ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
РІШЕННЯ

04.02.2014
Справа №907/1166/13

за позовом Благодійного
фонду „Моржакат Лазарнак", м. Чоп

до відповідача 1 Чопської міської
ради Закарпатської області, м. Чоп

до відповідача 2 державного
територіально-галузевого об'єднання
„Львівська залізниця", м. Львів

за участі третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача
українсько-австрійське підприємство у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю „Термінал-Карпати",
м. Чоп

про визнання
припиненим права постійного
користування на частину земельної
ділянки

Суддя О.В. Васьковський

Представники:

від позивача - Штець В.О. (дов. від 05.11.13)

від відповідача 1 - Шкорка І.М. (дов. від
17.12.13 №1833/03-15)

від відповідача 2 - Шинков В.С. -
юрисконсульт відокремленого
підрозділу „Вокзал Ужгород" (дов. від
01.01.13 №ню-38)

від третьої особи - Товт О.О. -
юрисконсульт (дов. від 20.01.14 №19-02-09)

СУТЬ СПОРУ: про визнання припиненим
права постійного користування на
частину земельної ділянки державного
територіально-галузевого об'єднання
„Львівська залізниця", м. Львів
загальною площею 0,0576 га, що знаходиться
за адресою: Закарпатська область,
Ужгородський район, м. Чоп, вул. Головна,
10, оформленого державним актом на право
постійного користування серія ІІ-ЗП
№000610 від 28.09.1999р., на якій розташована
адміністративна будівля, яка належить
на праві власності благодійному фонду
„Моржакат Лазарнак" та знаходиться за
адресою: Закарпатська область,
Ужгородський район, м. Чоп, вул. Головна,
10.

Позивач просить задоволити позов,
мотивуючи тим, що відповідно до
Свідоцтва про право власності виданого
на підставі рішення виконавчого
комітету Чопської міської ради від
25.03.02 став власником адміністративної
будівлі за адресою: Закарпатська обл.,
Ужгородський район, вул. Головна, 10. Як
з'ясувалося, земельна ділянка площею
0,0576 га для обслуговування цієї будівлі
знаходиться у постійному користуванні
Державного територіального об'єднання
„Львівська залізниця" згідно
Державного акту на право постійного
користування земельною ділянкою серія
ІІ-ЗК №000610 від 28.09.1999р. (відповідач - 2).
Проте відповідач 2 не бажає відмовитися
від частини земельної ділянки площею
0,0576 га. Відповідач 1 відмовляється
приймати рішення про надання позивачу
у користування земельної ділянки
площею 0,0576 га. Отже, відповідач 1 та
відповідач 2 не здійснюють дії, що
направлені на юридичне оформлення
припинення правовідносин між ними щодо
користування земельною ділянкою, що
спричинює невизначеність щодо
подальших прав та обов'язків позивача.
Також доводить, що відповідно до ст.16 ЦК
України, ст.20 ГК України, ст.152 ЗК
України, одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів є визнання
права, що в рівній мірі означає як його
наявність, так і його відсутність.

Відповідач 1 проти позову заперечує та
вважає, що не може виступати
співвідповідачем, оскільки жодних
конкретних вимог до міської ради у
позовній заяві не зазначено. Акт на
право постійного користування
земельною ділянкою щодо якої виник
спір, визначає та гарантує право
користування тільки ДТГО „Львівська
залізниця". У заяві від 17.12.13 відповідач
просить застосувати позовну давність,
оскільки вважає, що право позивача
виникло з 25.03.02 - з моменту оформлення
права власності на об'єкт нерухомості.

Відповідач 2 повністю заперечує позов з
мотивів, наведених у відзиві від 17.12.13:
п.4 розпорядження Кабінету Міністрів
України №318 - р від 11.02.10 „Деякі питання
збереження об'єктів державної
власності" заборонено погоджувати
документи, приймати рішення на
підставі яких може здійснюватися
відчуження з державної власності
земельних ділянок, наданих у постійне
користування державним підприємствам,
установам та організаціям; позивач не
обґрунтовує визначену для погодження
площу ділянки саме в розмірі 0,0576 га;
позивачем обрано неналежний спосіб
захисту порушеного права, який
непередбачений ст.152 Земельного
кодексу України; позивачем пропущено
строк позовної давності в межах, якого
він міг звернутися до суду з вимогою
про захист свого права

Третя особа надала суду письмові
пояснення від 21.01.14, де наведені
обставини про перехід права власності
на будівлю за адресою м. Чоп, вул.
Головна, 10. Заперечень щодо позову або
згоди з ним, не наводить.

Заслухавши пояснення представників
сторін та третьої особи, розглянувши
матеріали справи, суд встановив:

Відповідно до Акту передачі майна від
14.09.1998р., Львівська залізниця на
виконання ст.13 Установчого договору та
Додатку №1 про створення та діяльність
ТОВ „Термінал Карпати" передало в
статутний фонд ТОВ „Термінал Карпати"
ряд майна, в тому числі і контору
ресторану (п.5 Акту).

04.06.02 протоколом №9 загальних зборів
ТОВ „Термінал Карпати" оформлено
рішення (6.3) про безкоштовну передачу
благодійному фонду „Моржакат
Лазарнак" інвентарного об'єкту за
адресою м. Чоп, вул. Головна, 10.

21.03.02 розглянувши заяву благодійного
фонду „Моржакат Лазарнак" Чопська
міська рада винесла рішення №34 „Про
оформлення права власності на будівлю
за адресою м. Чоп, вул. Головна, 10",
відповідно до п.1 якого вирішила
оформити право власності на будівлю за
адресою м. Чоп вул. Головна, 10 за
Благодійним фондом „Моржакат
Лазарнак". Пунктом 2 вказаного рішення
на Ужгородське районне державне
підприємство технічної інвентаризації
покладено виготовлення свідоцтва про
право власності і реєстрацію будівлі
за адресою: м. Чоп, вул. Головна, 10 за
Благодійним фондом „Моржакат
Лазарнак".

25.03.03 Благодійному фонду „Моржакат
Лазарнак" видано свідоцтво про право
власності на адміністративну будівлю,
яка розташована в м. Чоп по вул. Головна,
10.

Вказана адміністративна будівля
знаходиться на земельній ділянці, яка
перебуває в користуванні Львівської
залізниці, що підтверджується
Державним актом на право постійного
користування ІІ-ЗК 000610 від 28.09.1999р.

Проаналізувавши матеріали справи, суд
дійшов наступного висновку.

До відносин, пов'язаних з переходом
права користування земельною
ділянкою, на якій знаходиться житловий
будинок, будівля, споруда, до особи, що
набула права власності на відповідне
нерухоме майно, в тому числі стосовно
розміру такої земельної ділянки,
застосовується законодавство, що діяло
на час переходу права власності на
житловий будинок, будівлю, споруду
(абз.2 п.2.11 постанови ВГСУ від 17.05.11 №6
„Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин.").

Частина 1 статті 120 Земельного
кодексу України (в редакції на момент
набуття права власності на будівлю за
адресою м. Чоп, вул. Головна, 10)
встановлювала, що при переході права
власності на будівлю і споруду
користування на земельну ділянку
переходить на підставі договору
оренди. Проте позивач з моменту набуття
права власності на будівлю не вчиняв
дій щодо набуття прав на земельну
ділянку, яка розташована під цим
об'єктом нерухомості.

Діюча редакція ч. 2 ст.120
Земельного кодексу України встановлює,
що якщо жилий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на ці
об'єкти до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

На момент звернення з позовом
питання підстави припинення права
користування земельною ділянкою
унормовано та встановлено в ст.141
Земельного кодексу України: а)
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою; б)
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом; в)
припинення діяльності релігійних
організацій, державних чи комунальних
підприємств, установ та організацій;
г) використання земельної
ділянки способами, які суперечать
екологічним вимогам; ґ)
використання земельної ділянки не за
цільовим призначенням; д) систематична
несплата земельного податку або
орендної плати; е) набуття іншою особою
права власності на жилий будинок,
будівлю або споруду, які розташовані на
земельній ділянці; є) використання
земельної ділянки у спосіб, що
суперечить вимогам охорони культурної
спадщини.

Проте, зазначені норми права не
передбачають автоматичного припинення
права користування земельною ділянкою,
на якій розташовані жилий будинок,
будівля або споруда у випадку їх
відчуження, так само як і не
передбачають автоматичного переходу
до особи, яка набула право власності на
нерухоме майно, права власності або
права користування на земельну
ділянку, на якій розміщено це майно, а
відтак припинення та набуття цих прав
підлягає оформленню у загальному
порядку, а саме з урахуванням положень
Земельного кодексу України, Закону
України „Про місцеве самоврядування в
України".

Питання примусового припинення
прав на земельну ділянку здійснюється
у судовому порядку, лише відповідно до
ст. 143 Земельного кодексу України
„Підстави для примусового припинення
прав на земельну ділянку", у переліку
яких відсутні ті підстави припинення,
на які посилається позивач.

Частина 1 статті 116 ЗК України
встановлює, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

За змістом абз. 2 п.2.14 вищевказаної
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
№6 „Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" суд не вправі
приймати рішення з питань, віднесених
до виключної компетенції органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування, зокрема, і щодо
припинення права користування
земельними ділянками.

Частина 3 статті 152 ЗК встановлює, що
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б) відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав; в)
визнання угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

Відтак, беручи до уваги фактичні
обставини справи та норми
законодавства, що регулюють спірні
відносини, обраний позивачем спосіб
захисту, який направлений на
припинення права іншої особи не
призведе до поновлення його прав,
оскільки він у встановленому порядку
не реалізував свої права на
користування земельною ділянкою. При
цьому відповідач 2, який є користувачем
спірної земельної ділянки, не
погоджується на добровільну відмову
від права користування. Тому, у позові
слід відмовити повністю.

Отже, з огляду на те, що позивачем не
доведено порушення його прав у обраний
ним спосіб судового захисту, відсутні
підставі для застосування позовної
давності, відповідно до заяв
відповідачів.

Згідно з ст.49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 15, 27, 32, 33, 34, 35, 43, 49, 69,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

у позові відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили і
підлягає обов'язковому виконанню на
території України в порядку ст.85
Господарського процесуального кодексу
України.

Повне рішення складено 10.02.14.

Суддя
О.В. Васьковський