ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2014 р.Справа № 922/5039/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, с. Бабаї до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Богодухівський молзавод", м. Богодухів
про стягнення 35447,71 грн. за участю
представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 - особисто, ОСОБА_2,
договір про надання правової допомоги
від 05.12.2013 року;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до суду з позовною заявою, в
якій просить стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Богодухівський молзавод"
заборгованості у сумі 34125,00 грн. та 3%
річних у сумі 1322,71 грн. Позовні вимоги
позивач обгрунтовує неналежним
виконанням відповідачем умов Договору
№ 11/04-11 про надання послуг з
перевезення і експедирування вантажів
автомобільним транспортом від 11 квітня
2011 року. Витрати по сплаті судового
збору у розмірі 1720,50 грн. та витрати на
правову допомогу у розмірі 4000,00 грн.
позивач просить покласти на
відповідача.

22 січня 2014 року у судовому засіданні
були присутні позивач та його
представник, які підтримують позовні
вимоги в повному обсязі та надали заяву
за вх.№ 1879 про долучення до матеріалів
справи документів. Надані документи
долучені судом до матеріалів справи.

Відповідач свого повноважного
представника у судове засідання 22
січня 2014 року не направив, про причину
неявки суд не повідомив. У відзиві на
позовну заяву від 10 січня 2014 року
відповідачем було визнано наявність
заборгованості у розмірі 34125,00 грн. та
зазначено, що відповідач заперечує
проти покладення на нього витрат за
правову допомогу адвоката у розмірі
4000,00 грн.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Розглянувши матеріали справи,
повно та всебічно дослідивши обставини
та докази на їх підтвердження,
заслухавши позивача та його
представника, судом встановлено
наступне.

11 квітня 2011 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Богодухівський
молзавод" (замовник) було укладено
Договір № 11/04-11 на надання послуг з
перевезення і експедирування вантажів
автомобільним транспортом.

26 грудня 2011 року між позивачем та
відповідачем було укладено Додаткову
угоду до Договору № 11/04-11 від 11.04.2011 року
згідно із якою сторони домовились про
продовження строку дії договору до
31.12.2012 року. Також встановили, що у
випадку, якщо протягом 15 днів до кінця
строку дії Договору на надання послуг з
перевезення і експедирування вантажів
автомобільним транспортом № 11/04-11 від
11.04.2011 року жодна із сторін не заявить
про припинення Договору, то він
вважається пролонгованим кожний раз на
наступний календарний рік. Сторони
таким чином продовжили строк дії
договору до кінця 2013 року.

Відповідно до п. 1.1. Договору,
перевізник надає замовнику платні
послуги з перевезення та доставки в
пункт призначення ввірений йому
Замовником вантаж/товар у встановлений
дійсним договором строк з переданням
його отримувачу.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлене договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Частинами 1-3 ст. 909 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату, Договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі. Укладення договору
перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної
(коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами
(статутами).

Таким чином, як свідчать матеріали
справи, а саме податкові накладні,
рахунки на оплату, акти надання послуг,
товарно-транспортні накладні, заявки
на перевезення вантажу, акти звіряння
за весь час дії договору, позивач
повністю виконав свої обов'язки за
договором.

Відповідно до п. 3.2 Договору, оплата
транспортних послуг здійснюється
протягом 7 календарних днів після
відвантаження вантажу і надання
належно оформлених документів про
виконання перевезення і передачі
вантажу отримувачу.

Однак, внаслідок невиконання прийнятих
на себе зобов'язань щодо повної та
своєчасної оплати за договором № 11/04-11
від 11.04.13 року, у відповідача виникла
заборгованість у сумі 34125,00 грн., яка
підтверджується документами за
господарськими операціями від 11.04.13
року, 09.04.13 року, 17.04.13 року.

03 грудня 2013 року позивачем на адресу
відповідача була надіслана претензія
№ 03/12-13 з проханням погасити
заборгованість, але відповіді від
відповідача отримано не було, що й
стало підставою для звернення
позивачем до господарського суду
Харківської області з позовною заявою.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи,
докази сплати відповідачем суми
заборгованості на момент розгляду
справи відсутні. За таких обставин,
враховуючи доведеність факту
порушення відповідачем умов діючого
законодавства та договору, те, що
позовні вимоги обґрунтовані,
правомірні, доведені матеріалами
справи та визнані відповідачем, суд
задовольняє позовні вимоги в сумі
основної заборгованості у розмірі
34125,00грн.

Також позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача за
прострочення виконання зобов'язань за
Договором №11/04-11 на надання послуг з
перевезення і експедирування вантажів
автомобільним транспортом від 11
квітня 2011 року 3% річних у розмірі 1322,71
грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Згідно ч. 2
вказаної статті боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
так само три відсотки річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
відсотків не встановлений договором
або законом.

На підставі вказаного, перевіривши
наданий розрахунок, суд задовольняє
позовні вимоги в частині стягнення 3%
річних у розмірі 1322,71 грн.

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача на свою користь 4000,00 грн.
витрат на правову допомогу адвоката,
суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом оправи.

Даній нормі Конституційний Суд у
своєму рішенні № 6-рп/2013 від 11.07.2013 року
дав офіційне тлумачення.

Оскільки статтею 44 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що до складу судових
витрат входить оплата послуг адвоката,
то суд вважає, що в контексті цієї норми
судові витрати за участь адвоката при
розгляді справи підлягають оплаті лише
в тому випадку, якщо вони сплачені
адвокату стороною, котрій такі послуги
надавались, та їх сплата
підтверджується відповідними
фінансовими документами, а також в тому
випадку, коли відповідні послуги
надавались адвокатом стосовно
конкретного боржника та повноваження
адвоката підтвердженні відповідними
документами.

Отже, відшкодування цих витрат
здійснюється господарським судом
шляхом зазначення про це у рішенні,
ухвалі, постанові за наявності
документального підтвердження витрат,
як-от угоди про надання послуг щодо
ведення справи у суді та/або належно
оформленої довіреності, виданої
стороною представникові її інтересів у
суді, і платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг.

Відповідно до ч.3 ст.48 Господарського
процесуального кодексу України
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
„ Про адвокатуру та адвокатську
діяльність".

Дія цього Закону поширюється тільки на
осіб, які є адвокатами. Поняття особи,
яка є адвокатом, наводиться в ст.6
Закону України „ Про адвокатуру та
адвокатську діяльність", де зазначено,
що адвокатом може бути фізична особа,
яка має повну вищу юридичну освіту,
володіє державною мовою, має стаж
роботи в галузі права не менше двох
років, склала кваліфікаційний іспит,
пройшла стажування (крім випадків,
встановлених цим Законом), склала
присягу адвоката України та отримала
свідоцтво про право на заняття
адвокатською діяльністю.

Відповідно до поданих позивачем
документів до матеріалів справи
вбачається, що між позивачем та
адвокатом ОСОБА_2 укладено договір про
надання правової допомоги від 05.12.2013
року (а.с.62).

Відповідно до квитанції до
прибуткового ордеру б/н від 05 грудня 2013
року було прийнято адвокатом від
позивача на підставі Договору про
надання правової допомоги від 05.12.2013
року грошові кошти у розмірі 4000,00 грн.

Згідно ст.30 вказаного Закону адвокату
виплачується гонорар - форма
винагороди адвоката за здійснення
захисту, представництва та надання
інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару
(фіксований розмір, погодинна оплата),
підстави для зміни розміру гонорару,
порядок його сплати, умови повернення
тощо визначаються в договорі про
надання правової допомоги. Таким чином,
визначальним та достатнім для
відшкодування стороні витрат по оплаті
послуг адвоката є факт здійснення
такої оплати за умовами відповідного
договору, підтверджений платіжними
документами, а також факт надання
послуг саме адвокатом, а не іншим
представником.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21
лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України", витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-то угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

Разом з тим, враховуючи, що надані до
прийняття рішення у справі документи
про сплату судових витрат на
адвокатські послуги не є доказами по
суті позовних вимог, суд вбачає за
необхідне зазначити, що при визначенні
суми витрат на послуги адвоката, що
підлягають до стягнення, слід
дотримуватись принципу "розумного
обґрунтування" розміру оплати
юридичної допомоги, закріпленого в
Правилах адвокатської етики (схвалено
Вищою кваліфікаційною комісією
адвокатури при Кабінеті Міністрів
України протоколом № 6/VI від 01.10.99р.). Цей
принцип набуває конкретних рис через
перелік певних факторів, що мають
братись до уваги при визначенні
розміру оплати: обсяг часу і роботи, що
вимагається для адвоката, його
адвокатський досвід,
науково-теоретична підготовка.

Відповідно до статті 33 Правилах
адвокатської етики, гонорар є єдиною
допустимою формою отримання адвокатом
винагороди за надання правової
допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний
адвокатом за надання правової
допомоги, повинен бути законним за
формою і порядком внесення і розумно
обґрунтованим за розміром.

Фактори, що повинні братися до уваги
при визначенні обґрунтованого розміру
гонорару, включають в себе:

1) обсяг часу і роботи, що вимагаються
для належного виконання доручення;
ступінь складності та новизни правових
питань, що стосуються доручення;
необхідність досвіду для його
успішного завершення;

2) вірогідність того, що прийняття
доручення перешкоджатиме прийняттю
адвокатом інших доручень або суттєво
ускладнить їх виконання в звичайному
часовому режимі;

3) необхідність виїзду у відрядження;

4) важливість доручення для клієнта;

5) роль адвоката в досягненні
гіпотетичного результату, якого бажає
клієнт;

6) досягнення за результатами виконання
доручення позитивного результату,
якого бажає клієнт;

7) особливі або додаткові вимоги
клієнта стосовно строків виконання
доручення;

8) характер і тривалість професійних
відносин даного адвоката з клієнтом;

9) професійний досвід,
науково-теоретична підготовка,
репутація, значні професійні здібності
адвоката.

Жодний з факторів, вказаних у частині
третій цієї статті, не має
самодостатнього значення; вони
підлягають врахуванню в їх
взаємозв'язку стосовно до обставин
кожного конкретного випадку.

У визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
надавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Слід зауважити, що окрім присутності
адвоката у судовому засіданні, суду не
доведено надання правової допомоги
позивачу, оскільки послуги адвоката
перелічені у акті виконаних робіт від
21.01.2014 року (складання письмових
роз'яснень з правових питань,
консультація від 02.04.2013 року,
консультація від 13.05.2013 року,
консультація від 25.09. 2013 року, складання
претензії № 01/10 від 01.10.2013 року та
претензії № 03/12-13 від 03.12.2013 року) - були
надані ще до укладання Договору про
надання правової допомоги від 05.12.2013
року. Як зазначалося вище, у квитанції
до касового ордеру б/н від 05.12.2013 року
грошова сума у розмірі 4000,00 грн. була
сплачена саме на підставі Договору про
надання правової допомоги від 05.12.2013
року.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем в обгрунтування своїх вимог
було надано Додаток від 05.12.2013 року за №
1, але до якого саме договору та від
якого числа у Додатку № 1 не зазначено.
На підставі вказаного, суд не вважає
наданий Додаток № 1 від 05.12.2013 року
належним доказом у справі та не приймає
його до уваги.

Також суд звертає увагу, що позовна
заява від 05.12.2013 року, клопотання від
14.01.2014 року та від 21.01.2013 року, як і інші
документи підписані та завірені
позивачем, доказів складання їх саме
адвокатом не вбачається.

Водночас, суд вказує на той факт, у Акті
виконаних робіт від 21.01.2014 року
зазначена послуга адвоката, як
представництво інтересів фізичних і
юридичних осіб у судах під час
здійснення господарського
судочинства, а саме участь у якості
представника в судовому засіданні
22.01.2013 року, хоча на момент складання
Акту виконаних робіт від 21.01.2014 року ця
послуга ще виконана не була.

Зважаючи на відсутність в матеріалах
справи вартості економних
транспортних послуг, вартості оплати
відповідних послуг адвокатів, яка
склалася в країні або в регіоні;
відомостей органів статистики або
інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; а також враховуючи
здатність кожної юридичної особи бути
позивачем та відповідачем у суді
відповідно до частини другої статті 80
ЦК України, отримання позивачем
юридичних послуг, пов'язаних з
представленням інтересів останнього,
не є обов'язковими витратами, які особа
має зробити для відновлення свого
порушеного права, а вибір конкретного
адвоката, який представлятиме його
інтереси є його особистим правом;
беручи до уваги ціну позову, тривалість
розгляду і складність справи,
враховуючи те, що розгляд справи
неодноразово відкладався у зв'язку із
несвоєчасним наданням позивачем
витребуваних доказів по справі, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги про стягнення з відповідача
витрат на оплату послуг адвоката у
розмірі 4000,00 грн. є не співрозмірними та
завищеними, а тому задоволенню не
підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 509, 526, ч.1 ст.530, 610, 625, 627, 901, 909 ЦК
України, ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, ст.ст.82-85 ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Богодухівський
молзавод" (62103, Харківська область,
Богодухівський район, м. Богодухів,
пров. Харківський № 6, р/р 2525 в ГРУ
ПАТ КБ "Приват банк", м. Харків, МФО 351533,
) на користь Фізичної
особи-підприємства ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
РНФОПЄДР: НОМЕР_2) - 34125,00 грн.
заборгованості, 1322,71 грн. 3% річних, 1720,50
грн. судових витрат.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Повне рішення складено 25.01.2014 р.

Суддя Суслова В.В.

справа № 922/5039/13