КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2014 р. Справа№ 910/19087/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

при секретарі судового засідання
Пась М.П.

за участю представників:

від апелянта: Токарь Є.А. за дов. №
01-14/4357 від 16.04.2013 р.

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Полтаваобленерго»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013 року

у справі № 910/19087/13 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго»

до Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»

про визнання договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013 відмовлено в
задоволенні позовних вимог Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго».

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Публічне акціонерне товариство
«Полтаваобленерго» звернулось з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просить скасувати рішення суду та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
зазначив, що при прийнятті даного
рішення не в повній мірі з'ясовано всі
обставини справи, на підтвердження
чого в своїй апеляційній скарзі виклав
ряд обставин, які, на його думку,
виступають підтвердженням правової
позиції позивача та спростовують
правильність винесеного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.12.2013
апеляційну скаргу прийнято до
провадження.

23.01.2014 року через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» надійшов відзив на апеляційну
скаргу.

29.01.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» надійшли
доповнення до апеляційної скарги.

Відповідач до судового засідання, що
відбулось 29.01.2014 року, не з'явився, хоча
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що
неявка відповідача не перешкоджає
розгляду апеляційної скарги за
наявними у справі матеріалами, та, за
таких обставин, розгляд справи за
відсутності відповідача є можливим.

Відповідно до статті 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представника позивача, колегією
встановлено наступне:

29.09.2011 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавець) та Публічним
акціонерним товариством
"Полтаваобленерго"(покупець) було
укладено договір № 2639 на купівлю -
продаж природного газу (надалі по
тексту - Договір), відповідно до умов
якого продавець зобов'язується
передати у власність покупцю у IV
кварталі 2011 року та у 2012 року році
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та
природний газ, видобутий на території
України підприємствами, які не
підпадають під дію статті 10 Закону
України "Про засади функціонування
ринку природного газу", а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
цей природний газ (надалі - газ), на
умовах цього Договору

В своїх позовних вимогах Публічне
акціонерне товариство
«Полтаваобленерго» зазначило, що
вказаний Договір був підписаний зі
сторони Національної акціонерної
компанією "Нафтогаз України" особою,
яка не мала відповідних повноважень на
його підписання; умови пункту 7.2.
Договору, якими встановлена його
відповідальність за неналежне
проведення розрахунків одночасно у
вигляді і пені, штрафу, суперечать
статті 61 Конституції України та статті
3 Цивільного кодексу України та перед
підписанням оспорюваного Договору зі
сторони відповідача здійснювався тиск
на Публічне акціонерне товариство
"Полтаваобленерго", який полягав,
зокрема, у загрозі припинення
газопостачання у випадку непогодження
позивачем підписати Договір у редакції
Національної акціонерної компанією
"Нафтогаз України", отже вважає, що
спірний договір не відповідає
загальним вимогам, додержання яких є
необхідним для дійсності правочину та
на підставі статей 203, 215 Цивільного
кодексу України просив задовольнити
позов та визнати цей договір недійсним.

З тексту спірного договору вбачається,
що від імені відповідача він
підписаний Тріколічем В.П. який діяв на
підставі довіреності від 24.12.2010 року №
14-250 виданої Національною акціонерною
компанією "Нафтогаз України" в особі
голови правління Бакуліна Є.М., який
діяв на підставі статуту Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України».

Згідно з положеннями статті 78 Статуту
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" управління поточною
діяльністю компанії здійснює
правління, яке є колегіальним
виконавчим органом компанії.

Відповідно до статті 89 Статуту голова
правління має право без довіреності
вчиняти юридичні дії від імені
компанії відповідно до законодавства.

Голова правління, зокрема, укладає
договори (контракти) та вчиняє інші
правочини від імені компанії, видає
довіреності на вчинення юридичних дій
від імені компанії (стаття 90 Статуту).

Положеннями частини 2 статті 203
Цивільного кодексу України визначено,
що особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою (частина 2 статті
207 ЦК України).

Статтею 239 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

В силу статті 241 Цивільного кодексу
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, вчинила дії, що
свідчать прийняття до його виконання.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Як визначено статтею 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

За змістом статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 215 Цивільного кодексу
України визначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 7 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Як визначено у пункті 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
господарського суду про те, що вимоги
позивача про визнання недійсним
договору № 2639 від 29.09.2011
купівлі-продажу природного газу,
укладеного між Національною
акціонерною компанією «Нафтогаз
України» та Публічним акціонерним
товариством «Полтаваобленерго» не
підлягають задоволенню.

Щодо посилання позивача на те, що умови
пункту 7.2 Договору, суперечать статті 61
Конституції України, статті 3
Цивільного кодексу України, колегія
суддів зазначає наступне.

Пунктом 7.2. Договору № 2639 від 29.09.2011
купівлі-продажу природного газу,
укладеного між Національною
акціонерною компанією «Нафтогаз
України» та Публічним акціонерним
товариством «Полтаваобленерго»
сторони погодили, що у разі невиконання
покупцем умов пункту 6.1. цього Договору
продавець має право не здійснювати
поставку газу покупцю або обмежити
поставку пропорційно до кількості
несплачених обсягів з наступною
поставкою цих обсягів при умові їх
оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
покупцем пункту 6.1. умов цього Договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174
Господарського кодексу України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частина 1 статті 231 Господарського
кодексу України зазначає, що законом
щодо окремих видів зобов'язань може
бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається

Частиною 2 статті 231
Господарського кодексу України
передбачено можливість одночасного
стягнення пені та штрафу за порушення
окремих видів господарських
зобов'язань.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 Цивільного
кодексу України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не
суперечить статті 61 Конституції
України, оскільки згідно зі статтею 549
Цивільного кодексу України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 Господарського кодексу
України - видами штрафних санкцій,
тобто не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності. У
межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, здійснивши
юридичний аналіз змісту спірного
пункту договору, вважає, що п. 7.2.
договору на купівлю-продаж природного
газу № 2639 від 29.09.2011 року відповідає
вимогам законодавства України, а саме
ч. 1 ст. 230, ч. 2 статті 231 Господарського
кодексу України.

В статті 627 Цивільного кодексу України
закріплено що, відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет, умови, що визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
господарського суду про те, що сторони
при укладенні спірного договору були
вільні у виборі контрагентів та
визначенні умов договору, на свій
розсуд приймали даний правочин на
певних встановлених умовах, узгодили
ці умови і підписали договір № 2639 на
купівлю - продаж природного газу від
29.09.2011 року, тому відсутні підстави
вважати, що при укладенні Договору,
волевиявлення позивача не було вільним
і не відповідало його внутрішній волі.

Крім того, відповідно до статті 217
Цивільного кодексу України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Судова колегія звертає увагу на те, що
аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
11.12.2012 року у справі №10/065-11.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Як вірно зазначив суд першої інстанції
та з чим погоджується суд апеляційної
інстанції, позивачем не доведено
наявності обставин та не надано жодних
доказів, з якими закон пов'язує
недійсність договору.

Отже, позовні вимоги не ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства України
та не підтверджуються належними
доказами, а тому задоволенню не
підлягають.

Заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймаються
колегією суддів, оскільки не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів зазначає, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження своєї правої позиції, а
також не наведено переконливих
аргументів у відповідності з нормами
чинного законодавства, які давали б
підстави для задоволення апеляційної
скарги.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, приходить до висновку, що
рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013 у даній справі прийнято
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, повним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та відповідністю висновків,
викладених в рішенні, дійсним
обставинам справи, тому рішення є
законним та обґрунтованим. Підстав для
скасування або зміни вказаного рішення
та задоволення апеляційної скарги
колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013 у справі № 910/19087/13
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/19087/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Є.Ю. Шаптала

Судді
С.А. Гончаров

Р.І. Самсін