ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

04 лютого 2014 року
Справа № 913/3469/13

Провадження №3/913/3469/13

За позовом Державного підприємства
«Свердловантрацит», м. Свердловськ
Луганської області,

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м. Свердловськ
Луганської області,

про стягнення 60 606 грн. 14 коп.,

суддя
Секірський А.В.,

секретар судового засідання
Дохняк І.В.,

у засіданні брали участь:

від позивача - не прибув;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність №
б/н від 10.01.2014,

в с т а н о в и в:

Суть спору: Державним підприємством
«Свердловантрацит» (далі - позивач)
заявлено вимогу про стягнення з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі
- відповідач) збитків в розмірі 60606,14
грн. за спожиті комунальні послуги під
час здійснення відповідачем
господарської діяльності на підставі
договору №14-14/30 від 12.11.2002 про
безоплатне тимчасове користування
майном.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 12.11.2002 між ВАТ ДХК
«Свердловантрацит», правонаступником
якого є ДП «Свердловантрацит»
відповідно до наказу Міністерства
палива та енергетики України «Про
реорганізацію ВАТ ДХК
«Свердловантрацит» від 07.03.2003 року №117
та приватним підприємцем ОСОБА_2 був
укладений договір № 14-14/30 про
безоплатне тимчасове користування
майном. Державною фінансовою
інспекцією в Луганській області з
23.07.2012 по 10.08.2012 було проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності ДП
«Свердловантрацит» за період 01.04.2010 по
30.06.2012, що підтверджується актом
ревізії №05-21/006 від 06.09.2012. За
результатами перевірки було
встановлено, що ПП ОСОБА_2 безпідставно
користувалася комунальними послугами,
чим завдала позивачу матеріальної
шкоди в розмірі 60 606,14 грн. Таким чином,
позивач звернувся з позовом про
стягнення з відповідача збитків в
розмірі 60 606,14 грн.

Представник позивача у судове
засідання не прибув, вимоги ухвали від
21.01.2014 не виконав, причини неявки суду
не повідомив, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.

Відзивом на позовну заяву від 20.01.2014
відповідач проти позовних вимог
заперечує з огляду на наступне.

Позивачем не було надано доказів, що
саме відповідачем було допущене
господарське правопорушення, та
наявність його складових, необхідних
для понесення відповідальності, а саме:
порушення зобов'язання (протиправна
поведінка); шкода; причинний зв'язок;
вина.

На момент укладення договору діяли
норми Цивільного кодексу УРСР, якими
закріплено положення якщо в разі
продовження користуванням майном
після закінчення строку договору при
відсутності заперечень з боку
наймодавця договір вважається
поновленим на невизначений строк і
кожна з сторін вправі в будь-який час
відмовитись від договору, попередивши
про це другу сторону за один місяць.

Учасниками договірних відносин не було
заявлено про припинення дії договору.

Додатковими угодами від 31.12.2005 договір
пролонговано до 31.12.2006 та від 29.12.2006
пролонговано до 31.12.2010.

Заявлена шкода не визнається
відповідачем у повному обсязі,
оскільки гроші витрачалися виключно
для задоволення потреб працівників
позивача. Крім того, позивачем не
надано суду належних та допустимих
доказів щодо правильності розрахунку,
відсутні арифметичні дії, на підставі
яких можливо встановити розмір
завданої шкоди, зазначеної в позовній
заяві. Адже в приміщенні, яке знаходить
в користуванні відповідача не
встановлено будь-яких приладів обліку.

Позивачем не надано до суду доказів
надіслання рахунків до сплати спожитих
відповідачем комунальних послуг за
весь час існування фактичних
правовідносин.

Дослідивши фактичні обставини справи,
надані матеріали, вислухавши
присутнього в судовому засіданні
представника відповідача суд
встановив такі обставини.

12.11.2002 між ВАТ ДХК «Свердловантрацит»,
правонаступником якого є ДП
«Свердловантрацит» відповідно до
наказу Міністерства палива та
енергетики України «Про реорганізацію
ВАТ ДХК «Свердловантрацит» від 07.03.2003
року №117 та приватним підприємцем
ОСОБА_2 був укладений договір № 14-14/30
про безоплатне тимчасове користування
майном (а.с. 201-202).

Відповідно до п. 1.1 Договору ПП ОСОБА_2
було надано в безоплатне користування
нежитлове приміщення (їдальня) після
капітального ремонту, загальною площею
178 м.кв., а також меблі технологічне
обладнання та посудо-господарчі
товари.

Договір укладений строком до 12.11.2003
року (п. 5.1).

Відповідно до п. 260 ЦК УРСР (в редакції
яка діяла на час укладання договору) в
разі продовження користування майном
після закінчення строку договору при
відсутності заперечень з боку
наймодавця договір вважається
поновленим на невизначений строк і
кожна з сторін вправі в будь-який час
відмовитись від договору, попередивши
про це другу сторону за один місяць.

Між сторонами було укладено додаткові
угоди до договору від 31.12.2005 та від
29.12.2006 відповідно до яких строк дії
договору було продовжено до 31.12.2010 (а.с.
126-127).

Державною фінансовою інспекцією в
Луганській області з 23.07.2012 по 10.08.2012
було проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності ДП
«Свердловантрацит» за період 01.04.2010 по
30.06.2012, що підтверджується актом
ревізії №05-21/006 від 06.09.2012 (а.с. 18-22). За
результатами перевірки було
встановлено, що ПП ОСОБА_2 безпідставно
користувалася комунальними послугами,
чим завдала позивачу матеріальної
шкоди в розмірі 60 606,14 грн.

В ході проведення ревізії було
встановлено, що здійснюючи свою
підприємницьку діяльність ПП ОСОБА_2
використовувала вищевказане майно з
01.04.2010 по 01.12.2011, при цьому витрати на
утримання майна та за споживання нею
комунальних послуг (водопостачання,
водовідведення, газопостачання,
постачання електричної енергії)
сплачував позивач у зв'язку з чим
щомісяця нараховувались та
здійснювались видатки на утримання
їдальні в загальному розмірі 60 606,14 грн.

Вартість завданих збитків позивач
підтверджує наданими до матеріалів
справи копіями: рахунків за комунальні
платежі; актами приймання-передачі
послуг за комунальні платежі та
довідками про витрати за комунальні
послуги (а.с. 26-114).

Крім того, позивач надав платіжні
доручення про оплату комунальних
платежів (а.с. 140-199).

Встановивши фактичні обставини справи,
оцінивши доводи учасників судового
процесу та надані докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку про те,
що позовні вимоги є необґрунтованими
та такими, що не підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

На підставі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України захист цивільних прав та
інтересів здійснюється, зокрема,
шляхом відшкодування збитків та іншими
способами відшкодування майнової
шкоди.

Відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, є окремим
випадком застосування загального
принципу цивільного права (ч.1 ст.22 ЦК
України), за яким особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Відповідно до ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно приписів ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо
інше не передбачено законом або
договором, враховуються ціни, що
існували за місцем виконання
зобов'язання на день задоволення
боржником у добровільному порядку
вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у
разі якщо вимогу не задоволено у
добровільному порядку, - на день
подання до суду відповідного позову
про стягнення збитків.

Судом встановлено, що позивачем не
надано до матеріалів справи належних
та допустимих доказів фактичного
перебування відповідача у зазначеному
приміщенні протягом строку
визначеного в позовній заяві.
Позивачем також не надано будь-якого
договору на підтвердження
правовідносин з відповідачем.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками, вини.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Враховуючи викладене суд вважає, що
позивачем не доведено склад цивільного
правопорушення відповідачем за
спірними правовідносинами.

Крім того, в ході судового розгляду
справи не знайшли підтвердження та
обґрунтування доводи позивача щодо
суми заявлених збитків, з огляду на те,
що позивачем не надано суду жодних
доказів, які дали б можливість
визначити розмір завданих збитків саме
відповідачем.

Надані позивачем рахунки за комунальні
платежі; акти приймання-передачі
послуг за комунальні платежі; платіжні
доручення на оплату комунальних
послуг, свідчать про здійснення
розрахунків за отримані послуги між
позивачем та постачальниками послуг в
цілому по підприємству, а не по
індивідуально визначеному приміщенню.

Надані позивачем довідки про витрати
за комунальні послуги в яких зазначено
видатки на утримання їдальні, судом
також не приймаються як докази розміру
збитків, оскільки позивачем не
доведено, на підставі яких
розрахункових приладів визначено
розмір відповідних комунальних
платежів.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Із врахуванням викладеного вище
позовні вимоги не підтверджені
матеріалами справи, не відповідають
фактичним обставинам, тому не
підлягають задоволенню у повному
обсязі з віднесенням судових витрат на
позивача в порядку ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

2. Судові витрати покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст.
85 Господарського процесуального
кодексу України оголошено вступну та
резолютивну частину рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та
підписано 08.02.2014.

Суддя
А.В. Секірський