ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.02.2014 Справа № 920/2106/13

Господарський суд Сумської області, у
складі судді Зайцевої І.В. при
секретарі судового засідання Буренко
Я.В., розглянувши матеріали справи №
920/2106/13:

За позовом: Сумського
регіонального управління Державної
спеціалізованої

фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному

будівництву», м. Суми,

до відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю «Номак -
Інвест»,

м. Суми

про стягнення 213 090 грн. 54 коп.,

За участю представників сторін:

від позивача - представник Борзяниця
Д.Г. (довіреність від 30.03.2012 року);

від відповідача - представник Кордюк
В.П. (довіреність від 08.01.2014 року);

Суть спору: позивач подав позовну
заяву, в якій просить суд стягнути з
відповідача борг по оплаті орендної
плати згідно договору суборенди
земельної ділянки від 18.11.2012 року за
адресою: м. Суми, Х-ХII мікрорайон, площею
4,8115 га, шляхом перерахування 213 090 грн. 54
коп. на рахунок міського бюджету м.
Суми.

При цьому він посилається на норми
Податкового кодексу України,
відповідно до якого - відповідач з 30
грудня 2011 року повинен був платити 3%
від нормативної грошової оцінки землі,
а сплачував лише 1%.

08.01.2014 року відповідач подав відзив на
позовну заяву б/н б/д (вх. № 124), в якому
зазначив, що пунктом 3.1. договору
встановлено, що орендна плата на рік
становить 1,0 % від нормативної грошової
оцінки землі. Сторонами було визначено,
що протягом 2012-2013 року розмір орендної
плати за місяць з розрахунку 1,0 % від
нормативної грошової оцінки землі
складає 10 322 грн. 70 коп., а загалом за
2012-2013 роки - 247 984 грн. 80 коп. Відповідач
пояснив, що ним сплачено понад 247 984 грн.
84 коп., що свідчить про те, що ним в
повному обсязі виконано умови п. 3.1.
договору. Також він зазначає, що
позивачем не надано доказів надсилання
пропозиції відповідачу щодо зміни
розміру орендної плати, а також не
надано доказів внесення змін до
договору оренди земельної ділянки від 7
березня 2006 року, укладеного між
позивачем і Сумською міською радою.
Отже, відповідач вважає, що без
внесення відповідних змін до договору,
позивач не має правових підстав
вимагати від позивача сплачувати
оренду плату у розмірі інакшому, ніж
визначено договором. В зв'язку з
вищевикладеним відповідач просить суд
в задоволенні позову відмовити.

23.01.2014 року позивач подав клопотання
про уточнення позовних вимог б/н від
13.01.2014 року, в якому зазначив, що у
відповідності до статті 206 Земельного
Кодексу України використання землі в
Україні є платним. Об'єктом плати за
землю є земельна ділянка. При цьому,
згідно ч. 2 ст. 206 плата за землю
справляється відповідно до закону, а з 1
січня 2011 року будь - які питання щодо
оподаткування регулюються Податковим
кодексом України, і не можуть
встановлюватися або змінюватися
іншими законами України, крім законів,
що містять виключно положення щодо
внесення змін до Податкового кодексу.
Позивач вважає, що відповідач повинен
сплачувати оренду плату за договором
суборенди земельної ділянки від 18.11.2011
у розмірі, визначеному пунктом 288.5 ст. 288
Податкового кодексу України, якою
встановлено, що мінімальний річний
розмір орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності для всіх категорій земель,
крім сільськогосподарського
призначення, не може бути меншим
трикратного розміру земельного
податку.

Представник позивача наполягає на
задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача проти
задоволення позовних вимог заперечує.

Враховуючи достатність часу, наданого
сторонам для підготовки до судового
засідання та подання витребуваних
судом документів, приймаючи до уваги
принципи змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, ст. 43 та ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає, що господарським
судом, в межах наданих йому
повноважень, сторонам створені усі
належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для розгляду
справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та оцінивши надані докази, суд
встановив:

7 березня 2006 року між Сумською міською
радою та позивачем було укладено
договір оренди земельної ділянки,
відповідно до якого Сумська міська
рада надає, а позивач приймає в оренду
земельну ділянку, яка знаходиться за
адресою: м. Суми, Х-ХІІ мікрорайон (в
районі оз. Чеха), площею 4,8115 га.

18 листопада 2011 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
суборенди земельної ділянки,
відповідно до якого позивач передає, а
відповідач приймає в суборенду
земельну ділянку яка знаходиться за
адресою: м. Суми, Х-ХІІ мікрорайон (в
районі оз. Чеха), площею 4,8115 га.

Пунктом 3.1 договору оренди земельної
ділянки від 07.03.2006 року та договором
суборенди земельної ділянки від 18.11.2011
року визначено, що орендна плата на рік
становить 1% від нормативної грошової
оцінки землі.

Як пояснює позивач, 20 липня 2011 року
Державною податковою інспекцією в м.
Суми було проведено документальну
невиїзну перевірку позивача з питань
дотримання суб'єктом господарювання
вимог податкового законодавства. За
результатами проведеної перевірки
складено акт перевірки № 5545/152/23824726 від
20.07.2011 року та прийнято податкове
повідомлення-рішення від 28.07.2011 року
№ /0/60170.
Вищезазначеним актом перевірки було
встановлено порушення п. п. 288.5.1, 288.5
статті 288 Податкового Кодексу України,
внаслідок чого занижено податкове
зобов'язання по орендній платі за
земельні ділянки державної та
комунальної власності за січень -
травень 2011 року. Даним актом перевірки
було встановлено, що починаючи з 1 січня
2011 року порядок оподаткування землі в
Україні визначається розділом XIII
«Плата за землю» Податкового кодексу
України, а пунктом 288.5 статті 288
Податкового кодексу чітко визначено,
що мінімальний, річний розмір орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності для всіх
категорій земель, крім
сільськогосподарського призначення,
не може бути меншим трикратного
розміру земельного податку, таким
чином, в 2011 році орендна плата за оренду
земельної ділянки не могла бути менше
ніж 3,0 % від нормативної грошової оцінки
землі.

Позивач зазначає, що ним було оскаржено
податкове повідомлення-рішення від
28.07.2011 року № /0/60170 до Сумського
окружного адміністративного суду.
Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 31.08.2011 року
по справі № 2а-1870/5766/11 адміністративний
позов позивача до Державної податкової
інспекції у м. Сумах про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення було
задоволено частково, визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 28.07.2011 року №
/0/60170 про збільшення суми
грошового зобов'язання з орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності. Проте зазначена
постанова суду першої інстанції була
переглянута в апеляційному порядку за
яким Харківським апеляційним
адміністративним судом була винесена
постанова від 02.11.2011 року про її
скасування та прийнята нова постанова,
якою у задоволенні позовної вимоги про
визнанні, протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
28.07.2011р. № /0/60170 про збільшення
суми грошового зобов'язання з орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності з юридичних осіб
відмовлено. На постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
була подана касаційна скарга. Проте,
13.06.2013 року Вищий адміністративний суд
України постановив ухвалу про
відхилення касаційної скарги.

Позивач посилається на те, що починаючи
з 1 січня 2011 року порядок оподаткування
землі в Україні визначається
Податковим кодексом України.
Повноваження щодо встановлення ставок
загальнодержавних податків і зборів та
інших обов'язкових елементів цих
платежів, у відповідності до підпункту
12.1.3 пункту 12.1 статті 12 Податкового
кодексу, належить виключно Верховній
Раді України. До повноважень органів
місцевого самоврядування базового
рівня (сільських, селищних та міських
рад, в тому числі Сумської міської ради)
не належить зміна розмірів ставок
загальнодержавних податків і зборів,
до якого належить, зокрема, орендна
плата за земельні ділянки державної і
комунальної власності Пунктом 288.1
статті 288 Податкового кодексу України
визначено, що підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки. Платником орендної
плати є орендар земельної ділянки,
об'єктом оподаткування - земельна
ділянка, надана в оренду (пункти 288.2, 288.3
статті 288 Податкового кодексу України).

Пунктом 288.5 статті 288 Податкового
кодексу України чітко визначено, що
мінімальний річний розмір орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності для всіх
категорій земель, крім
сільськогосподарського призначення,
не може бути меншим трикратного
розміру земельного податку, що
встановлюється розділом XIII Кодексу.
Пунктом 9 Типового договору оренди
землі встановлено, що розмір орендної
плати за земельні ділянки державної
або комунальної власності вноситься у
грошовій формі та зазначається у
відсотках нормативної грошової оцінки
земельної ділянки або розміру
земельного податку.

Пунктом 5.2 статті 5 Податкового кодексу
України, у разі якщо поняття, терміни,
правила та положення інших актів
суперечать поняттям, термінам,
правилам та положенням цього Кодексу,
для регулювання відносин
оподаткування застосовуються поняття,
терміни, правила та положення цього
Кодексу.

Позивач вказує, що починаючи з 30 грудня
2011 року відповідач мав сплачувати 3% від
нормативної грошової оцінки землі за
користування земельною ділянкою, але
сплачував 1% внаслідок чого виникла
заборгованість в сумі 213 090 грн. 54 коп.

Суд не погоджується з позицією
позивача, виходячи з наступного.

За приписами статті 651 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту (стаття 654
Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 632 Цивільного кодексу
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування. Законом України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» від 3 червня 2008 року №
309-УІ (309-17) внесено зміни до частин
четвертої та п'ятої ст. 21 Закону України
"Про оренду землі", відповідно до яких
річна орендна плата за земельні
ділянки, які перебувають у державній
або комунальній власності, надходить
до відповідних бюджетів,
розподіляється і використовується
відповідно до закону і не може бути
меншою трикратного розміру земельного
податку, що встановлюється Законом
України "Про плату за землю". Річна
орендна плата за земельні ділянки, які
перебувають у державній або
комунальній власності, не може
перевищувати 12 % їх нормативної
грошової оцінки.

Статтею 30 Закону України "Про оренду
землі" передбачено, що зміна умов
договору оренди землі здійснюється за
взаємною згодою сторін. У разі
недосягнення згоди щодо зміни умов
договору оренди землі спір вирішується
в судовому порядку.

Отже, нормами чинного законодавства
передбачено можливість зміни умов
договору за взаємною згодою сторін чи
за рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у випадках встановлених
договором або законом.

Як вбачається зі статті 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно частин 4, 7 статті 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначити зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству, а п. 1 ч. 1
статті 632 Цивільного кодексу України,
передбачено, що ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 188 Господарського
кодексу України сторона договору, яка
вважає за необхідне змінити або
розірвати договір, повинна надіслати
пропозиції про це другій стороні за
договором. Статтею 629 Цивільного
кодексу України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Як зазначалось вище, пунктом 3.1
договору суборенди земельної ділянки
від 18.11.2011 року сторони визначили, що
орендна плата на рік становить 1% від
нормативної грошової оцінки землі. При
цьому зміни щодо розміру ставки у
передбаченому законодавством порядку
до договору суборенди не вносились.
Хоча позивач мав право ініціювати
внесення змін як до договору оренди
земельної ділянки від 7 березня 2006 року
укладеного з Сумською міською радою
так і до договору суборенди від 18
листопада 2011 року укладеного з
відповідачем, щодо зміни ціни договору
в частині розміру орендної плати, а
саме, - розміру відсотку від
нормативної грошової оцінки землі з 1%
на 3%. Проте як вбачається з пояснень
представника позивача та матеріалів
справи позивач не ініціював
відповідних змін до договору і в
подальшому такі зміни внесені не були.

Більш того, посилання позивача на
рішення адміністративного суду є
безпідставними, оскільки в даному
випадку правовідносини щодо оренди є
між двома суб'єктами господарювання.
Згідно статті 42 Господарського кодексу
України, підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.
Отже, укладаючи будь-які господарські
договори (в тому числі - оренди), позивач
діє на власний ризик. А також слід
зазначити, що позивачем при
нарахуванні боргу включені штрафні
санкції, застосовані до нього
Податковою інспекцією, що взагалі не
стосується правовідносин між
сторонами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги неправомірні,
необґрунтовані і задоволенню не
підлягають.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Повне рішення складено 10.02.2014 року.

Суддя
І.В. Зайцева