ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р.
Справа № 926/1044/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого - судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Г.М. Гнатюк

- Н.М. Кравчук

Розглянувши апеляційну скаргу ДТГО
«Львівська залізниця» в особі
відокремленого підрозділу
«Івано-Франківська дирекція
залізничних перевезень»

на рішення господарського суду
Чернівецької області від 10.12.2013 року.

у справі № 926/1044/13

за позовом: ДТГО «Львівська залізниця»
в особі відокремленого підрозділу
«Івано-Франківська дирекція
залізничних перевезень»

до 1: Чудейської сільської ради

до 2: ТзОВ «Чернівціоблпаливо»

про: визнання недійсним рішення
сільської ради та договору оренди
землі

З участю представників :

від позивача - Левчук І.М. - представник
(довіреність №НЮ-21 від 01.01.2014р.)

від відповідача 1,2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду
Чернівецької області від 10.12.2013р., суддя
Ніколаєв М.І., у задоволенні позову ДТГО
«Львівська залізниця» в особі
відокремленого підрозділу
«Івано-Франківська дирекція
залізничних перевезень» було
відмовлено.

З даним рішенням не погодився позивач -
ДТГО «Львівська залізниця» в особі
відокремленого підрозділу
«Івано-Франківська дирекція
залізничних перевезень» і оскаржив
його в апеляційному порядку, оскільки
вважає, що судом порушено норми
матеріального та процесуального права.

Розгляд справи відладався.

Сторони були повідомлені належним
чином про час та місце судового
розгляду, що підтверджується списком
згрупованих рекомендованих
відправлень Львівського апеляційного
господарського суду за 28.01.2014р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
докази, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду Чернівецької
області від 10.12.2013р. у справі №926/1044/13 -
без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
Державне територіально-галузеве
об'єднання "Львівська залізниця" в
особі відокремленого підрозділу -
"Івано-Франківська дирекція
залізничних перевезень" звернулося з
позовом до Чудейської сільської ради
та відкритого акціонерного товариства
"Чернівціоблпаливо" про визнання
недійсним рішення Чудейської
сільської ради від 03.07.2007 року №68-8/07
"Про затвердження проекту відведення
земельної ділянки у власність" та
договору оренди землі від 01.01.2008 року,
що укладений між Чудейською сільською
радою та ВАТ "Чернівціоблпаливо".

Згідно матеріалів справи (кадастрового
плану) спірна земельна ділянка
знаходиться в межах населеного пункту
с. Чудей Сторожинецького району,
загальна площа - 0,2297 га ( при цьому вся
земля знаходиться під забудовою),
цільове призначення - для комерційного
використання.

Рішенням Виконавчого комітету
Межирічанської сільської ради
народних депутатів Сторожинецького
району Чернівецької області від 25.09.1993
№10 узаконено за Чудейським паливним
складом №26 земельну ділянку площею 0,49
га.

Відповідно до Свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 27.07.2004
року ВАТ "Чернівціоблпаливо"
(правонаступником якого є відповідач-2)
є власником нежитлової будівлі площею
33,20 м.кв., що знаходиться в с. Чудей
Сторожинецького району по вул.
Буковинська (Головна), 39.

Рішенням №28-2/06 ІІ сесії V скликання
Чудейської сільської ради від 16.06.2006
року відповідачу-2 надано дозвіл на
розробку проекту відведення земельної
ділянки орієнтовною площею 0,49 га для
обслуговування будівель паливного
складу №26 на ур. Бурлени.

На виконання даного рішення МПП
"Грінвіч" розроблено проект відведення
спірної земельної ділянки, який
погоджено Сторожинецьким районним
відділом земельних ресурсів та
Чернівецьким обласним головним
управлінням земельних ресурсів
(висновок від 23.04.2007 року №1051).

Рішенням №67-8/07 ІІ сесії V скликання
Чудейської сільської ради від 03.07.2007 р.
було:

- затверджено проект відведення
земельної ділянки прощею 0,2297 га в
оренду терміном 10 років для
обслуговування паливного складу №26 по
вул. Буковинській та встановлено
орендну плату від грошової оцінки, яка
складає 46 039,20 грн., в розмірі 5%;

- надано в оренду терміном на 10 років
земельну ділянку площею 0,2297 га для
обслуговування паливного складу №26
ВАТ "Чернівціоблпаливо".

01.01.2008 року, на підставі вищевказаного
рішення сільської ради, між
відповідачами укладено договір оренди
земельної ділянки, який зареєстровано
26.11.2008 року за №04.08.819.00002 у Чернівецькій
регіональній філії ДП "Центр
Державного земельного кадастру".

30.11.2007 року відповідачу-2, на підставі
відповідного акту, передано спірну
земельну ділянку та встановлено і
погоджено її межі в натурі.

Згідно Акту обстеження від 08.11.2012 року,
підписаного комісією у складі
представників позивача (начальника та
працівників станції Межиріччя) та
землевпорядника сільської ради, в
межах смуги відведення станції
Межиріччя на км 18+541 м. ліва сторона по
ходу кілометра розташована земельна
ділянка ВАТ "Чернівціоблпадиво" на
відстані 7,78 м. від осі головної колії.
Смуга відведення залізниці за
матеріалами інвентаризації 1949 року на
даній ділянці складає від 40 м. від осі
головної колії. Земельна ділянка ВАТ
"Чернівціоблпаливо" повністю
знаходиться в смузі відведення
залізниці.

Згідно довідки відділу Держкомзему у
Сторожинецькому районі від 13.12.2011 року
№1147 під об'єктами залізничного
транспорту в с. Чудей станом на 01.01.2012
року знаходилося 14 га землі. Аналогічна
площа земельної ділянки в с. Чудей
зазначена у відомостях про наявні
земельні ділянки (Додаток №1 до
податкової декларації з плати за
землю).

У свою чергу, як встановлено судом,
відповідач-2 є платником орендної плати
за спірну земельну ділянку, що
підтверджується наявними у справі
податковими деклараціями, платіжними
дорученнями та постановами
Чернівецького окружного
адміністративного суду, якими стягнуто
податковий борг (орендну плату за
спірну земельну ділянку) з
відповідача-2.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

За приписами пункту 2 статті 20
Господарського суду України кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України та іншими законами.

Згідно статей 1 та 2 Господарського
процесуального кодексу України
звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 21 Цивільного кодексу України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаної норми
вбачається, що правовий акт може бути
визнаний недійсним (незаконним,
протиправним), тобто таким, що не
відповідає закону (іншому правовому
акту), якщо він виданий органом або
посадовою особою з перевищенням
наданих йому законом повноважень або в
межах компетенції, але з порушенням
діючого законодавства.

Відповідно до статті 68 Земельного
кодексу України до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонногоколійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Статтею 65 Земельного кодексу України
передбачено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям .

Частиною другою статті 4 Закону України
"Про залізничний транспорт"
встановлено, що визначення
територіальних меж залізниць
здійснюється за рішенням Кабінету
Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої влади в
галузі транспорту.

Відповідно до п.п. "а" ст. 12 Земельного
кодексу України в редакції, чинній на
дату прийняття спірного рішення, до
повноважень сільських рад належить
право розпорядження землями
територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Частинами 1, 2 ст. 83 ЗК України
передбачено, що землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Згідно п.12 розділу Х "Перехідні
положення" ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Станом на момент прийняття
відповідачем-1 спірного рішення
розмежування земель державної і
комунальної власності в межах с. Чудей
не проводилось, в матеріалах справи
відсутні докази протилежного.

Таким чином, враховуючи те, що спірна
земельна ділянка знаходиться у межах с.
Чудей, а також те, що розмежування
земель державної і комунальної
власності в даному населеному пункті
не проводилося, у відповідності до п. 34
ст. 26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", п.п. "а" ст. 12,
ст.ст. 83, 122, п. 12 розділу Х "Перехідні
положення" ЗК України, відповідач-1 мав
усі необхідні повноваження щодо
розпорядження зазначеною земельною
ділянкою.

Згідно ст. 125 ЗК України (в редакції від
27.04.2007 року) право користування
земельною ділянкою виникало після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), а з 02 травня 2009 р. у
відповідності із Законом України від 05
березня 2009 р. №1066-VI право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

З вищенаведених норм випливає, що
вимагати захисту порушених прав на
землю має право виключно власник чи
користувач земельної ділянки, чиї
права на землю оформлені та
зареєстровані у встановленому
законодавством порядку. Вилучення
земельних ділянок також здійснюється
за згодою землекористувача, право
користування якого оформлене та
зареєстроване у встановленому
законодавством порядку.

Аналогічну позицію висловлено в
Постановах ВГС України від 12.11.2013 року
№914/1047/13-г, від 16.05.2012 року №12/110/5022-1599/2011,
від 09.10.2013 року №907/307/13, від 18.05.2010 року
№22/45, від 09.03.2010 року №1/33, від 16.03.2010 року
№18/35.

У свою чергу, станом на момент
вирішення даного спору по суті
позивачем-апелянтом не було надано
належних доказів, як-то: договір оренди,
договір купівлі-продажу, державний акт
на землю, на підтвердження
правомірності користування спірною
земельною ділянкою, в розумінні статті
65 Земельного кодексу України, якою
встановлено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.

Більш того, станом на момент прийняття
спірного рішення Державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою ДТГО "Львівська
залізниця" також був відсутній і
державної реєстрації не проходив. Отже,
в матеріалах справи відсутні докази
оформлення ДТГО "Львівська залізниця"
чи її відокремленими підрозділами у
встановленому законодавством порядку
права постійного користування чи права
оренди спірною земельною ділянкою
шляхом отримання Державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою чи укладення
договору оренди земельної ділянки, а
тому виходячи із приписів ст. 125 ЗК
України право постійного користування
вказаною земельною ділянкою у ДТГО
"Львівська залізниця" не виникло, тому
погодження позивачем проекту
відведення, акту встановлення і
узгодження зовнішніх меж в натурі, що
спростовує відповідні посилання
позивача-апелянта.

Твердження позивача-апелянта про те, що
виготовлення та отримання державних
актів на землю на час облаштування
залізничного полотна і смуги
відведення не передбачалося діючим на
той час законодавством з посиланням на
наведені в позовній заяві нормативні
акти, спростовуються змістом самих цих
актів, зокрема, п.п. 27, 32 "Инструкции о
нормах и порядке отвода земель для
железных дорог и использовании полосы
отвода", затвердженої Міністерством
шляхів сполучення СРСР 30.01.1963р., які
містять прямі вимоги щодо
обов'язковості складення документів на
право користування землею та порядок
зберігання актів на право користування
землею підрозділами залізниць.

Відповідно до п. 27 "Инструкции о нормах
и порядке отвода земель для железных
дорог и использовании полосы отвода"
"после утверждения отвода земель в
установленном законом порядке
управление железной дороги или группа
заказника сооружаемой железной дороги
заключает договор с
землеустроительными организациями на
производство работ, связанных с
установкой в натуре межевых знаков и
составлением документа на право
пользования землей" (мовою оригіналу).

У свою чергу, пунктом 32 вищевказаної
Інструкції передбачено, що "в конторах
дистанций пути и в службах пути зданий
и сооружений дорог должны постоянно
храниться акты на право пользования
землей и планы утвержденной полосы
отвода земли дистанций и
соответственно дороги" (мовою
оригіналу).

Статтею 10 закону СРСР від 13.12.1968р. "Об
утверждении основ земельного
законодательства Союза ССР и союзных
республик" передбачено, що "приступать
к пользованию предоставленным
земельным участком до установления
соответствующими землеустроительными
органами границ этого участка в
натуре (на местности) и выдачи
документа, удостоверяющего право
пользования землей, запрещается.

Право землепользования колхозов,
совхозов и других землепользователей
удостоверяется государственными
актами на право пользования землей.
Формы актов устанавливаются Советом
Министров СССР" (мовою оригіналу).

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу
Української РСР 1970 року право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчувалося державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлювалися Радою Міністрів СРСР.
Згідно ст. 22 цього кодексу приступати
до користування наданою земельною
ділянкою до встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує
право користування землею,
заборонялося.

Земельний кодекс Української РСР 1990
року містив аналогічні вимоги. Зокрема,
статтею 22 ЗК України (чинного до 01.01.2002
року) передбачено, що право власності
на землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Водночас, посилання позивача-апелянта
на Будівельні норми і правила СН 468-74,
відповідно до яких визначено ширину
смуги відведення залізниці в спірному
місці, також не доводить правомірність
його вимог. Розділ 10 Будівельні норми і
правила СНиП 11-39-76 "Железные дороги
колеи 1520 мм", який починаючи з 01.07.1977
року регламентував дотримання
відповідних відстаней на залізничних
станціях, містив лише посилання на
влаштування бокових платформ шириною 3
- 6 м (п.10.9), а пункт 5.13 даних норм для
визначення ширини смуги земель, що
відводяться для залізниці, відсилав до
відповідних норм відводу земель. У свою
чергу, п. 2 Будівельних норм СН 468-74
"Нормы отвода земель для железных
дорог", на які посилається позивач
(введені в дію з 01.07.1975 року),
передбачалось, що "при выборе, отводе и
использовании земель для железных
дорог должны соблюдаться Основы
земельного законодательства Союза ССР
и союзных республік" (мовою оригіналу),
ст. 10 яких встановлено, про що зазначено
вище, обов'язковість оформлення
державних актів на право користування
землею та видачі їх землекористувачам,
яким заборонялось користування
наданою земельною ділянкою до видачі
державного акту.

Отже, посилання позивача-апелянта на
вищевказані будівельні норми і правила
місцевим судом обґрунтовано відхилені,
а наявний в матеріалах справи "План
полосы отвода линии Карапчив-Чудей
Кишинёвской железной дороги" 1949 року не
є належним доказом, що підтверджує
право постійного користування
позивача спірною земельною ділянкою.

Крім того, судом першої інстанції
правомірно відхилено як неналежний
доказ надану позивачем Довідку Відділу
Держкомзему у Сторожинецькому районі
від 13.12.2011 року №1147 про те, що під
об'єктами залізничного транспорту в с.
Чудей станом на 01.01.2012 року знаходиться
14 га землі, з якої достовірно не
вбачається, що спірна земельна ділянка
площею 0,2297 га входить до складу
вищевказаних земель.

Посилання позивача-апелянта на
необхідність застосування до даних
правовідносин п. б ч.4 ст. 84 Земельного
кодексу України, якою встановлено, що
до земель державної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать землі під
державними залізницями, судом
правомірно відхилено з огляду на
недоведеність обставин належності
спірної земельної ділянки до земель
залізниці.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відтак, враховуючи, що рішення №67-8/07 ІІ
сесії V скликання Чудейської сільської
ради від 03.07.2007 року відповідає вимогам
закону і не порушує право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
відсутні також підстави і для визнання
недійсним оскаржуваного договору
оренди земельної ділянки від 01.01.2008
року.

Відповідачем-1 було подано заяву про
сплив позовної давності за даним
позовом.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму ВГС
України від 29.05.2013, № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" передбачено, що
за змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З урахуванням вищевикладеного та
виходячи з того, що право або
охоронюваний законом інтерес позивача
спірними рішенням №67-8/07 ІІ сесії V
скликання Чудейської сільської ради
від 03.07.2007 року та договором оренди
землі від 01.01.2008 року не порушені, суд
першої інстанції правомірно відмовив у
задоволенні позову з підстав його
необґрунтованості,

За таких обставин справи апеляційний
суд погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що в позові
слід відмовити за недоведеності вимог.

З огляду на викладене, колегія
Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Чернівецької
області від 10.12.2013р. по справі №926/1044/13
винесене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому відсутні правові підстави для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України
Львівський апеляційний господарський
суд

Постановив:

Рішення господарського суду
Чернівецької області від 10.12.2013 року у
справі №926/1044/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу ДТГО «Львівська
залізниця» в особі відокремленого
підрозділу «Івано-Франківська
дирекція залізничних перевезень» - без
задоволення.

Постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати в
господарський суд Чернівецької
області.

Головуючий-суддя
О.Л. Мирутенко

Судді:
Г.М. Гнатюк

Н.М. Кравчук

«Повний текст постанови виготовлено
11.02.2014р.»