м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23555/13 04.02.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Перлина Збруча»

до Державного публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Украгролізинг»

про визнання недійсним договору

Суддя Ярмак О.М.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Чміль В.В. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Перлина Збруча» до
Державного публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Украгролізинг» про визнання
недійсним договору фінансового
лізингу від 07.07.2010р. № 22-10-192 стс-фл/323.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про дату та час судового розгляду
повідомлений належним чином. В
судовому засіданні 14.01.2014р. представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив задовольнити позов в повному
обсязі.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив,
просив відмовити в задоволенні позову
з підстав викладених в письмовому
відзиві.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними у ній
матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК
України.

Розглянувши подані представниками
сторін документи і матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва,
встановив:

07.07.2010р. між позивачем
(лізингоодержувач за договором) та
відповідачем (лізингодавець за
договором) був укладений договір
фінансового лізингу № 22-10-190 стс-фл/323.

Позивач просить визнати недійсним
спірний договір, оскільки всупереч
вимогам ст. 638 ЦК України сторони не
досягли згоди щодо розміру лізингових
платежів і предмету лізингу, а також
всупереч вимогам ст. 207 і 294 ЦК України
не можна зрозуміти ким він підписаний,
а тому договір не можна вважати
підписаним уповноваженою особою.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Водночас у ст. 180 ГК України визначено,
що при укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору.

Згідно п. 1. спірного договору
лізингодавець передає
лізингоодержувачу у користування на
визначений договором строк предмет
лізингу, який набувається ним у
власність у постачальника, самостійно
обраного лізингоодержувачем, та
визначений у додатку до договору
«Найменування, кількість, ціна і
вартість предмета лізингу», що є
специфікацією предмета лізингу, а
останній сплачує за це лізингові
платежі на умовах договору.

В додатку № 1 до договору сторони
узгодили найменування, кількість та
ціну предмета лізингу.

За актом № 1 приймання-передачі
сільськогосподарської техніки від
08.07.2010р. позивач прийняв предмет
лізингу відповідно до умов договору
фінансового лізингу № 22-10-192 стс-фл/323.

Згідно п. 4.4. договору розмір лізингових
платежів, їх складових частин
встановлюється додатком до договору
«Графік сплати лізингових платежів».
Сторонами підписано графіки сплати
лізингових платежів по кожному виду
переданого майна за спірним договором.

Також в матеріалах справи містяться
докази сплати та зарахування позивачем
на користь відповідача лізингових
платежів за спірним договором.

У зв'язку з цим, суд критично оцінює
доводи позивача щодо відсутності в
договорі згоди сторін щодо предмету
лізингу та розміру лізингових
платежів.

Не заслуговують уваги твердження
позивача про підписання договору
невідомо ким з посиланням на ч. 2 ст. 294
ЦК України, оскільки у вступній частині
спірного договору містяться прізвища
представників сторін та реквізити
документів на підставі яких вони діють.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, який не мав
належних повноважень, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним
(стаття 241 ЦК України). Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено;
тому господарський суд повинен у
розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів

і т.ін.). Наведене стосується й тих
випадків, коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Отже підписання договору, підписання в
подальшому додаткових угод, передання
предмету лізингу, здійснення
лізингових платежів свідчить про
наступне схвалення такого правочину
юридичною особою від імені якої діяв
представник.

Таким чином, досягнення сторонами
згоди щодо всіх умов при його
укладанні, підписання додатків і
додаткових угод, реальне його
виконання свідчить про відповідність
спірного договору вимогам закону та
відсутність підстав для визнання його
недійсним.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, судом визнається, що
позивачем не доведено та не надано
належних доказів наявності підстав для
визнання договору договір фінансового
лізингу № 22-10-190 стс-фл/323 від 01.01.2010р.
недійсним відповідно до вимог Закону
України «Про фінансовий лізинг» ст. ст.
203, 215 ЦК України.

Проаналізувавши положення чинного
законодавства та наявні в матеріалах
справи докази, суд не знайшов підстав
для задоволення позовних вимог в
зв'язку з їх безпідставністю та
недоведеністю.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що в задоволенні позову
необхідно відмовити.

Судові витрати, відповідно до статті 49
ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 ГПК України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя

О.М.Ярмак