КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р. Справа№ 911/3125/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Гончарова С.А.

за участю представників:

від прокуратури: Барановська В.В.,

від відповідача-1: представник - Беспаль
Л.Г. - за довіреністю,

від відповідача-2: не з'явився,

від відповідача-3: представник -
Колосовський Ю.О. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євроінвест"

на рішення Господарського суду
Київської області від 28.10.2013 р.

у справі № 911/3125/13 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом прокурора
Києво-Святошинського району Київської
області в інтересах держави

до 1. Київської обласної державної
адміністрації

2. Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області,

3. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євроінвест", с. Чайки
Києво-Святошинського р-ну Київської
обл.

про скасування розпоряджень та
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 р. прокурор
Києво-Святошинського району Київської
області в інтересах держави звернувся
до Господарського суду Київської
області з позовом до Київської
обласної державної адміністрації,
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євроінвест" та, з
врахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, просив визнати
незаконним та скасувати розпорядження
Київської обласної державної
адміністрації від 03.12.2004 р. №877 «Про
надання в оренду земельних ділянок»,
визнати незаконним та скасувати
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області від 16.12.2004 р. №546 «Про
передачу в оренду земельної ділянки
ТОВ «Євроінвест» для будівництва
торгівельно-складського комплексу,
визнати недійсним договір оренди
земельної ділянки, укладений 30.11.2005 р.
між Київською обласною державною
адміністрацією та ТОВ «Євроінвест»,
зобов'язати відповідача повернути
земельну ділянку кадастровий номер
:04:001:0034 площею 6,0 га, що
знаходиться на території
Софіївсько-Борщагівської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області за межами населеного
пункту до земель державної власності.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.10.2013 р. у справі №911/3125/13
позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано
розпорядження Київської обласної
державної адміністрації від 03.12.2004 року
№ 877 "Про надання в оренду земельних
ділянок".

Визнано незаконним та скасовано
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області від 16.12.2004 року № 546
"Про передачу в оренду земельної
ділянки ТОВ "Євроінвест" для
будівництва торгівельно-складського
комплексу".

Визнано недійсним Договір оренди
земельної ділянки, укладений 30.11.2005
року між Київською обласною державною
адміністрацією та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Євроінвест".

Зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю "Євроінвест"
повернути земельну ділянку
кадастровий номер :04:001:0034, площею
6,0 га що знаходиться на території
Софіївсько-Борщагівської сільської
ради, Києво-Святошинського району,
Київської області за межами населеного
пункту до земель державної власності.

Стягнуто з Київської обласної
державної адміністрації в доход
Державного бюджету України 1147 грн.
судового збору.

Стягнуто з Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області в доход Державного
бюджету України 1147 грн. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євроінвест" в доход
Державного бюджету України 3332 грн.. 29
коп. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Євроінвест"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, про відмову у задоволенні
позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення суду першої інстанції
суперечить дійсним обставинам справи,
прийнято з грубим порушенням норм
матеріального та процесуального права,
позовні вимоги були необґрунтованими,
а встановлені судом обставини
недоведеними.

Прокуратура правом на подання відзиву
на апеляційну скаргу не скористалась.

Представник прокуратури в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Представник відповідача-1 в судовому
засіданні просив розглянути
апеляційну скаргу на розсуд суду.

Представник відповідача-3 в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі, просив
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
позові повністю.

Відповідач-2 явку свого представника в
судове засідання не забезпечив, про час
і місце розгляду справи повідомлений
належним чином, клопотань про
відкладення розгляду справи не
надходило.

Згідно роз'яснень п. 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Неявка представника відповідача-2 в
судове засідання не перешкоджає
розгляду справи, оскільки в матеріалах
справи достатньо доказів для вирішення
спору по суті.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників прокуратури,
відповідача-1, відповідача-3, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
розпорядженням Київської обласної
державної адміністрації від 03.12.2004 р. №
877 затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
загальною площею 6,0 га (рілля - 5,37 га,
сіножатті - 0,63 га) в оренду на 49 років
ТОВ "Євроінвест" для будівництва
торговельно-складського комплексу, за
рахунок земель державного
підприємства "Науково-дослідний
виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця"
на території Софіївсько-Борщагівської
сільської ради Києво-Святошинського
району.

Розпорядженням Києво-Святошинської
районної державної адміністрації від
16.12.2004 р. № 546 ТОВ "Євроінвест" передано в
довгострокову оренду земельної
ділянки для будівництва
торгівельно-складських приміщень в
межах Софіївсько-Борщагівської
сільської ради площею 6,0 га (рілля - 5,37
га, сіножаті - 0,63 га).

На підставі даних розпоряджень, між
Київською обласною державною
адміністрацією та відповідачем було
укладено Договір оренди земельної
ділянки від 30.11.2005 р., зареєстрований в
реєстрі за №1-3373, терміном на 49 років.

Прокурор заявляючи позов зазначає, що
розпорядження Київської обласної
державної адміністрації від 03.12.2004 р. за
№ 877 та розпорядження
Києво-Святошинської РДА від 16.12.2004 р. за
№ 546 прийняті з порушенням вимог
законодавства, а тому повинні бути
визнані незаконними з подальшим
скасуванням, а укладений на підставі
них договір оренди земельної ділянки
визнаний недійсним.

Так, відповідно ст. 13 Конституції
України, земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Держава забезпечує
захист прав усіх суб'єктів права
власності та господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст.ст. 116, 123, 124 Земельного
кодексу України, ст. ст. 4, 15 Закону
України "Про оренду землі", юридичні
особи набувають права оренди земельних
ділянок із земель державної власності
за рішенням органів виконавчої влади в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, за проектами землеустрою
щодо відведення земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок
громадянам і юридичним особам із
зміною їх цільового призначення та із
земель запасу під забудову
здійснюється за проектами відведення в
порядку, встановленому статтями 118, 123
Земельного кодексу України.

У частині першій статті 15 Закону
України "Про оренду землі" встановлено
перелік істотних умов договору оренди
землі, відсутність однієї з яких згідно
з частиною другою цієї статті є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним.

Згідно з частиною четвертою статті 15
Закону України "Про оренду землі"
невід'ємними частинами договору оренди
землі є: 1) план або схема земельної
ділянки, яка передається в оренду; 2)
кадастровий план земельної ділянки з
відображенням обмежень (обтяжень) у її
використанні та встановлених
земельних сервітутів; 3) акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості); 4) акт приймання-передачі
об'єкта оренди; 5) проект відведення
земельної ділянки у разі його
розроблення згідно із законом.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про
землеустрій", землеустрій здійснюється
на підставі рішень органів виконавчої
влади та органів місцевого
самоврядування щодо проведення робіт
із землеустрою.

Місцева державна адміністрація,
відповідно до ст. 21 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації",
розпоряджається землями державної
власності відповідно до закону.

Розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій,прийняті в
межах їх компетенції, згідно з вимогами
ст. 6 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації", є
обов'язковими для виконання на
відповідній території всіма органами,
підприємствами, установами та
організаціями, посадовими особами та
громадянами.

Розпорядженням Київської обласної
державної адміністрації від 19.06.2002 р. №
340 "Про деякі питання регулювання
земельних відносин в Київській
області", зареєстроване в Київському
обласному управлінні юстиції 04.07.2002 р.
за № 26/375, затверджений Порядок
розгляду в Київській
облдержадміністрації питань щодо
передачі в оренду юридичним особам
земельних ділянок із зміною цільового
призначення, розпорядження якими
віднесено до її повноважень (далі -
Порядок).

Відповідно до п. 3.2. Порядку,
райдержадміністрація розглядає
клопотання юридичної особи про
відведення земельної ділянки і за
погодженням з облдержадміністрацією -
органом, уповноваженим розпоряджатися
такими земельними ділянками, у
місячний строк дає згоду на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки.

Стаття 50 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації" регламентує
судове оскарження рішень місцевих
державних адміністрацій.

Відповідно до норм зазначеної статті
розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, акти інших
посадових осіб, які призначаються ними,
можуть бути оскаржені в судовому
порядку відповідно до закону.

За таких обставин, рішення місцевих
державних адміністрацій можуть бути
прийняті у формі розпорядження голів
місцевих державних адміністрацій або
акту інших посадових осіб, які
призначаються ними.

Акти місцевих державних адміністрацій
визначені ст. 6 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації",
згідно з якою на виконання Конституції
України, законів України, актів
Президента України, Кабінету Міністрів
України, міністерств та інших
центральних органів виконавчої влади,
власних і делегованих повноважень
голова місцевої державної
адміністрації в межах своїх
повноважень видає розпорядження, а
керівники управлінь, відділів та інших
структурних підрозділів - накази.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації",
голови місцевих державних
адміністрацій видають розпорядження
одноособово і несуть за них
відповідальність згідно із
законодавством. Акти місцевих
державних адміністрацій
ненормативного характеру, прийняті в
межах їх повноважень, набирають
чинності з моменту їх прийняття, якщо
самими актами не встановлено пізніший
термін введення їх у дію. Ці акти
доводяться до їх виконавців, а при
потребі - оприлюднюються.

Прийняття місцевими державними
адміністраціями рішень у будь-якій
іншій формі крім розпоряджень голів
адміністрацій чи наказів керівників
управлінь, відділів та інших
структурних підрозділів
законодавством не передбачено.

Відповідно до постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
року № 6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин", у вирішенні
спорів про визнання недійсними
договорів оренди земельної ділянки
суди мають з'ясовувати наявність на
момент укладення оспорюваного
договору оренди рішення органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування про надання дозволу на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки, оскільки його
відсутність суперечить вимогам пункту
5 частини четвертої статті 15 Закону
України "Про оренду землі".

Проект відведення земельної ділянки в
оренду ТОВ "Євроінвест" для будівництва
торгівельно-складського комплексу в
межах Софіївсько-Борщагівської
сільської ради Києво- Святошинського
району Київської області, в порушення
вимог ст. 22 Закону України "Про
землеустрій", ст.ст. 123, 124 Земельного
Кодексу України, п. 3.2 Порядку, не
містить належним чином оформленого
рішення органу виконавчої влади
(Києво-Святошинської районної
державної адміністрації та Київської
обласної державної адміністрації) про
надання дозволу на розроблення проекту
відведення земельної ділянки.

При цьому колегія суддів відхиляє
доводи апелянта щодо безпідставність
посилання прокуратури на відсутність
дозволу на складання проекту
землеустрою, оскільки, на думку
апелянта ст. 123 Земельного кодексу
України, яка діяла в 2004-2005 р.р. надання
дозволу не було передбачено.

Так, згідно ч. ч. 1-5 ст. 123 Земельного
кодексу України (в редакції чинної на
час виникнення спірних правовідносин)
надання земельних ділянок юридичним
особам у постійне користування
здійснюється на підставі рішень
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування за проектами
відведення цих ділянок. Умови і строки
розроблення проектів відведення
земельних ділянок визначаються
договором, укладеним замовником з
виконавцем цих робіт відповідно до
типового договору. Форма типового
договору, нормативи та строки розробки
проектів відведення земельних ділянок
визначаються Кабінетом Міністрів
України. Юридична особа, зацікавлена в
одержанні земельної ділянки у постійне
користування із земель державної або
комунальної власності, звертається з
відповідним клопотанням до районної,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій або сільської,
селищної, міської ради. До клопотання
про відведення земельної ділянки
додаються матеріали, передбачені
частиною п'ятнадцятою статті 151 цього
Кодексу, документи, що обґрунтовують її
розмір, призначення та місце
розташування. Відповідна районна
державна адміністрація або сільська,
селищна, міська рада розглядає
клопотання у місячний строк і дає згоду
на розроблення проекту відведення
земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст. 124 Земельного
Кодексу України передача в оренду
земельних ділянок громадянам і
юридичним особам із зміною їх
цільового призначення та із земель
запасу під забудову здійснюється за
проектами відведення в порядку,
встановленому статтями 118, 123
Земельного кодексу України.

Пунктом 3.1. Порядку визначено, що після
погодження місця розташування об'єкта
в установленому порядку, юридична
особа, зацікавлена в одержанні
земельної ділянки, звертається з
клопотанням до райдержадмініетрації
про відведення земельної ділянки. До
клопотання про відведення земельної
ділянки додаються документи, що
обґрунтовують її розмір, призначення
та місце розташування

В порушення зазначених норм земельного
законодавства проект відведення
земельної ділянки в оренду ТОВ
"Євроінвест" для будівництва
торгівельно-складського комплексу в
межах Софіївсько-Борщагівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області не містить
передбаченого ст. 123 Земельного кодексу
України клопотання до
Києво-Святошинської районної
адміністрації з відповідними
додатками.

Відповідно до постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
р. № 6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин", розглядаючи
справи у спорах про визнання
недійсними договорів оренди, суди
повинні з'ясовувати питання чинності
рішень (розпоряджень), на підставі яких
було укладено такі договори.

У вирішенні спорів про зміну цільового
призначення земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
господарським судам необхідно
враховувати таке. Відповідно до статті
207 ЗК України, втрати
сільськогосподарських угідь (ріллі,
багаторічних насаджень, перелогів,
сінокосів, пасовищ), лісових земель та
чагарників як основного засобу
виробництва в сільському і лісовому
господарстві внаслідок вилучення їх
для потреб, не пов'язаних із
сільськогосподарським і
лісогосподарським виробництвом,
підлягають відшкодуванню. Отже,
вирішуючи пов'язані з цим спори,
господарські суди повинні
встановлювати наявність передбачених
законом підстав для зміни відповідачем
категорії земельної ділянки, яка
знаходилася у запасі на території
відповідної ради, з земель
сільськогосподарського призначення на
землі іншої категорії. За вимогами
статті 20 ЗК така зміна має бути
здійснена за рішенням повноважного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування.

Також, господарським судам належить
з'ясовувати та враховувати обставини,
які свідчать про наявність постійного
чи тимчасового використання земельної
ділянки, цільове використання
земельної ділянки після експлуатації
родовища та її власне цільове
призначення, категорію земель,
можливість відновлення і подальшого
раціонального використання відповідно
до вимог статей 4, 5, 19, 30, пункту 4 статті
66, статті 79 ЗК України та застосування
правових наслідків, встановлених
статтею 20 ЗК України у разі порушення
згаданих норм цього Кодексу.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою, зокрема, для визнання
недійсними рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам, а також визнання
недійсними угод щодо відповідних
земельних ділянок (стаття 21 ЗК України).

Судом першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що відповідачу-3 надано в
оренду земельну ділянку загальною
площею 6,0 га, за рахунок земель
державного підприємства
"Науково-дослідний виробничий
агрокомбінат "Пуща-Водиця" (рілля - 5,37
га, сіножатті - 0,63 га).

Отже, земельна ділянка передана в
оренду ТОВ "Євроінвест" за рахунок
земель дослідних полів
науково-дослідної установи, тоді як
згідно з ч. 2 ст. 150 Земельного кодексу
України, землі полів державних
науко-дослідних установ можуть
вилучатися з їх користування виключно
за постановою Кабінету Міністрів
України.

Крім того, земельна ділянка вилучена
для цілей, які не передбачені ч. 2 ст. 150
Земельного кодексу України.

Таким чином, спірне розпорядження
Київської обласної державної
адміністрації від 03.12.2004 р. № 877 видано з
перевищенням наданих законом
повноважень.

Відповідно до ст. ст. 207-209 Земельного
кодексу України, у разі вилучення
(викупу) сільськогосподарських угідь
для використання їх у цілях, не
пов'язаних із веденням сільського
господарства, обмеженням прав
власників чи землекористувачів або
погіршенням якості земель внаслідок
негативного впливу, спричиненого
діяльністю громадян, підприємств,
установ і організацій, фізичні та
юридичні особи, на користь яких
вилучені землі сільськогосподарського
призначення, зобов'язані
відшкодовувати втрати
сільськогосподарських угідь, втрати
завдані обмеженням у
землекористуванні та погіршенням
якості земель, і збитки заподіяні
власникам землі та землекористувачам,
заподіяні вилученням (викупом) та
тимчасовим зайняттям земельних
ділянок, встановленням обмежень щодо
їх використання, погіршенням якості
ґрунтового покриву та інших корисних
властивостей земельних ділянок або
приведенням їх у непридатний для
використання стан та неодержанням
доходів у зв'язку з тимчасовим
невикористанням земельних ділянок.

Втрати сільськогосподарського
виробництва компенсуються незалежно
від відшкодування збитків власникам
землі та землекористувачам (ч. 4 ст. 207
Земельного кодексу України).

Втрати сільськогосподарського
виробництва, заподіяні вилученням
(викупом) сільськогосподарських і
лісових угідь для використання їх у
цілях, не пов'язаних із веденням
сільського й лісового господарства,
обмеженням прав власників чи
землекористувачів або погіршенням
якості земель внаслідок негативного
впливу, спричиненого діяльністю
громадян, підприємств, установ і
організацій, не належать до збитків, на
відшкодування яких мають право
власники земельних ділянок та
землекористувачі, і відшкодовуються
уряду Автономної Республіки Крим,
обласним, Київській та
Севастопольській міським, сільським,
селищним, міським радам разом із
відшкодуванням збитків власникам
землі й землекористувачам (п. 13
постанови Пленуму Верховного суду
України від 16.04.2004р. № 7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ").

Крім того, згідно з п. 3.4. Порядку, при
складанні проекту відведення
земельних ділянок вирішуються питання
обчислення розмірів збитків і втрат,
заподіяних вилученням земельних
ділянок, та наявність у суб'єкта коштів
на їх відшкодування.

Як вбачається з Проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки в
оренду ТОВ "Євроінвест" для будівництва
торгівельно-складського комплексу в
межах Софіївсько- Борщагівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, в останньому
відсутня інформація про відшкодування
збитків, пов'язаних з вилученням з
користування державного підприємства
"Науково-дослідний виробничий
агрокомбінат "Пуща-Водиця"
сільськогосподарських угідь на
користь ТОВ "Євроінвест" для
використання їх у цілях, не пов'язаних
із веденням сільського господарства,
розрахованих відповідно до Порядку
визначення та відшкодування збитків
власникам землі та землекористувачам,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 284 від 19.04.1993 р.

Отже, питання обчислення розмірів
збитків, заподіяних вилученням
земельних ділянок, та наявність у
суб'єкта коштів на їх відшкодування
проектом не вирішено.

Посилання відповідача-3 на платіжні
доручення № № 140, 141, 142 від 22.12.2004 р. не
спростовують викладених висновків
щодо не вирішення проектом питання
обчислення розмірів збитків. Крім того,
колегія суддів зазначає, що у вказаних
платіжних дорученнях відсутнє
посилання на те, за яку саме земельну
ділянку були перераховані кошти на
оплату втрат сільськогосподарського
та лісогосподарського виробництва.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку, що
земельна ділянка площею 6,0 га, передана
в оренду відповідачу-3 із земель
державної власності без відшкодування
вказаних збитків, як це передбачено
законодавством, тобто в порушення
законного порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель, що
є підставою, для визнання недійсними
договору оренди від 30.11.2005 року між
Київською обласною державною
адміністрацією та ТОВ "Євроінвест" щодо
відповідної земельної ділянки,
укладеного на підставі розпорядження
Київської обласної державної
адміністрації від 03.12.2004 № 877 (стаття 21
ЗК України).

Враховуючи викладене, розпорядженням
Київської обласної державної
адміністрації від 03.12.2004 р. за № 877, в
порушення вимог чинного на день його
прийняття земельного законодавства,
затверджено проект відведення
земельної ділянки в оренду ТОВ
"Євроінвест" для будівництва
торгівельно-складського комплексу в
межах Софіївсько-Борщагівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, що не
відповідав вимогам земельного
законодавства та нормативно-технічним
документам, та без належним чином
оформленого рішення органу виконавчої
влади про надання дозволу на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу
України, суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, позовні вимоги в частині
визнання незаконними та скасування
розпорядження Київської обласної
державної адміністрації від 03.12.2004 р. за
№ 877 та розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області від 16.12.2004 р. за № 546 підлягали
задоволенню судом першої інстанції.

Відповідно до п 1.2.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин", за змістом
статей 13, 14 Конституції України, статті
11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК
України рішенням органу місцевого
самоврядування або державної
адміністрації про надання земельної
ділянки господарюючому суб'єкту у
власність або в користування
здійснюється волевиявлення власника
землі і реалізуються відповідні права
у цивільних правовідносинах з
урахуванням вимог ЗК України,
спрямованих на раціональне
використання землі як об'єкта
нерухомості (власності).

Оренда землі - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Водночас, відповідач-3 земельну ділянку
кадастровий номер :04:001:0034 за
цільовим призначенням не використовує,
будь-якої діяльності пов'язаної з її
використанням не веде, що свідчить про
невиконання відповідачем умов
договору щодо використання землі за
цільовим призначенням та
підтверджується відсутністю
проведення будь-яких будівельних робіт
на об'єкті.

Факт відсутності будівництва на
спірній земельній ділянці
відповідачем-3 не спростований.

Колегія суддів відхиляє посилання
відповідача-3 на наявність ряду
дозвільних документів та
погоджувальних документів для
здійснення будівництва на спірній
земельній ділянці, оскільки
відповідачем не забезпечено початок
будівництва протягом понад п'ять років,
що є тривалим та достатнім часом для
отримання усіх необхідних дозволів та
погоджень на початок будівництва.

Разом з тим, невикористання земельної
ділянки взагалі (за будь-яким
призначенням) порушує один з основних
принципів земельного законодавства,
закріплених в ст. 5 Земельного кодексу
України, щодо забезпечення
раціонального використання та охорони
земель.

При цьому, Вищим господарським судом
України (постанова від 06.04.2010 р. у справі
№ 54/91-09) визнано правильними та такими,
що відповідають ст.ст. 25, 32 Закону
України "Про оренду землі", висновки що
порушення умов договору використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням охоплює не лише випадки
її використання з іншою, не
передбаченою умовами договору оренди
метою, але і випадки невикористання
земельної ділянки взагалі (за будь-яким
призначенням).

Також, відповідно до вимог ст. 416
Цивільного кодексу України, право
користування земельною ділянкою для
забудови припиняється у разі
невикористання земельної ділянки для
забудови протягом трьох років підряд.

Оскільки розпорядження Київської
обласної державної адміністрації від
03.12.2004 р. № 877 "Про надання в оренду
земельної ділянки" та розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області від 16.12.2004 р. № 546 "Про передачу в
оренду земельної ділянки ТОВ
"Євроінвест" для будівництва
торгівельно-складського комплексу" є
незаконними і прийняті з порушенням
земельного законодавства України,
відтак і Договір оренди земельної
ділянки від 30.11.2005р., укладений на
підставі цих розпоряджень с незаконним
і підлягає визнанню недійсним.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідачем-3 було подано
заяву про застосування строків
позовної давності, яка задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Приписами статті 256 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 вказаного Кодексу).

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч. 3
ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України, сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у справі, є підставою
для відмови у позові.

Приписами п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного
кодексу України встановлено, що на
вимогу власника або іншої особи
визнання незаконним правового акту
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право позовна давність не
поширюється.

Однак, відповідно до ч. 2 Закону України
"Про внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства" № 4176-ІV від
20.12.2011 р. (надалі - Закон України № 4176-ІV
від 20.12.2011 р.), пункт 4 частини першої
статті 268 ЦК України було виключено.

При цьому, Прикінцевими та перехідними
положеннями Закону України № 4176-ІV від
20.12.2011 р. передбачено, що цей Закон
набирає чинності з дня, наступного за
днем його опублікування.

Закон України "Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" № 4176-ІV від 20.12.2011 р.
офіційно опублікований в газеті "Голос
України" № 6 від 14.01.2012 р.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України № 4176-ІV від
20.12.2011 р. визначено, що протягом трьох
років з дня набрання чинності цим
Законом особа має право звернутися до
суду з позовом, зокрема, про визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи.

Оскільки позов Прокурора
Києво-Святошинського району Київської
області подано в інтересах держави з
метою повернення до земель державної
власності земельної ділянки загальною
площею 6,0 га, яка незаконна була надана
в оренду ТОВ "Євроінвест", до сплину
передбаченого п. 3 ч. 5 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
"Про внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства" від 20.12.2011 р.
трирічного строку, вимога відповідача-3
щодо застосування до спірних
правовідносин строків позовної
давності не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правомірного висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Щодо доводів апелянта про порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме прийняття
після початку розгляду справи по суті
заяви прокуратури №49г-13 від 17.10.2013 р.,
якою на думку апелянта прокурор змінив
предмет позову, колегія суддів
зазначає, що згідно протоколу судового
засідання суду першої інстанції від
28.10.2013 р. розгляд справи по суті було
оголошено саме в цьому судовому
засіданні - 28.10.2013 р., тобто після
подання прокуратурою заяви про
уточнення позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про задоволення
позовних вимог повністю, з даним
висновком погоджується і колегія
суддів, оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам
законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Євроінвест" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 28.10.2013 року у
справі № 911/3125/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3125/13 повернути
до Господарського суду Київської
області.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
П.В. Авдеєв

С.А. Гончаров