ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р.
Справа № 909/1044/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого-судді
Гнатюк Г. М.

суддів:
Кравчук Н. М.

Мирутенка О. Л.

Розглянувши апеляційну скаргу
Приватного підприємства "Фабрика
дитячих меблів", смт. Отинія,
Коломийського району

на рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 13.11.2013
року.

у справі № 909/1044/13

за позовом Приватного підприємства
"Карпатресурс", смт. Отинія,
Коломийського району

до відповідача: Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів",
смт. Отинія, Коломийського району

про стягнення заборгованості в сумі
51711,84 грн.

за участю представників:

від позивача: Інкін В.І., Легін В.Б. -
представники

від відповідача: Кисилиця Х.М. -
представник

19.12.2013р. на адресу суду поступила
апеляційна скарга Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
на рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 13.11.2013
року у даній справі, яка
автоматизованою системою
документообігу суду розподілена до
розгляду судді-доповідачу Гнатюк Г.М.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
19.12.2013 року у склад колегії для розгляду
справи №909/1044/13 введено суддів Кравчук
Н.М. та Мирутенка О.Л.

Ухвалою суду від 19.12.2013р. зазначена вище
апеляційна скарга прийнята до
провадження та призначена до розгляду
на 21.01.2014р.

Ухвалою суду від 21.01.2014р. розгляд справи
відкладався до 04.02.2014р.

В судове засідання 04.02.2014р. з'явилися
представники сторін, яким роз'яснено їх
права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК
України.

Заяв про відвід суддів не надходило.

За клопотанням Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
здійснювалася технічна фіксація
судового процесу за допомогою
програмно-апаратного комплексу
«Оберіг».

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Івано-Франківської області від 13.11.2013р.
у справі №909/1044/13 (суддя Фанда О.М.)
позовні вимоги Приватного
підприємства "Карпатресурс" задоволено
повністю, стягнено з Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
на користь позивача заборгованість в
сумі 51 711 грн. 84 коп., з них: 46076 грн. 62 коп.
- основного боргу, 965 грн. 71 коп. - 3%
річних, 4 669 грн. 51 коп. - пені та 1 720 грн. 50
коп. - судового збору. Крім цього,
визнано недійсною Додаткову угоду до
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.2011 року укладеного
між Приватним підприємством
"Карпатресурс" та Приватним
підприємством "Фабрика дитячих меблів"
02.06.2011 року, а також стягнено з
Приватного підприємства "Фабрика
дитячих меблів" в дохід Державного
бюджету України - 1147 грн. 00 коп. судового
збору.

Не погоджуючись з таким рішенням,
Приватне підприємство "Фабрика дитячих
меблів" подало апеляційну скаргу, в
якій рішення суду першої інстанції
вважає незаконним, прийнятим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить його
скасувати, і прийняти нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Зокрема, на думку скаржника, висновок
суду щодо визнання недійсною
Додаткової угоди від 02.06.2011р. до
Договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.2011р. є передчасним,
оскільки не зважаючи на те що Додаткову
угоду підписано не директором
Паламарчук О.А., на виконання цієї
додаткової угоди, позивачем
виставлялися рахунки, які сплачувалися
відповідачем, що в свою чергу свідчить
про схвалення такої угоди сторонами.
Крім цього, судом безпідставно не взято
до уваги Акт звірки взаєморозрахунків
від 01.03.2013р., яким було погоджено
взаємне зарахування зустрічних
грошових зобов'язань сторін у справі, у
зв'язку з чим вимоги позивача про
стягнення заборгованості, річних та
пені - безпідставні.

В судових засіданнях представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги.

Крім цього, на адресу суду поступило
клопотання Приватного підприємства
"Фабрика дитячих меблів" (вх.№01-04/631/14
від 04.02.2014р.) в якому скаржник просить
долучити до матеріалів справи
довіреність №1 від 01.06.2011р., однак не
обґрунтував неможливість її подання в
суді першої інстанції.

У письмовому відзиві на апеляційну
скаргу від 04.02.2014р. (вх.№01-04/637/14 від
04.02.2014р.), та в судовому засіданні
представники Приватного підприємства
"Карпатресурс" спростовували доводи
скаржника та зазначили про законність
та обґрунтованість рішення місцевого
суду, у зв'язку з чим просили апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а
оскаржуване рішення залишити без змін.
Проти доручення до матеріалів справи
довіреності №1 від 01.06.2011р. -
заперечують

Розглянувши подану апеляційну скаргу
та матеріали справи, заслухавши
пояснення представників сторін,
Львівський апеляційний господарський
суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для скасування
рішення суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Позивач - Приватне підприємство
"Карпатресурс" звернулося до
господарського суду
Івано-Франківської області з позовом
про стягнення з Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
заборгованості в сумі 51 711 грн. 84 коп., з
них: 46 076 грн. 62 коп. - основного боргу, 965
грн. 71 коп. - 3% річних та 4 669 грн. 51 коп. -
пені.

В обгрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилається на неналежне
виконання умов Договору оренди
нежитлового приміщення від 01.06.2011 року
із змінами та доповненнями, зокрема
обов'язку щодо сплати орендної плати.

Крім цього, позивачем було заявлено
клопотання (вх.№17784/13 від 13.11.13р.), в
якому він просив місцевий
господарський суд вийти за межі
позовних вимог та визнати недійсною
Додаткову угоду до договору оренди
нежитлового приміщення від 01.06.2011 року,
укладену між Приватним підприємством
"Карпатресурс" та Приватним
підприємством "Фабрика дитячих меблів"
02.06.2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 01
червня 2011 року між Приватним
підприємством "Карпатресурс "
(орендодавець) та Приватним
підприємством "Фабрика дитячих меблів"
(орендар) укладено Договір оренди
нежитлового приміщення, відповідно до
умов якого (п. 1.1) орендодавець передав,
а орендар прийняв в строкове платне
користування нежитлові приміщення
загальною площею 1 011,7 кв.м. (приміщення
№27 площею 273, 6 кв.м.; приміщення №33
площею 177,0 кв. м.; приміщення №34 площею
495,4 кв.м.; приміщення №35 площею 30,9 кв.м.;
приміщення №36 площею 30,9 кв.м;
приміщення №37 площею 3,9 кв.м.), яке
знаходиться за адресою вул. Іванціва,
смт. Отинія, та зобов'язався своєчасно
вносити орендну плату щомісячно до 20
числа поточного місяця (п.2.1.4). Даний
договір підписаний сторонами та
скріплений печатками.

Згідно п.3.1.1 первісний розмір орендної
плати складає 10 000 грн. 00 коп. на місяць.

01 жовтня 2011 року між сторонами по
справі укладено Додаток №1 до Договору
оренди нежитлового приміщення від 01.06.11
відповідно до умов якого пункт 1
Договору оренди доповнено пунктом 1.4 за
умовами якого в оренду додатково
передано рухоме майно (обладнання)
позивача згідно переліку. Згідно
даного Додатку внесено зміни у п.3.1.1,
яким встановлено новий розмір
орендної плати в розмірі 14 800 грн. 00 коп.
на місяць.

01 вересня 2012 року між позивачем та
відповідачем укладено Додаток №2, яким
змінено розмір орендної плати і
встановлено її в розмірі 22 650 грн. на
місяць.

Додатком №3 від 01.12.12 встановлено
розмір орендної плати - 25 000 грн. 80 коп.

Крім того, 02.06.2011 року сторонами
укладено Додаткову угоду до Договору
оренди нежитлового приміщення від
01.06.11, якою внесено зміни в п. 3.2 Договору
оренди нежитлового приміщення від
01.06.2011, а саме визначено, що орендна
плата може змінюватися відносно суми,
встановленої пунктом 3.1.1. даного
договору в залежності від обсягів
використання орендарем переданого в
оренду майна, та сплачується орендарем
на підставі виставлених орендодавцем
рахунків-фактур.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу
України передбачено, що господарські
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів і договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог , що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства.
Статтею 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Однак, відповідачем порушено взяті на
себе зобов'язання щодо своєчасної
слати орендної плати згідно Договору
оренди нежитлового приміщення від
01.06.11р., у зв'язку з чим, виникла
заборгованість по орендній платі в
розмірі 46 076 грн. 62 коп.

Відповідач, в свою чергу заперечив щодо
наявності у нього заборгованості,
посилаючись на положення Додаткової
угоди від 02.06.2011р. (а.с.53), а також Акту
звірки від 01.13.2013р. (а.с.80)

Зокрема, як встановлено судом першої
інстанції, Додатковою угодою від
02.06.2011р. до Договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.2011р. (а.с.53) сторони
передбачили, що орендна плата може
змінюватися відносно суми,
встановленої пунктом 3.1.1. даного
договору в залежності від обсягів
використання орендарем переданого в
оренду майна, та сплачується орендарем
на підставі виставлених орендодавцем
рахунків-фактур.

Однак, при дослідження цієї Додаткової
угоди, місцевим господарським судом
встановлено, що він імені Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
цю угоду підписано не уповноваженою на
те особою - Козак В.І., яка виконувала
обов'язки директора. При цьому, в
матеріалах справи відсутні належні
доказів, що підтверджують вказані
обставини.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Положеннями частин 1, 2, 3 ст. 215
Цивільного кодексу України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу
України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

Правовідносини, що виникають між
юридичною особою та її органом, є
представництвом, яке частиною 1 ст. 237
Цивільного кодексу України визначено
як обов'язок або право однієї сторони
вчиняти правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.

В силу статті 207 (ч. 2 п.2) Цивільного
кодексу України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Відповідно до п.5.1. Статуту Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
дане підприємство є юридичною особою
згідно законодавства України, права та
обов"язки набуває з часу його
державної реєстрації, володіє
відокремленим майном на праві
власності, має самостійний баланс,
розрахунковий валютний та інші
рахунки, круглу печатку із своїм
найменуванням, кутовий та інші штампи,
емблему та товарний знак,
зареєстрований у встановленому
порядку, бланки та інші реквізити,
індентифікаційний код.

Відповідно до п. 9.1 вказаного вище
Статуту управління діяльністю
підприємства здійснюється директором
підприємства, яким є власник
підприємства, або призначеним
власником Директора, з яким
укладається контракт. Директор
підприємства самостійно вирішує всі
питання поточної діяльності
підприємства і перспективи його
розвитку.

Згідно п.2.1 Статуту власником
підприємства є Паламарчук Олена
Анатоліївна.

Зі змісту пункту 9.2 Статуту Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
вбачається, що право на укладання
договорів має директор (власник)
підприємства.

Згідно даних Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (копія знаходиться у
матеріалах справи) вбачається, що
станом на 02.06.2011 (на момент укладення
Додаткової угоди до Договору оренди
нежитлового приміщення від 01.06.2011 року)
директором ПП "Фабрика дитячих меблів"
була Паламарчук Олена Анатоліївні, а
отже і право підпису, щодо укладення
02.06.2011 року Додаткової угоди до
Договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.2011 року зі сторони
Приватного підприємства "Фабрика
дитячих меблів" мав його директор -
власник Паламарчук Олена Анатоліївна.

При цьому слід зазначити, що в
преамбулі Додаткової угоди від 02.06.2011р.
зазначено, що вона укладається від
імені ПП "Фабрика дитячих меблів" -
засновником Паламарчук Оленою
Анатоліївною, яка діє на підставі
Статуту, однак підпис від імені
орендаря (відповідача) вчинено іншою
особою, а саме Козак В.І., яка з пояснень
представника відповідача виконувала
обов'язки директора. При цьому слід
зазначити, що в матеріалах справи
міститься копія Наказу №1-к від
11.07.2012р., відповідно до якого, Козак С.І.
була прийнята на посаду директора з
11.07.2012р., тобто після підписання
зазначеної вище Додаткової угоди.
(а.с.176)

Враховуючи вище викладене, клопотання
позивача від 13.11.2013р. про визнання
недійсною Додаткової угоди від 02.06.2011р.,
а також положення абз.5 п.5 Постанови
Пленуму ВСУ "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9
про те, що відповідно до статей 215 та 216
ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновками суду першої інстанції про
визнання недійсною Додаткової угоди до
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.2011 року укладеної
між Приватним підприємством
"Карпатресурс" та Приватним
підприємством "Фабрика дитячих меблів"
02.06.2011 року.

Щодо посилання відповідача на Акт
звірки взаємних рохрахунків між ПП
"Карпатресурс" та ПП "Фабрика дитячих
меблів" від 01.03.13, як доказ відсутності
заборгованості по орендній платі, у
зв'язку із зарахуванням зустрічних
однорідних вимог, то суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

У відповідності до статті 601 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
припиняється зарахуванням
зустрічних однорідних вимог, строк
виконання яких настав, а також вимог,
строк виконання яких не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги. Зарахування зустрічних вимог
може здійснюватися за заявою однієї із
сторін.

Зарахування можливе при наявності
наступних умов:

- зустрічність вимог, тобто сторони
одночасно беруть участь у двох
зобов'язаннях і при цьому кредитор за
одним зобов"язанням є боржником в
іншому зобов"язанні;

- однорідність вимог;

- настання строку виконання за обома
вимогами, що зараховуються, або строк
був визначений моментом витребування,
або, щоб термін не був вказаний взагалі,
тобто, виконання можна було вимагати в
будь-який момент;

- якість вимог, тобто між сторонами
немає спору щодо розміру, характеру,
змісту та умов зобов'язання.

За змістом названої правової норми
залік (зарахування) можливий в тому
випадку, коли вимоги є зустрічними та
настав строк їх виконання, оскільки не
можна пред"явити до зарахування вимоги
за такими зобов'язаннями, які не
існують взагалі або не підлягають
виконанню.

Отже, припинення зобов'язання
зарахуванням зустрічної вимоги є
одностороннім правочином, який
оформляється заявою однієї сторони.

Натомість, акт звірки заборгованості є
фіксуючим документом, не є первинним
документом і не доводить факту
будь-яких господарських операцій
(поставки, надання послуг, тощо), він є
лише відображенням руху коштів в
бухгалтерському обліку підприємств та
носить інформаційний характер. Акт
звірки взаємних розрахунків не є
документом про проведення зарахування
однорідних зустрічних вимог, оскільки
не є підставою для встановлення
юридичного факту щодо проведення
заліку.

У відповідності до ст.32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Згідно ст.ст.33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Зважаючи на викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що акт звірки взаємних розрахунків
між сторонами від 01.03.13 в розумінні
статті 601 Цивільного кодексу України
не може вважатись належним доказом
зарахування зустрічних однорідних
позовних вимог.

Таким чином, доводи відповідача про
відсутність заборгованості по
Договору оренди спростовуються
матеріалами справи.

Зокрема, як вбачається з розрахунку
заборгованості, здійсненого на
підставі Договору оренди з врахуванням
Додатків до цього Договору, а також з
врахуванням проведених відповідачем
проплат, заборгованість відповідача за
оренду нерухомого майна та обладнання
складає 46076грн. 62коп., що
підтверджується також Аудиторським
звітом, складеним ТзОВ АФ «Аудит плюс
облік» від 09.08.2013р.(а.с.16-18).

Згідно ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом та якщо внаслідок прострочення
боржника виконання зобов'язання
втратило інтерес для кредитора, він
може відмовитися від прийняття
виконання і вимагати відшкодування
збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 вказаного
вище кодексу у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України
встановлює, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 даного кодексу
якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 624 Цивільного кодексу
України якщо за порушення зобов'язання
встановлено неустойку, то вона
підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Пунктом 4.3 Договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.2011 року зазначено,
що у разі прострочення сплати орендної
плати орендар зобов"язується сплатити
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України за
кожний день прострочення.

Відповідно до наведеного у позовній
заяві розрахунку нарахування пені,
зазначена штрафна санкція (пеня) за
прострочення виконання відповідачем
зобов"язання щодо здійснення орендної
плати складає 4 669 грн. 51 коп.

Перевіривши розрахунок пені, суд
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції про
задоволення вимог позивача в цій
частині та стягнення з відповідача 4 669
грн. 51 коп. пені.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зважаючи на викладене, вимоги щодо
стягнення 3% річних в сумі 965 грн.71 коп.
обґрунтовані та задоволені до
стягнення правомірно.

Отже, вимоги позивача документально
підтверджені та обгрунтовані, у зв'язку
з чим, місцевий господарський суд
правомірно задоволив позов щодо
стягнення боргу, пені та 3%річних.

Щодо доводів скаржника, викладених ним
в апеляційній скарзі, суд апеляційної
інстанції вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчиняти
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства. Особа, яка
підписала Додаткову угоду від 02.06.2011р.
не була представником ПП «Фабрика
дитячих меблів» в розумінні ст. 237 ЦК
України. Відсутні будь-які докази того,
що ця особа діяла від імені апелянта на
підставі договору чи акту юридичної
особи. Тому судом першої інстанції
правильно визнано недійсною вказану
Додаткову угоду від 02.06.2011р. і посилання
апелянта на норму ст. 241 ЦК України щодо
наступного схвалення правочину,
вчиненого представником з
перевищенням повноважень - є
безпідставним.

При цьому слід зазначити, що подана в
суді апеляційної інстанції копія
довіреності №1 від 01.06.2011р., відповідно
до якої, Паламарчук О.А. уповноважила
від імені ПП «Фабрика дитячих меблів»
укладати та підписувати будь-які
договори Козак С.І., до уваги судом
апеляційної інстанції не береться,
оскільки така довіреність відсутня в
матеріалах справи, а отже, судом першої
інстанції не досліджувався і їй не
надавалася відповідна оцінка. При
цьому, скаржником не наведено жодних
поважних причин, з яких ця довіреність
не була подана в суді першої інстанції.

Інші доводи скаржника спростовуються
матеріалами справи та викладеним вище
аналізом обставин справи і чинного
законодавства, а тому колегією суддів
відхилені через їх безпідставність.

З огляду на викладене, колегія
Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
місцевого господарського суду
прийняте у відповідності до норм
матеріального та процесуального права,
а тому відсутні підстави для його
скасування.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Зважаючи на те, що
апеляційна скарга Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
залишена без задоволення, витрати по
сплаті судового збору, в порядку ст.49
ГПК України, слід віднести на
скаржника.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України
Львівський апеляційний господарський
суд

Постановив:

1. Рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 13.11.2013
року у справі №909/1044/13 залишити без
змін, а апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
залишити без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути в
господарський суд Івано-Франківської
області.

Головуючий суддя
Гнатюк Г.М.

Суддя
Кравчук Н.М.

Суддя
Мирутенко О.Л.

Повний текст постанови

виготовлено 06.02.2014р.