ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2014 Справа
№901/3835/13

За позовом Управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим, м. Сімферополь до відповідача
Орендного підприємства
Сімферопольської
виробничо-комерційної фірми «Фотон», м.
Сімферополь про стягнення 6 111,34 грн
Суддя Янюк О.С. Представники: від
позивача - не з'явився; від відповідача
- не з'явився СУТЬ СПОРУ: 19.11.2013
Управління Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим (далі -
позивач, УПФУ) звернулось до
господарського суду Автономної
Республіки Крим (далі - суд) із позовною
заявою про стягнення з Орендного
підприємства Сімферопольської
виробничо-комерційної фірми «Фотон»
(далі - відповідач, ОП СВКФ «Фотон»)
грошових коштів у розмірі 6 111,34 грн.
Разом з тим, позивач просить покласти
на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує ст. 101
Закону України «Про пенсійне
забезпечення», ст.50 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та вказує на внесення
відповідачем недостовірних даних для
призначення пенсії за віком у довідку
про заробітну плату громадянина ОСОБА_2
від 01.08.2006 №76, внаслідок чого виникла
переплата пенсії у розмірі 6 111,34 грн.

Ухвалою суду від 21.11.2013 порушено
провадження у справі та у порядку ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) зобов'язано
сторін надати суду документи,
необхідні для вирішення спору.

На підставі ст. 69 ГПК України строк
вирішення спору продовжено на
п'ятнадцять календарних днів, до 03.02.2014.

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд
справи неодноразово відкладався.
Черговий розгляд справи призначений на
03.02.2014.

Позивач у судове засідання явку свого
представника не забезпечив, про час та
місце слухання справи проінформований
належним чином та своєчасно (а.с.33,66),
проте, до початку судового засідання
останній надіслав суду клопотання про
розгляд справи за його відсутності
(а.с.66), яке суд визнав за можливе
задовольнити.

Відповідач у судове засідання явку
свого повноважного представника також
не забезпечив, про причини неявки суд
не повідомив. Так, особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання вимог ч.
1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України. У разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Доказом такого повідомлення в разі
неповернення ухвали підприємством
зв'язку може бути й долучений до
матеріалів справи та засвідчений самим
судом витяг з офіційного сайту
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» щодо
відстеження пересилання поштових
відправлень, який містить інформацію
про отримання адресатом відповідного
поштового відправлення, або засвідчена
копія реєстру поштових відправлень
суду (п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»). За таких обставин,
суд вважає відповідача належним чином
повідомленим про час і місце розгляду
справи (а.с. 34-37,67).

До того ж, явка представника
відповідача обов'язковою судом не
визнавалась, а тому, ураховуючи, що явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням зазначеного, суд вважає
за можливе розглядати справу без
участі представників сторін за
наявними у справі матеріалами.

Водночас, 06.12.2013 на адресу суду від
відповідача надійшли заперечення на
позов, в яких останній проти позову
заперечує та зазначає, зокрема, що ОП
СВКФ «Фотон» знаходиться у
ліквідаційній процедурі банкрутства.
Вказує, що на підставі ст. 23 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» строк всіх
зобов'язань банкрута вважається таким,
що настав, нові зобов'язання не
виникають, а тому будь-які вимоги до
боржника можуть пред'являтися лише у
процедурі банкрутства (а.с.48).

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому
засіданні проголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, судом
встановлені наступні обставини.

15.04.2013 головним спеціалістом відділу з
призначення пенсі УПФУ Шрамко М.А.
проведено перевірку ОП СВКФ «Фотон» на
предмет достовірності відомостей про
заробітну плату ОСОБА_2 за період з
01.01.1990 по 31.12.1994, за результатами якої
складений акт від 15.04.2013 № 202 (далі - Акт,
а.с.9-10). В Акті встановлено про
розбіжності даних, зазначених у
довідці про заробітну плату від 01.08.2006
№ 76 (далі - Довідка, а.с.8) за квітень,
грудень 1990 року, січень, березень,
травень-грудень 1991 року,
січень-квітень, червень-липень,
вересень-грудень 1992 року,
січень-березень, травень-червень,
вересень-жовтень 1993 року,
серпень-жовтень 1994 року, сумам
заробітної плати за особовими
рахунками ОСОБА_2 (а.с.15-17). Додатково
витребувана довідка про заробітну
плату ОСОБА_2 за період з 01.01.1990 по 31.12.1994
з урахуванням даних, встановлених в
ході перевірки.

Акт підписаний ліквідатором ОП СВКФ
«Фотон» Мєтєлєвою С.Ф. та головним
бухгалтером відповідача Додулаєвою
Г.Ф. (а.с.10), які засвідчили, що первинні
документи, використані для проведення
перевірки, є достовірними, наданими у
повному обсязі, додаткових (інших)
документів, які свідчать про заробітну
плату ОСОБА_2 за період, який
перевіряється, немає.

Ліквідатор ОП СВКФ «Фотон» Мєтєлєва
С.Ф. з висновками Акту не погодилась,
посилаючись на те, що у період видачі
довідки № 76 від 01.08.2006 повноваження
ліквідатора ОП СВКФ «Фотон» виконував
інший арбітражний керуючий.

Відповідачем видано нову довідку про
заробітну плату ОСОБА_2 за період з
січня 1991 року по грудень 1994 року, а саме
довідку №327 від 22.03.2013.(а.с.13).

УПФУ розрахунок пенсії ОСОБА_2 був
приведений у відповідність діючому
законодавству та складено протокол від
02.07.2013 (а.с.14), згідно якого переплата
пенсії ОСОБА_2 складає 6 111,34 грн.
Зазначена сума також підтверджується
розрахунком заборгованості, наданим
позивачем (а.с.61)

Таким чином, внесення відповідачем
недостовірних даних для призначення
пенсії ОСОБА_2 і, як наслідок,
заподіяння шкоди у відповідності до
ст. 101 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» у
розмірі 6111,34 грн, стали підставою для
звернення позивача до суду із
відповідним позовом.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, суд вважає позовні
вимоги такими, що підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України, у редакції, що діяла
на час виявлення правопорушення)
встановлює, що підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків є завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.101 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» (у редакції, що
діяла на час виявлення правопорушення),
органи, що призначають пенсії, мають
право вимагати відповідні документи
від підприємств, організацій і окремих
осіб, а також в необхідних випадках
перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Підприємства та організації несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну громадянам або державі
внаслідок несвоєчасного оформлення
або подання пенсійних документів, а
також за видачу недостовірних
документів і відшкодовують її.

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон, у редакції,
що діяла на час виявлення
правопорушення) суми пенсій, виплачені
надміру внаслідок зловживань з боку
пенсіонера або подання
страхувальником недостовірних даних,
можуть бути повернуті пенсіонером
добровільно або стягуються на підставі
рішень територіальних органів
Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 17 Закону встановлено, що
довідки про заробітну плату видаються
підприємством, установою чи
організацією, де працювала особа, яка
звертається за пенсією.

Статтею 1172 ЦК України передбачено, що
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ними своїх трудових
(службових) обов'язків.

Відшкодування шкоди є одним із видів
цивільно-правової відповідальності,
для настання якої законодавець
передбачив одночасну наявність
чотирьох елементів (складу
правопорушення):протиправної
поведінки - дії чи бездіяльності особи;
шкідливого результату - збитків;
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та збитками;вини особи, яка
заподіяла шкоду.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Дослідивши позовну заяву, наявні
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що протиправність поведінки
відповідача полягає у нарахуванні
пенсії за віком громадянину ОСОБА_2
всупереч вимогам чинного
законодавства, в результаті чого
державі заподіяно матеріальну шкоду у
розмірі 6 111,34 грн (збитки). Водночас,
зазначені обставини знаходяться у
прямому причинному зв'язку. Доказів,
які б підтверджували факт відсутності
вини відповідача, останнім суду надано
не було.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що з боку відповідача наявний
склад порушення норм пенсійного
законодавства, внаслідок чого завдано
шкоду державі, від імені якої
виступають органи Пенсійного фонду
України. При цьому, оскільки
відповідачем не надано доказів сплати
матеріальної шкоди, спричиненої
внаслідок видачі недостовірних
документів, суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими, підтвердженими
матеріалами справи та такими, що
підлягають задоволенню.

Щодо твердження відповідача, що справа
не може розглядатись у позовному
провадження суд зазначає наступне.

Ухвалою суду від 18.12.1998 відносно ОП СВКФ
«Фотон» порушено справу про
банкрутство (справа №5002-17/2024.1-2006, а.с.30).
Крім того, постановою суду від 18.04.2000
відповідача визнано банкрутом та
відносно останнього судом відкрито
ліквідаційну процедуру (а.с.31).

Відповідно до ст.4-1 ГПК України (у
редакції, що діяла на час виявлення
правопорушення) господарські суди
розглядають справи про банкрутство у
порядку провадження, передбаченому цим
Кодексом, з урахуванням особливостей,
встановлених Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

На підставі абз.3 п 1-1 прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
у редакції від 11.08.2013 провадження
банкрутства здійснюється на підставі
редакції цього закону від 14.05.1992.

Проте, згідно із ч. 4 ст. 10 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(у редакції від 11.08.2013) суд, у
провадженні якого перебуває справа про
банкрутство, вирішує усі майнові спори
з вимогами до боржника, у тому числі
спори про визнання недійсними
будь-яких правочинів (договорів),
укладених боржником; стягнення
заробітної плати; поновлення на роботі
посадових та службових осіб боржника,
за винятком спорів, пов'язаних із
визначенням та сплатою (стягненням)
грошових зобов'язань (податкового
боргу), визначених відповідно до
Податкового кодексу України, а також
справ у спорах про визнання недійсними
правочинів (договорів), якщо з
відповідним позовом звертається на
виконання своїх повноважень
контролюючий орган, визначений
Податковим кодексом України. Також
відносить до підвідомчості
господарських судів справи зі спорів,
пов'язаних з майновими вимогами до
боржника, до яких, крім названих у
зазначеній статті Закону, слід
відносити також й інші спори з
майновими вимогами до боржника, як-от:
спори про визнання права власності,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, спори, пов'язані
з майновими вимогами учасників
(акціонерів) до боржника. Дана норма
кореспондується з положеннями п. 7 ч. 1
ст. 12 ГПК України.

Так, п. 7 ст. 12 ГПК України встановлено,
що господарським судам підвідомчі:
справи у спорах з майновими вимогами до
боржника, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, у тому числі
справи у спорах про визнання
недійсними будь-яких правочинів
(договорів), укладених боржником;
стягнення заробітної плати; поновлення
на роботі посадових та службових осіб
боржника, за винятком спорів,
пов'язаних із визначенням та сплатою
(стягненням) грошових зобов'язань
(податкового боргу), визначених
відповідно до Податкового кодексу
України, а також справ у спорах про
визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України.

Отже, справи у відповідних спорах
відносяться до виключної підсудності
того господарського суду, у
провадженні якого перебуває справа про
банкрутство, та розглядаються, як і
справи у спорах боржника з кредиторами,
які мають поточні вимоги до боржника, у
позовному провадженні. Аналогічна
правова позиція міститься у постанові
Вищого господарського суду України від
29.01.2014 у справі №922/3647/13.

Відтак, підсумовуючи вищевикладене,
суд дійшов висновку, що зазначений спір
розглядається у позовному
провадженні, а тому твердження
відповідача є спростованим
вищевказаними приписами.

Щодо розподілу судових витрат суд
зазначає наступне.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №
3674-VI Пенсійний фонд України та його
органи звільняються від сплати
судового збору.

На підставі ч. 3 ст. 49 ГПК України
судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

Ураховуючи зазначене, суд покладає на
Орендне підприємство Сімферопольської
виробничо-комерційної фірми «Фотон»
сплату судового збору до Державного
бюджету України у розмірі 1720,50 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 49, 82-85, 115-116 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити
задовольнити.

2. Стягнути з Орендного
підприємства Сімферопольської
виробничо-комерційної фірми «Фотон» на
користь Управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим грошові кошти у розмірі 6 111,34 грн
(шість тисяч сто одинадцять гривень
тридцять чотири копійки).

3. Стягнути з Орендного
підприємства Сімферопольської
виробничо-комерційної фірми «Фотон» у
дохід Державного бюджету України 1 720,50
грн (одна тисяча сто сорок сім гривень.)

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складене 10.02.2014.

Суддя
О.С. Янюк