ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

27 січня 2014 року Справа № 17/5014/2610/2012

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіМалетича
М.М.,суддів:Козир Т.П., Кота О.В., Плюшка
І.А., Шевчук С.Р.,розглянувши заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УніКредит Лізинг"про
перегляд Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 07.08.2013у
справі№ 17/5014/2610/2012за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УніКредит
Лізинг"доТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Автотрейд"простягнення 2 501 348,50 грн.за
зустрічним позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Автотрейд"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "УніКредит
Лізинг"провизнання недійсним договору
фінансового лізингу та стягнення 760 554,00
грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Луганської області від 17.12.2012 у справі
№ 17/5014/2610/2012, залишеним без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 20.02.2013, у
задоволенні первісних позовних вимог
відмовлено у повному обсязі; зустрічні
позовні вимоги задоволено у повному
обсязі: визнано недійсним договір
фінансового лізингу №875-LD від 07.10.2008,
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Автотрейд" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "УніКредит Лізинг";
вирішено стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "УніКредит
Лізинг" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Автотрейд"
грошові кошти в розмірі 760 554 грн.,
отриманих за вищезазначеним договором.

Постановою Вищого господарського суду
України від 07.08.2013 у справі № 17/5014/2610/2012
постанову суду апеляційної інстанції
залишено без змін.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "УніКредит Лізинг"
подано заяву про перегляд Верховним
Судом України постанови Вищого
господарського суду України від 07.08.2013
у справі № 17/5014/2610/2012, в якій заявник
просить вказану постанову скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України 01.04.2013 у
справі № 5011-11/11776-2012, від 04.12.2012 у справі
№ 5021/663/12, від 03.11.2011 у справі № 37/109пд,
від 19.03.2013 у справі № 5006/41/57/2012,
мотивовано неоднаковим застосуванням
Вищим господарським судом України
одних і тих самих норм матеріального
права, а саме: частини другої статті 16
Закону України "Про фінансовий лізинг"
та статті 632 Цивільного кодексу
України, внаслідок чого ухвалено різні
за змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, Вищий
господарський суд України не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України з
огляду на таке.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце в разі, коли суд (суди) касаційної
інстанції у розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета та підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків, покладених в основу цих
судових рішень.

У постанові від 07.08.2013 у справі №
17/5014/2610/2012, про перегляд якої подано
заяву, суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
підстав для задоволення первісного
позову лізингодавця до
лізингоодержувача щодо стягнення
заборгованості за договором
фінансового лізингу, а також щодо
наявності підстав для задоволення
зустрічного позову лізингоодержувача
до лізингодавця про визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
повернення грошових коштів за
договором. При цьому, суд касаційної
інстанції виходив із встановлених
судами попередніх інстанцій обставин
справи про те, що порядок визначення
лізингових платежів, визначених
розділом 7 та 9 спірного договору
фінансового лізингу безпідставно
призводить до зростання незмінної у
правовідносинах між лізингодавцем та
продавцем вартості предметів лізингу.

Водночас у постанові від 01.04.2013 у справі
№ 5011-11/11776-2012 суд касаційної інстанції
підтримав висновки місцевого
господарського суду щодо відсутності
підстав для задоволення позову про
визнання часткового недійсним
договору фінансового лізингу, виходячи
із встановлених місцевим судом
обставин справи про те, що валютою
договору є умовна одиниця; суд
касаційної інстанції зазначив, що
визначення у спірному договорі
лізингових платежів у іноземній валюті
не суперечить вимогам законодавства.

У постанові від 03.11.2011 у справі № 37/109пд
суд касаційної інстанції, виходячи із
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи про те, що
вартість предмету лізингу визначена в
грошовому еквіваленті в іноземній
валюті, прийшов до висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову про визнання недійсним договору
фінансового лізингу, зазначивши, що
визначення (обчислення) лізингових
платежів у іноземній валюті та з
урахуванням "коефіцієнту корегування",
в основу якого покладено курс гривні
стосовно долара США, не суперечать
чинним приписам законодавства.

У постанові від 04.12.2012 у справі № 5021/663/12
Вищий господарський суд України
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
підстав для задоволення позову про
визнання недійсними відповідних
пунктів договору фінансового лізингу,
виходячи із встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи
про те, що визначені сторонами у
спірних пунктах договору умови
відповідають загальним засадам
цивільного законодавства, оскільки
сторонами чітко встановлено порядок
розрахунку винагороди за визначеною
ними формулою, крім того у спірних
пунктах сторони передбачили саме
коригування лізингового платежу за
певних економічних умов, що змінюються
протягом дії договору, а не другий вид
платежу.

З постанови від 19.03.2013 у справі №
5006/41/57/2012 вбачається, що виходячи із
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи щодо
неналежного виконання
лізингоодержувачем зобов'язань за
договором фінансового лізингу, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо задоволення позову про стягнення
боргу, інфляційних втрат та 3% річних за
весь період прострочення, а також
часткового задоволення позовних вимог
про стягнення пені.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
обставин, в залежності від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

З огляду на викладене Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В :

Відмовити Товариству з обмеженою
відповідальністю "УніКредит Лізинг" у
допуску справи № 17/5014/2610/2012 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддя М. Малетич Судді:
Т. Козир О. Кот І. Плюшко С. Шевчук