ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

03.02.2014 Справа №
901/3913/13

За позовом Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» в особі Феодосійської філії
Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» (адміністрації
Феодосійського морського порту)

до відповідача - Державного
підприємства «Феодосійський морський
торговельний порт»

про стягнення 638281,81 грн.

Суддя Медведчук О.Л.

Представники:

від позивача - Гришин Р. Ю., представник
за довіреністю від 22.01.2014;

від відповідача - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Позивач, Державне
підприємство «Адміністрація морських
портів України» в особі Феодосійської
філії Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» (адміністрації
Феодосійського морського порту),
звернувся до Господарського суду
Автономної Республіки Крим із позовною
заявою до Державного підприємства
«Феодосійський морський торговельний
порт», в якій просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача
заборгованість по оплаті сервітуту в
сумі 638281,81 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем умов договору
сервітуту № 27С від 13.06.2013, що полягає у
не внесенні плати за сервітут за
рахунками, виставленими позивачем, у
зв'язку з чим за відповідачем
утворилася заборгованість у розмірі
616349,93 грн, на яку позивачем нараховані
пеня, 3% річних та інфляційні втрати.

Позивач у судових засіданнях підтримав
позовні вимоги, просив задовольнити їх
у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.12.2013
представником позивача надано суду
письмові пояснення до позовної заяви
(а.с. 100 - 102), в яких позивач детально
обґрунтував суму, яку він просить
стягнути з відповідача.

Представник відповідача не визнав
позовні вимоги та просив відмовити у
задоволенні позову, про що зазначив
письмовому відзиві на позовну заяву
(а.с. 108 - 110), зокрема вказавши із
посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про державну реєстрацію
майнових прав на нерухоме майно та їх
обмежень», на те, що договір сервітуту
№27С від 13.06.2013 підлягає державній
реєстрації, проте позивачем не надано
суду доказів такої реєстрації
договору, у зв'язку з чим відповідач
вважає договір не укладеним.

23.01.2014 до суду від представника
відповідача надійшла заява про
часткове визнання позовних вимог (а.с.
139 - 140), в якій він просить задовольнити
позовні вимоги в частині стягнення
основної заборгованості у розмірі 616349,
93 грн та вважає позовні вимоги в цій
частині обґрунтованими.

Ухвалою від 14.01.2014 за клопотанням
представників сторін, строк розгляду
спору продовжено до 10.02.2014.

Представник відповідача у судове
засідання 03.02.2014 не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.

Оскільки явка в судове засідання,
згідно зі статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України - це
право, а не обов'язок сторін, справа
може розглядатися без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази,
враховуючи пояснення представників
сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

13.06.2013 між Державним підприємством
«Адміністрація морських портів
України» (далі - Адміністрація, позивач)
та Державним підприємством
«Феодосійський морський торговельний
порт» (далі - Порт, відповідач) було
укладено договір сервітуту №27С (а.с. 71 -
72), згідно умов якого сервітут
встановлюється відносно суховантажних
причалів №№ 1, 14, 15 Феодосійського
морського порту (далі - причали), що
знаходяться на балансі Адміністрації
та примикають до вантажних складів, що
знаходяться на балансі порту (пункт 1.1).

Пунктами 2.2, 2.3.1 договору передбачено
право Адміністрації вимагати
своєчасне внесення плати за сервітут у
відповідності з вимогами даного
договору та обов'язок Порту своєчасно
вносити плату за сервітут у
відповідності з умовами даного
договору.

Плата за сервітут за договором
встановлюється за 1 (один) погонний метр
причалу на рік згідно з додатком №1, що
є невід'ємною частиною даного договору.
Плата за даним договором вноситься
Портом до останнього числа поточного
місяця в розмірі плати за сервітут за
місяць (пункти 3.1, 3.2 договору).

Згідно пунктам 5.1, 5.2 договору сторони
несуть один перед одним майнову
відповідальність за невиконання чи
неналежне виконання своїх зобов'язань
за даним договором у відповідності з
діючим законодавством України. За
порушення строку оплати, зазначеного в
п. 3.2 договору, Адміністрація вправі
нарахувати Порту пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ , що
діяла в період, за який сплачується
пеня, від простроченої суми за кожен
день прострочення. Нарахування пені
здійснюється до дати зарахування
грошових коштів на поточний рахунок
Адміністрації. Сума боргу оплачується
з урахуванням індексу інфляції за весь
період прострочення, а також 3%річних
від простроченої суми.

Цей договір сервітуту вважається
укладеним з дати підписання його
повноважними представниками та
скріплення печатками обох сторін і діє
по 31.12.2013 (пункт 6.1 з урахуванням змін,
внесених додатковою угодою до договору
№2 (а.с. 77).

На виконання умов договору позивачем
передано відповідачу право
користування суховантажними причалами
№№ 1, 14, 15, про сторонами 13.06.2013 складено
акт приймання-передачі (а.с. 78).

Зазначений акт підписаний обома
сторонами та скріплений печатками
позивача та відповідача.

За користування причалами позивачем
відповідачу виставлені рахунки (а.с. 79 -
83): №680/А від 30.06.2013 за період з 13.06.2013 по
30.06.2013 на суму 78682,97 грн; №7/109 від 31.07.2013
за липень 2013 року на суму 135509,56 грн; №8/164
від 13.08.2013 за серпень 2013 року на суму
135509,56 грн; №9/318 від 17.09.2013 за вересень 2013
року на суму 131138,28 грн; №10/419 від 15.10.2013
за жовтень 2013 року на суму 135509,56 грн.

Листом від 22.08.2013 за вих. №2443/28/01-59 (а.с. 84
- 85) відповідач повідомив позивача про
те, що внесення плати за користування
причалами повинно відбутися лише після
державної реєстрації договору
сервітуту у відповідних державних
органах.

На зазначене звернення позивачем
надано відповідь від 28.08.2013 за вих.
№А737/15-01-51 (а.с. 86), в якій позивач
зазначає, що за своєчасність та збір
документів для державну реєстрацію
землі та об'єктів нерухомості
відповідає Державне підприємство
«Феодосійський морський торговельний
порт».

Позивач неодноразово звертався до
відповідача із вимогами (у тому числі
із претензією від 28.10.2013 за вих.
№1332/15-01-51 (а.с. 88 - 90) про перерахування
суми заборгованості з урахуванням
пені, 3% та інфляційних втрат на
поточний рахунок позивача.

Відповідачем оплата проведена не була,
натомість останній звернувся до
позивача із листом від 30.10.2013 за вих.
№3304/01-59 (а.с. 91), в якому повідомив
позивача про скрутне фінансове
становище Державного підприємства
«Феодосійський морський торговельний
порт» та просив надати розстрочку по
оплаті основної суми заборгованості
строком на три роки.

Доказів згоди позивача на надання
розстрочки суду сторонами надано не
було.

Станом на 30.10.2013 заборгованість за
договором складала 616349,93 грн, що
підтверджує підписаний обома
сторонами та скріплений печатками
позивача та відповідача акт звірки
взаємних розрахунків (а.с. 92).

Погашення відповідачем заборгованості
за договором не відбулося, у зв'язку з
чим позивач звернувся до суду про
стягнення зазначеної суми
заборгованості у розмірі 616349,93 грн, а
також, пені у розмірі 16758,60 грн, 3% річних
- 3835,69 грн та збитки від інфляції у
розмірі 1337,59 грн.

Розглянувши позовні вимоги, суд вважає
їх такими, що підлягають задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між
сторонами укладено договір сервітуту
№27С від 13.06.2013.

Відповідно до частини 1 статті 98
Земельного кодексу України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).

Згідно частини 2 статті 402 Цивільного
кодексу України земельний сервітут
може бути встановлений договором між
особою, яка вимагає його встановлення,
та власником (володільцем) земельної
ділянки.

Матеріали справи свідчать про те, що на
підставі Розпорядження Кабінету
Міністрів України №133-р від 04.03.2013,
Наказу Міністерства інфраструктури
України № 163 від 19.03.2013 «Про заходи щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту та утворення
державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» (а.с. 57 - 58) були реорганізовані
державні підприємства морського
транспорту шляхом виділу стратегічних
об'єктів портової інфраструктури,
іншого майна, прав та обов'язків та
утворено внаслідок виділу державне
підприємство «Адміністрація морських
портів України» (надалі - Позивач), що є
правонаступником державних
підприємств морського транспорту у
частині майна, прав та обов'язків
відповідно до розподільчих балансів та
актів приймання-передачі.

З метою забезпечення функціонування
морських портів, організації та
забезпечення безпеки судноплавства, а
також з метою задоволення виробничих
потреб Позивача, були створенні
відокремлені структурні підрозділи
підприємства, один із яких є
Феодосійська філія Державного
підприємства «Адміністрація морських
портів України» (адміністрація
Феодосійського морського порту)
(падалі - Філія).

Відповідно до п.2.1. Положення про
Феодосійську філію Державного
підприємства «Адміністрація морських
портів України» (адміністрацію
Феодосійського морського порту),
затвердженого Наказом Міністерства
інфраструктури України від 31.05.2013р. за
№337, Філія створена з метою
забезпечення функціонування
Феодосійського морського порту,
організації та забезпечення безпеки
судноплавства, утримання та
ефективного використання державного
майна, закріпленого за Філією, та
отримання прибутку.

Згідно з актом приймання-передачі
майна, майнових прав та зобов'язань від
13.06.2013 (а.с. 64) та розподільчим балансом
від 13.06.2013(а.с. 63) Державним
підприємством «Феодосійський морський
торговельний порт» було передано
позивачу майно, майнові права та
зобов'язання, зокрема, причали 1, 2 та
пасажирській причал 15, що знаходяться
за адресою: Автономна Республіка Крим,
м. Феодосія, вул. Горького, буд. 11, які
обліковуються на окремому балансі
Філії, який є складовою частиною
загального (зведеного) балансу
Позивача.

Для належного функціонування
інфраструктури морського транспорту, а
також для забезпечення регулярного
судноплавства та ефективного
використання вантажного та
пасажирського флоту, у Відповідача
виникла необхідність у використанні
вказаних причалів (гідротехнічних
споруд).

За таких обставин, сторони дійшли
згоди, що виробничі потреби
відповідача та виконання ним функцій
транспортного підприємства не можуть
бути задоволені в іншій спосіб, ніж
шляхом встановлення сервітуту на
зазначені причали та прийняли рішення
про укладення договору сервітуту.

Посилання відповідача у листі від
22.08.2013 вих. №2443/28/01-59 (а.с. 84 - 85) та у
письмовому відзиві, із посиланням на
ст. 210 Цивільного кодексу України та п. 2
ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну
реєстрацію майнових прав на нерухоме
майно та їх обмежень», на те, що договір
сервітуту №27С від 13.06.2013 підлягає
державній реєстрації, проте позивачем
не надано суду доказів такої
реєстрації договору, у зв'язку з чим
відповідач вважає договір не
укладеним, судом не приймаються з
огляду на наступне.

Згідно зі статтею 210 Цивільного кодексу
України равочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Частиною 2 статті 402 Цивільного кодексу
України передбачено, що земельний
сервітут підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно.

Аналогічне положення містить пункт 2
частини 1 статті 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Якщо сторонами правочину, пов'язаного з
переходом права власності (повного
господарського відання) на нерухоме
майно, не дотримано вимог закону
стосовно правил державної реєстрації
прав на таке майно, то сама лише ця
обставина не є підставою для визнання
такого правочину недійсним, оскільки
зазначена реєстрація не є елементом
форми правочину (Постанова Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Оскільки даний договір не був визнаний
недійсним, відповідачу надано право
сервітуту, останній користується
причалами, що підтверджується
матеріалами справи, то за взаємною
згодою сторін фактично виконуються
умови договору. Крім того, відповідачем
не заперечується наявність
заборгованості, що підтверджується
підписаним актом звірки взаємних
розрахунків та заявою про часткове
визнання позовних вимог в частині
основного боргу.

На підставі статей 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності з частинами 1, 2 статті
193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до частини 1 статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 403 Цивільного кодексу
України особа, яка користується
сервітутом, зобов'язана вносити плату
за користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду.

Плата за даним договором вноситься
Портом до останнього числа поточного
місяця в розмірі плати за сервітут за
місяць (пункт 3.2).

Відповідачем оплата проведена не була,
що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи викладене, суд вважає
необхідним задовольнити позовні
вимоги щодо стягнення основної
заборгованості за договором у розмірі
616349,93 грн.

Крім того, позивач просить стягнути
пеню у розмірі 16758,60 грн, 3% річних у
розмірі 3835,69 грн, а також інфляційні
витрати у розмірі 1337,59 грн.

Згідно частинам 1, 2 статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Пунктом 5.2 договору передбачено
стягнення пені у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожен день
прострочення.

Таким чином, стягнення пені не
суперечить закону та умовам договору, у
зв'язку з чим, перевіривши розрахунок
позивача, суд вважає необхідним
задовольнити вимоги щодо стягнення
пені у розмірі 16758,60 грн у повному
обсязі.

Щодо стягнення 3835,69 грн 3% річних та 1337,59
грн інфляційних втрат, суд вважає
необхідним зазначити наступне.

Згідно частини 2 статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Таким чином, вимоги позивача щодо
стягнення 3% річних у розмірі 3835,69 грн є
такими, що підлягають задоволенню,
оскільки відповідають вимогами закону,
а розрахунок, наданий позивачем є
вірним.

Щодо інфляційних втрат суд вважає
необхідним зазначити, що ці вимоги,
також, відповідають статті 625
Цивільного кодексу України, проте
перевіривши розрахунок позивача, суд
вважає, що він є невірним.

За розрахунками суду індекс інфляції
складає загалом 1572,91 грн (по рахунку
№680/А від 30.06.2013 - сума інфляційних втрат
-159,97 грн; по рахунку №7/109 від 31.07.2013 -
сума інфляційних втрат -140,14 грн; по
рахунку №8/164 від 13.08.2013 сума
інфляційних втрат 814,14 грн; по рахунку
№9/318 від 17.09.2013 - сума інфляційних втрат
787,87 грн; по рахунку №10/419 від 15.10.2013 -
сума інфляційних втрат 271,01 грн).

Проте, оскільки позивачем заявлена
менша сума, а саме 1337,59 грн, суд вважає
необхідним стягнути з відповідача саме
суму, яка заявлена позивачем.

Таким чином, позовні вимоги Державного
підприємство «Адміністрація морських
портів України» в особі Феодосійської
філії Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України», підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Судовий збір суд відносить на
відповідача згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивні частини рішення. Повне
рішення складено 06.02.2014.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного
підприємства «Феодосійський морський
торговельний порт» на користь
Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» в особі Феодосійської філії
Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» (адміністрації
Феодосійського морського порту) суму
боргу у розмірі 616349,93 грн, 16758,60 грн пені,
3835,69 грн 3% річних, 1337,59 грн збитків від
інфляції, а також, судовий збір у
розмірі 12765,65 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
О.Л.
Медведчук