ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2014 р.Справа № 922/5206/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання
Карчевської Д.Л.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кримська водочна
компанія" до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, м. Харків про
стягнення заборгованості 12 192,52 грн. за
участю представників сторін:

позивача - Остапенко В.І. за довіреністю
від 13.12.2013 року,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кримська водочна
компанія" (позивача) звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом до відповідача -
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.
Харків про стягнення заборгованості 12
192,52 грн. В обґрунтування позовних
вимог, позивач посилається на
неналежне виконання покладених на
відповідача обов'язків за Договором
поставки № 000279 від 18.11.2011 року, в
частині повної та своєчасної оплати за
отриманий товар, з урахуванням чого та
враховуючи приписи ст.ст. 509, 526, 530,
Цивільного кодексу України, ст. 11, 174, 193,
230 - 232 Господарського кодексу України,
просить суд стягнути з відповідача
суму основного боргу в розмірі 7144,82
грн., пеню в розмірі 1058,66 грн., штраф в
розмірі 3758,96 грн., 3% річних 230,08 грн. Крім
того, до стягнення з відповідача
заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23.12.2013 року
було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її розгляд у
відкритому судовому засіданні на 13.01.2014
року о 11:30 годині.

До господарського суду Харківської
області 08.01.2013 року від представника
позивача надійшла заява про зменшення
позовних вимог (вх. 93/13), відповідно до
яких просить суд стягнути з
відповідача суму основного боргу в
розмірі 6144,82 грн., пеню в розмірі 1058,66
грн., штраф в розмірі 3758,96 грн., 3% річних
230,08 грн. та судові витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 13.01.2014 року
розгляд справи було відкладено на
03.02.2014 року о 11:30 годині. Крім того,
вказаною ухвалою господарського суду
було зобов`язано позивача, у
відповідності до положень ст. 22 ГПК
України та п. 3.11., п. 3. 12. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
надати до суду докази направлення
заяви про зменшення позовних вимог (вх.
93/13) та доданих до неї документів на
адресу відповідача, у відповідності до
положень ст. 56 ГПК України.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги з урахуванням
наданих зменшень підтримує у повному
обсязі та просить суд їх задовольнити з
підстав викладених у позовній заяві,
проте, доказів направлення заяви про
зменшення позовних вимог (вх. 93/13) та
доданих до неї документів на адресу
відповідача, у відповідності до
положень ст. 56 ГПК України не надав.
Надав пояснення по суті справи.

Представник відповідача в призначене
судове засідання не з'явився, вимоги
ухвали суду не виконав, причини неявки
суду не відомі. Проте, до
господарського суду Харківської
області 27.01.2014 року повернулась ухвала
суду від 13.01.2014 року, з поштовою
довідкою з відміткою "за закінченням
терміну зберігання".

Отже, суд розглянувши надані
представником позивача зменшення
позовних вимог (вх. 93/13), враховуючи не
направлення на адресу відповідача
вказаної заяви з доданими до неї
документами, у відповідності до
положень ст. 56 ГПК України, вважає за
необхідне залишити вказані зменшення
без розгляду.

Згідно Витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців місцезнаходження
відповідача є таким: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 18
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до положень Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18,
відповідно до якої зазначено, що
місцезнаходження юридичної особи або
місце проживання фізичної особи -
підприємця визначається на підставі
відомостей, внесених до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців (стаття 17
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців").

Також у Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 зазначено, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку про належне повідомлення
учасників процесу про час та місце
судового засідання.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, не скористався, процесуальне
право на участь у судовому засіданні не
реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає,
що ним вжито всі заходи для належного
повідомлення сторін про час та місце
розгляду справи, тому вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
представника відповідача за наявними в
справі матеріалами, як передбачено
статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення присутніх
представників сторін, повністю,
всесторонньо, за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, оцінивши надані
сторонами докази та надаючи правову
кваліфікацію викладеним обставинам
справи з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог
учасників судового процесу,
користуючись принципом об'єктивної
істини, принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Зокрема, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є договори
та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174
Господарського кодексу України
господарський договір є підставою
виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, зміст договору складається з
умов, які визначаються на розсуд та за
погодженням сторін, та умов, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, договір
укладений (підписаний сторонами) є
обов'язковим для виконання кожної із
сторін.

18.11.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кримська водочна
компанія" (позивачем) та Фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1, м. Харків
(відповідачем) було укладено договір
поставки № 000279 (Договір), згідно умов
якого постачальник зобов'язався в
порядку та строки, встановлені цим
договором, передати у власність
покупцеві товар, в певній кількості і
відповідної якості, а покупець
зобов'язався прийняти товар і оплатити
його на умовах, визначених у цьому
договорі. В накладних, які є невід'ємною
частиною даного договору, вказується
кількість і асортимент кожної партії
товару і ціна, які є невід'ємною
частиною цього Договору.

На виконання умов договору поставки №
000279 від 18.11.2011 року позивачем
поставлено відповідачу товар на суму
18794,82 грн. (копії видаткових накладних №
РН-26-014180 від 30.04.13 року на суму 16 321,86 грн.,
№ РН-26-015893 від 17.05.13 р. на суму 2472,96 грн.,
що підтверджується матеріалами справи
(а.с. 17-46).

Судом встановлено, що відповідач
отримав вищенаведений товар, що
підтверджується підписом відповідача
та печаткою юридичної особи
відповідача.

За змістом п.2.9. Договору покупець
зобов'язаний сплатити кожну придбану
за цим договором партії продукції не
пізніше семи календарних днів з
моменту її передачі.

Відповідно до п.2.10. Договору, моментом
передачі партії продукції (датою
поставки) і моментом переходу права
власності на продукцію є дата
фактичного отримання продукції,
зазначена покупцем в підписаній
сторонами видатковій накладній на дану
продукцію.

Судом встановлено, що відповідачем
було отримано продукцію на загальну
суму 18794,82 грн., проте сплачено лише
частково на суму 11650,00 грн.

Як вбачається зі змісту
вищезазначеного договору, останній по
своїй правовій природі є договором
поставки, і на підставі ст. 712 ЦК України
до нього застосовуються загальні
положення про купівлю - продаж.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

У відповідності до статті 193
Господарського кодексу України суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До вимог господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
врахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
Кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що
вартість товару, отриманого
відповідачем за накладними, наданими
до матеріалів справи, в порушення умов
договору, станом на момент звернення
позивача з даним позовом до суду не
оплачена в сумі 7144,82 грн.

Судом встановлено, що під час розгляду
справи сума заборгованості в розмірі
7144,82 грн., погашена відповідачем
частково на суму 1000,00 грн., що
підтверджується наданими до
матеріалів справи квитанціями, у
зв'язку з чим в даній частині відсутній
предмет спору, а тому провадження у
справі в частині стягнення 1000,00 грн.
підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч.1
ст. 80 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, не сплаченою
залишилась сума боргу в розмірі 6144,82
грн., яка доведена матеріалами справи
не спростована відповідачем, тому
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Окрім вимоги про стягнення основного
боргу, позивачем заявлено вимоги про
стягнення з відповідача 4058,66 грн. пені
та 230,08 грн. - 3% річних та штраф в розмірі
3758,96 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Тобто, у разі прострочення виконання
грошового зобов'язання кредитор має
право стягнути, а боржник повинен
сплатити, крім основного боргу, також
втрати від інфляційних процесів та
річні відсотки за весь час
прострочення виконання зобов'язання.

Приймаючи до уваги встановлений факт
прострочення відповідачем виконання
основного грошового зобов'язання,
вимоги про стягнення з нього 3 % річних,
за період з 08.05.2013 року по 16.12.2013р., в сумі
230,08 грн. (розрахунок, арк.с. 6), заявлені
позивачем обґрунтовано, доведені
матеріалами справи, вірно нараховані
та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з
наслідків порушення зобов'язань є
сплата неустойки, розмір якої
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до п. 4.1. Договору, яким
встановлено, що за несвоєчасну оплату
товару покупець сплачує постачальнику
пеню у розмірі 0,1 % від неоплаченої суми
за кожен день прострочення. Окрім того,
якщо прострочення оплати становить
більше ніж 30 календарних днів
покупець, зобов'язаний виплатити
постачальнику штраф в розмірі 20% від
вартості партії продукції, оплата якої
прострочена.

Позивачем нараховано пеню за період з
08.05.2013 року по 16.12.2013р. у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ на
загальну суму 1058,66 грн. та штраф в
розмірі 3758,96 грн.

Норма ст. 546 Цивільного кодексу України
встановлює, що виконання зобов'язання
може забезпечуватись неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Невиконання зобов'язання або виконання
його з порушенням умов, визначених
змістом зобов'язання (неналежне
виконання), визнається згідно зі ст. 610
Цивільного кодексу України порушенням
зобов'язання, в результаті чого
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом (ст. 611 Цивільного
кодексу України).

Правові основи господарської
діяльності суб'єктів господарювання
регулюються Господарським кодексом
України, ст. 230 якого встановлено, що
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання штрафні санкції у вигляді
грошової суми (неустойки, штрафу, пені).

За приписами статей 1,3 Закону України
„Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", якими
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Згідно ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу
України платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочення платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Отже, положеннями ст. 343 Господарського
кодексу України та ст. 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" не
встановлено обмежень щодо визначення
розміру пені, а передбачено лише
обмеження розміру пені, що підлягає
стягненню.

Беручи до уваги, що нарахована
позивачем пеня в розмірі 1058,66 грн., не
перевищують подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за їх який нараховано - з
08.05.2013 року по 16.12.2013р. (окремо за кожною
накладною), суд, перевіривши
правильність нарахування штрафних
санкцій, а саме: пеню в розмірі 1058,66 грн.
та штраф в розмірі 3758,96 грн. за
розрахунком позивача, визнав позовні
вимоги в цій частині обґрунтованими,
доведеними і такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст. 49 ГПК України
та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції". Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, враховуючи те, що відповідачем
сплачено заборгованість в розмірі 1000,00
грн. після порушення провадження у
справі, тому судові витрати у даній
справі повністю покладаються на
відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 625, 626, 662, 692, 712
Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 173,
174, 193, 216, 217, 230, 231, 232 Господарського
кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону
України „Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов`язань", ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 75,
ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, м. Харків (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кримська водочна
компанія" (97530, АР Крим,
Сімферопольський район, с. Мазанка, вул.
Садова, б. 19, поштова адреса: пр.
Перемоги 5-А, м. Київ, 01135, , п/р в АТ «Райффайзен Банк
Аваль» м. Київ МФО 300335) суму основного
боргу в розмірі 6144,82 грн., пеню в розмірі
1058,66 грн., штраф в розмірі 3758,96 грн., 3%
річних 230,08 грн. та 1720,50 грн. судового
збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення суми основного
боргу в розмірі 1000,00 грн. провадження у
справі припинити.

Повне рішення складено 08.02.2014 р.

Суддя А.М. Буракова

922/5206/13