ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2014 р.
Справа № 922/3929/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя
Пушай В.І. , суддя Барбашова С.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Авер'янов Я.Д.

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. №
3929Х/3-9 ) на рішення господарського суду
Харківської області від 02.12.13 р. у
справі № 922/*3929/13

за позовом Міністерство охорони
здоров"я України в особі Державного
підприємства " Укрвакцина" МОЗ України,
м. Київ

до ПАТ "Фармстандарт-Біолік", м. Харків

про стягнення коштів111823,73 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року Міністерство охорони
здоров»я України в особі Державного
підприємства «Укрвакцина» МОЗ України
(позивач), діючого на підставі договору
- доручення №30/21-24 від 04.05.2012р., з
додатковою угодою від 04.07.2012р., договору
доручення №6 від 12.03.2013р., укладеного
Міністерством охорони здоров'я
(довіритель) з ДП "Укрвакцина"
(повірений), звернулося до
господарського суду з позовною заявою,
в якій просило стягнути з ПАТ
"Фармстандарт-Біолік", м. Харків
(відповідача) пеню в розмірі 80637,83 грн.
та штраф в розмірі 31185,90 грн., судовий
збір в розмірі 2236,47 грн. посилаючись на
неналежне виконання відповідачем
зобов'язань за договором №33/21-24 про
закупівлю товарів за державні кошти
від 04.05.2012 р., укладеним між
Міністерством охорони здоров'я України
та ПАТ "Фармстандарт-Біолік".

Рішенням господарського суду
Харківської області від 02.12.2013 року по
справі № 922/3929/13 (суддя Суярко Т.Д.)
позовні вимоги задоволено повністю,
стягнуто з ПАТ "Фармстандарт-Біолік" на
користь Міністерства охорони здоров'я
України пеню в розмірі 80637,83 грн., штраф
в розмірі 31185,90 грн., судовий збір в
розмірі 2236,47 грн., з посиланням на
порушення відповідачем умов договору,
винесення Державною службою України з
лікарських засобів Розпоряджень
№27922-1.3/2.0/17-12 від 12.12.2012 р., яким обмежено
діяльність відповідача з 12.12.12 р. по
14.06.13 р., не можна вважати дією
непереборної сили (надзвичайних і
невідворотних обставин), тобто
порушенням зобов'язання за відсутності
вини в розумінні ст. 617 ЦК України та ч. 2
ст. 218 ГК України, тому ці обставини
виключають звільнення відповідача від
відповідальності.

Відповідач з рішенням господарського
суду не погоджується, вважає рішення
прийнятим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
надав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення скасувати та прийняти
нове рішення, яким у задоволенні
позову відмовити.

У апеляційній скарзі відповідач
зазначив, що умови договору поставки не
виконані через наявність тимчасової
заборони реалізації, зберігання,
застосування лікарських засобів,
Держлікслужба припустилась грубих
порушень як самої процедури
встановлення тимчасової заборони так і
термінів її накладення, наслідки
порушення ПАТ "Фармстандарт-Біолік"
ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з
промислового виробництва лікарських
засобів не знаходяться у
причинно-слідчому зв'язку з діями
Держлікслужби України, щодо прийняття
нею розпорядження про встановлення
тимчасової заборони обігу лікарського
засобу, регламентуються різними
нормами та мають різні юридичні
наслідки, зупинення виробництва на
підставі акту перевірки № 62-В від 06.12.2012
р. жодним чином не перешкоджало ПАТ
"Фармстандарт-Біолік" виконати свої
зобов'язання за договором, оскільки
лікарські засоби були вже виготовлені
та готові до реалізації. Обставиною,
яка має ознаку непереборної сили є
розпорядження Держслужби України від
12.12.2012 про встановлення тимчасової
заборони реалізації (торгівлі),
зберігання та застосування всіх серій
медичних імунобіологічних препаратів
який є предметом договору.

У призначене судове засідання
відповідач не з'явився, хоча належним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду апеляційної скарги, про
причини неприбуття в судове засідання
суд не повідомив, не з'явлення
відповідача не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду
встановила, що 04.05.2012 р. між позивачем та
відповідачем укладений договір №33/21-24
про закупівлю товарів за державні
кошти (надалі - договір), за яким
постачальник (відповідач)
зобов'язується у 2012 році поставити
препарати імунобіологічні, зазначені в
Специфікації (додаток №1), (надалі -
товар), а замовник (позивач) оплатити
такий товар на умовах цього договору.

Пунктом 1.1. договору передбачено, що
закупівля товару здійснюється за
рахунок коштів державного бюджету за
бюджетною програмою КППКВК 2301400
"Забезпечення медичних заходів окремих
державних програм та комплексних
заходів програмного характеру" за
напрямом "Програми і централізовані
заходи з імунопрофілактики".

Товар постачається уповноваженому
підприємству замовника (позивача) - ДП
"Укрвакцина" (надалі - уповноважене
підприємство), з метою подальшої його
поставки до закладів охорони здоров'я.

У п.1.2. договору зазначено: найменування
товару: 24.42.2 Препарати фармацевтичні
різні (Препарати імунобіологічні - Лот
8 ) відповідно Додатку 1:

Лот 8 - Анатоксин або вакцина для
профілактики дифтерії з зменшеним
вмістом антигену ( АД-М). Кількість
товару - 303 070 доз.;

Пунктами 3.1., 3.2. договору передбачено,
що валютою договору є гривня України.
Сума цього договору становить 445 512,90
грн. без ПДВ; сума цього договору може
бути зменшена за взаємною згодою
сторін.

У п. 4.1. договору зазначено, що
розрахунки за товар здійснюються
замовником шляхом перерахування
грошових коштів на рахунок
постачальника, наведений в реквізитах
постачальника на підставі видаткової
накладної.

Згідно п. 4.2 договору оплата
здійснюється замовником протягом семи
робочих днів після поставки товару на
склад уповноваженого підприємства, за
повідомленням уповноваженого
підприємства про таку поставку, у разі
відсутності фінансування - після
поставки товару, по мірі надходження
фінансування з Державного бюджету
України. Замовник має право
передбачати попередню оплату, яка
здійснюється відповідно до постанови
Кабінету міністрів України від 09.10.2006 р.
№1404 у термін до 90 днів з моменту оплати
у розмірі до 100% від ціни договору на
підставі рахунку, виставленого
постачальником. Постачальник протягом
трьох місяців з дня надходження коштів,
як попередньої оплати, підтверджує їх
використання за призначенням згідно з
актом про поставку (передачу) товару
про використання коштів за
призначенням.

В пункті 5.1 договору сторони домовилися
про те, що постачальник забезпечує
поставку товару, на умовах поставки DDP -
м. Обухів (у значенні міжнародних
правил Інкотермс-2000) на склад
уповноваженого підприємства за
адресою: Київська область, м. Обухів,
вул. Каштанова, 66-а, у відповідності до
узгодженого графіку поставки (Додаток
№2).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як свідчать матеріали справи
відповідач надіслав на адресу позивача
листа від 13.12.2012 р. за №4882/10/105 (т.1 а.с.29), в
якому просив позивача у відповідності
до п. 4.2 договору здійснити попередню
оплату за товар, згідно рахунку №3 від
13.12.2012 р., та гарантував поставити товар
у грудні 2012 року згідно графіку
поставки.

Отже, позивач повністю виконав свої
зобов'язання за договором,
перерахувавши на рахунок відповідача
100% попередньої оплати за товар, що
підтверджується копією платіжного
доручення №1990 від 18.12.2012 р. на суму 445512,90
грн. (т.1 а.с.30).

Суд першої інстанції правомірно
встановив, що зі змісту узгодженого
сторонами графіку поставки (додатку №2
до вищевказаного договору) вбачається,
що відповідач повинен був здійснити
поставку товару до 31 грудня 2012 року
включно.

Як свідчать матеріали справи,
відповідач попередню оплату за товар в
сумі 445512,90 грн. отримав, але у
визначений договором строк (до 31.12.2012 р.)
товар позивачеві не поставив, чим
прострочив поставку товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст.
193 ГК України зобов'язання повинно
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно з ст.ст. 525, 629 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом; договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у
разі якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки, або порушення пов'язане з
виконанням державного контракту, або
виконання зобов'язання фінансується за
рахунок Державного бюджету України чи
за рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах: за порушення строків
виконання зобов'язання стягується пеня
у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів
(робіт, послуг), з яких допущено
прострочення виконання за кожний день
прострочення, а за прострочення понад
тридцять днів додатково стягується
штраф у розмірі семи відсотків
вказаної вартості.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у
випадку затримки поставки товару понад
термін, встановлений п. 5.1 цього
договору, постачальник сплачує
замовнику пеню у розмірі 0,1% від
вартості непоставленого товару за
кожний день прострочення поставки
товару, а за прострочення понад 30
календарних днів з постачальника
додатково стягується штраф у розмірі 7%
від вартості непоставленого
(неприйнятого) товару, а у разі
здійснення попередньої оплати
постачальник, крім сплати зазначених
штрафних санкцій, повертає замовнику
кошти з урахуванням індексу інфляції.

На підставі вказаних положень
договору, позивач нарахував
відповідачу пеню в розмірі 80637,83 грн. та
штраф в розмірі 31185,90 грн., які просив
стягнути з останнього.

Суд першої інстанції, перевіривши
розмір пені та штрафу, нарахований
позивачем, на предмет відповідності
умовам договору, а також положенням
чинного законодавства, зокрема, ст. 549
ЦК України, ст.ст. 231, 232 ГК України,
встановив, що позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача пені за період
з 01.01.2013 р. по 30.06.2013 р. в розмірі 80637,83
грн. та штрафу в розмірі 31185,90 грн.
підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції отгрунтовано не
взяв до уваги твердження відповідача
про відсутність його вини у
невиконанні взятих на себе зобов"язань
щодо поставки товару у визначений
строк, наявність обставин непереборної
сили, випадку виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

З огляду на положення вказаної статті
відповідач має підтвердити вжиття ним
всіх залежних від нього заходів для
своєчасної поставки товару позивачу.

Суд першої інстанції правомірно
встановив, що відповідачем не надано
жодних доказів, які б свідчили про
вжиття ним всіх залежних від нього
заходів для вчасної поставки позивачу
товару, а від так не доведено
відсутність його вини у порушенні
зобов"язання з поставки товару.

Посилання відповідача в обгрунтування
відсутності його вини у простроченні
поставки товару на тимчасову заборону
Держлікслужби України реалізації
(торгівлі), зберігання та застосування
всіх серій медичного
імунобіологічного препарату
АД-М-Біолік, суспензія для ін»єкцій по
0,5 мл (1 доза) або по 1 мл (2 дози) в ампулах
№ 10, що підтверджує розпорядженням
Держлікслужби України № 27922-1.3/2.1/17-12 від
12.12.2012 (арк. спр. 109-110) є юридично
неспроможними, оскільки вказана
обставина не свідчить про вжиття всіх
залежних від відповідача заходів для
своєчасної поставки товару позивачу, а
навпаки, свідчить про винну поведінку
відповідача, про що суд робить висновок
з наступного.

Згідно акту перевірки Держлікслужби
України додержання Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
з промислового виробництва лікарських
засобів № 62-В від 06.12.2012 р. (арк.спр.149-169),
тимчасова заборона реалізації
(торгівлі), зберігання та застосування
товару (лікарських засобів) була
запроваджена внаслідок виявлення
контролюючим органом (Держлікслужбою
України) 4 несуттєвих порушень, 22
суттєвих порушень та 14 критичних
порушень, зокрема, не проведена
кваліфікація чистих приміщень цеху, не
проведена кваліфікація складу
сировини та матеріалів, 315 ампул за
показниками стерильності не
відбиралися, опорядження приміщення
розливу лікарських засобів в ампули не
відповідає заявленому класу чистоти,
устаткування приміщення відбору проб
сировини на складі вихідної сировини
не відповідає заявленим класам чистоти
тощо.

Суд першої інстанції дійшов до
правомірного висновку, що тимчасова
заборона реалізації (торгівлі),
зберігання та застосування товару
(лікарських засобів) є наслідком
неналежного виконання відповідачем
ліцензійних умов, свідчить про
невжиття ним всіх залежних від нього
заходів для своєчасної поставки товару
позивачу, а від так свідчить про
наявність вини (умислу чи
необережності) останнього у порушенні
зобов'язання за договором з поставки
товару.

Суд першої інстанції правомірно
встановив, що твердження відповідача
про незаконність обмеження обігу
виготовлених ним лікарських засобів не
підтверджується матеріалами справи, а
інших доказів, які б свідчили про
вжиття відповідачем всіх залежних від
нього заходів для вчасної поставки
товару, відповідач не надав.

Отже, відповідач не може бути
звільнений від відповідальності за
неналежне виконання зобов'язання з
поставки товару у зв"язку з відсутністю
його вини у такому невиконанні.

Суд першої інстанції правомірно
вважав, що не може бути підставою для
звільнення відповідача від
відповідальності у вигляді сплати
штрафних санкцій і положення ст. 617 ЦК
України.

Згідно ст. 617 ЦК України особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Частиною 2 ст. 218 ГК України визначено,
що у разі якщо інше не передбачено
законом або договором, суб'єкт
господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Відповідно до п. 8.1 договору поставки
сторони звільняються від
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання зобов"язань за цим
договором у разі виникнення обставин
непереборної сили, які не існували під
час укладення договору та виникли поза
волею сторін (аварія, катастрофа,
стихійне лихо, епідемія, епізоотія,
війна тощо).

З огляду на положення п. 8.3 договору
поставки, факт настання непереборної
сили має бути засвідчений
уповноваженими на це органами України.

Суд першої інстанції обґрунтовано
вважав що відповідач має підтвердити
існування обставин непереборної сили,
які засвідчені уповноважним на це
органом, але відповідачем, всупереч
положенням ст.ст. 33, 34 ГПК України, не
надано жодних доказів, які б свідчили
про існування таких обставин,що
підтверджується наступним.

З огляду на положення ст. 263 ЦК України,
непереборна сила - це надзвичайна або
невідворотна за даних умов подія.

Поняття "надзвичайність" та
"невідворотності" є оціночними, втім
вони характеризують об'єктивну якість
обставини, незалежну від волі сторін (п.
46, 47 Інформаційного листа від 07.04.2008 р. N
01-8/211 «Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексів України»).

Тимчасова заборона Держлікслужби
України обігу лікарських засобів не
може бути розцінена судом як обставина
непереборної сили, яка звільняє
відповідача від відповідальності за
порушення зобов»язання.

Суд першої інстанції обґрунтовано
встановив, що заборона обігу
лікарських засобів сталася внаслідок
порушення відповідачем ліцензійних
умов, а від так дана обставина не має
характеру надзвичайності та
невідворотності.

Вказане вище розпорядження
Держлікслужби України № 27922-1.3/2.1/17-12 від
12.12.2012 та повідомлення № 13320-1.3/2.0/17-13 від
14.06.2013 р. про відкликання тимчасової
заборони (арк.спр. 111) свідчить лише про
реалізацію відповідним органом
виконавчої влади функції по контролю
якості та безпеки лікарських засобів
шляхом тимчасової заборони реалізації
(торгівлі), зберігання та застосування
лікарських засобів та не підтверджує
факт непереборності сили, яка не
існувала під час укладення договору та
виникла поза волею сторін.

Суд першої інстанції правомірно не
погодився з позицєю відповідача про
засвідчувальний характер обставини
непереборної сили вказаних вище
розпорядження та повідомлення, з
огляду на відмову Торгово-промислової
палати в листі № 1322/05-5 здійснити таке
засвідчення, виходячи з наступного.
Як свідчать матеріали справи
надані відповідачем в якості доказів в
обгрунтування наявності обставин
непереборної сили, та їх підтвердження
листи (арк.спр. 102-103) свідчать лише про
спробу сторін врегулювати проблемні
питання господарської діяльності, та
не спростовують відсутність обставин
непереборної сили.

Заборона обігу лікарських засобів не є
також випадком, який звільняє
відповідача від відповідальності за
порушення строків поставки товару.

У Цивільному кодексі України не
визначенне поняття «випадок», втім в
абз. 2 ст. 617 ЦК України перелічено
обставини, які не відносяться до
випадку, зокрема, відсутність на ринку
товарів, потрібних для виконання
зобов'язання.

Отже, обставина відсутності у
відповідача лікарських засобів,
обумовлених договором (в тому числі у
зв'язку з їх фактично вилученням з
обігу на ринку) не може бути віднесена
до випадку, а від так вважатися
обставиною, яка звільняє відповідача
від відповідальності за прострочення
поставки.

Суд першої інстанції правомірно
вважав, що випадком є будь-які діяння,
не викликані чиїмось наміром або
необережністю, що виключають вину
порушника.

Господарським судом встановлено, що
порушення строків поставки фактично
сталося внаслідок порушення
відповідачем ліцензійних вимог (тобто
за наявності його вини), тому позиція
відповідача про звільнення його від
відповідальності у зв'язку із
настанням випадку є юридично
неспроможною.

Як свідчать матеріали справи
відповідач не надав доказів визнання
дій Державної служби України з
лікарських засобів незаконними,
відмовився від адміністративного
позову про визнання дій Держлікслужби
незаконними, тобто зазначені дії в
установленому законом порядку не
визнані незаконними.

Колегія суддів вважає, що відповідач
мав можливість та був зобов'язаний
виконувати ліцензійні умови
проведення господарської діяльності з
виробництва лікарських засобів та їх
торгівлі, а порушення зазначених
ліцензійних умов допущено
відповідачем.

Суд першої інстанції зробив
обґрунтований висновок, що наведені
відповідачем обставини та надані на їх
підтвердження докази не свідчать про
наявність підстав для звільнення його
від відповідальності за прострочення
поставки товару та для відмови у
задоволенні позовних вимог та стягнув
пеню за період з 01.01.2013 р. по 12.06.2013 р. в
сумі 80637,83 грн. та штраф в розмірі 31185,90
грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, що
відповідачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в
рішенні господарського суду,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права та фактичним
обставинам справи, а мотиви
відповідача не можуть бути підставою
для його скасування, керуючись ст.ст. 193,
217, 218, 231, 232, 238, 317 ГК України, ст.ст. 263, 525,
526, 530, 549, 610-612, 617, 629, 662-664, 712 ЦК України,
ст.ст. 101- 105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду
Харківської області від 02.12.13 у справі
№ 922/3929/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції: Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови підписаний 31
січня 2014р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Барбашова С.В.