статті 104 ГПК не
підлягає скасуванню судове рішення,
якщо апеляційною інстанцією буде
з'ясовано, що його резолютивна частина
є правильною, хоча відповідні висновки
місцевого господарського суду й не
були належним чином обґрунтовані у
мотивувальній частині рішення.

З огляду на вказане судом першої
інстанції було прийняте вірне рішення,
а відтак стягненню підлягає борг
відповідача за поставлені товари та
матеріали в сумі 20087 грн. 28 коп., у вимозі
позивача про стягнення 6635 грн. 90 коп. за
електроенергію слід відмовити в
зв'язку з безпідставністю.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд, вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте, з врахуванням всіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної
скарги приватного підприємства
"Фабрика дитячих меблів" - відмовити.

2. Рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 14.11.2013
року в справі № 909/1094/13 залишити без
змін.

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на
адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
10.02.2014 р.

Головуючий суддя
Бойко С. М.

Суддя
Бонк Т. Б.

Суддя
Малех І. Б.