донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

04.02.2014р. справа №905/5856/13

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівЛомовцевої Н.В.
Принцевської Н.М., Скакуна О.А.при
секретарі судового засідання
Прилуцьких М.І.за участю представників:
від позивача: Соколов Ю.К. довіреність
№5 від 11.09.2013р., Крохмаль А.Г. -
директор;від відповідача:Максимчук С.П.
довіреність №б/н від 25.03.2013р.від
третьої особи:Воробцов Р.С. довіреність
№2432 від 03.10.2012р.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргуТовариства з
обмеженою відповідальністю «Акумбат»,
м.Запоріжжя на рішення господарського
суду Донецької області від23.12.2013р.по
справі№905/5856/13 (головуючий суддя:
Риженко Т.М.; судді: Нестеренко Ю.С.,
Бокова Ю.В.)за позовом:Товариства з
обмеженою відповідальністю «Акумбат»,
м.Запоріжжядо відповідача:Товариства з
обмеженою відповідальністю «Шахта
«Південнодонбаська №1», м. Вугледар
Донецької областіза участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні
відповідача:Державного підприємства
«Шахтоуправління «Південнодонбаське
№1», м. Вугледар Донецької
областіпровизнання недійсним договору
поставки №86/12-С від 28.11.2012р.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Акумбат»,
м.Запоріжжя звернулось до
господарського суду Донецької області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Шахта
«Південнодонбаська №1», м. Вугледар
Донецької області про визнання
недійсним договору поставки №86/12-С від
28.11.2012р.

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 10.09.2013р. було задоволено
заяву позивача про зміну підстав
позову, в якій останній просить визнати
недійсним договір поставки №86/12-С від
28.11.2012р. за ознаками вчинення під
впливом обману та як таким, що
укладений з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави.

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 09.10.2013р. було залучено до
участі у справі в якості третьої особи
без самостійних вимог на предмет спору
на стороні відповідача - Державне
підприємство «Шахтоуправління
«Південнодонбаське №1», м.Вугледар
Донецької області.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 23.12.2013р. у справі
№905/5856/13 у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим
судовим рішенням, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач зазначає, що судом першої
інстанції зроблені висновки, які не
відповідають обставинам справи, і які
призвели до неправильного
застосування норм матеріального та
процесуального права. Вважає, що суд
неправомірно залишив клопотання
позивача про призначення
почеркознавчої експертизи без
задоволення, оскільки воно було
заявлене саме на встановлення
противоправних дій відповідача.
Господарський суд Донецької області не
дослідив належним чином надані
відповідачем письмові докази, та не
витребувавши необхідні документи
бухгалтерського обліку ухвалив
рішення за умов неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи.

Представники позивача у судове
засідання прибули. Підтримали доводи
апеляційної скарги. Заявили клопотання
про призначення судової
почеркознавчої експертизи щодо
належності підпису представнику
відповідача на рахунках на оплату,
податкових та видаткових накладних.

Представник відповідача у судове
засідання прибув. Підтримав доводи,
викладені у запереченні на апеляційну
скаргу. Проти задоволення клопотання
позивача заперечував, вважав його
безпідставним та таким, що не має
відношення до предмету позову.

Представник третьої особи у судове
засідання прибув. Надав відзив,
заперечував проти доводів апеляційної
скарги. Просив залишити без
задоволення клопотання позивача,
оскільки вважає його безпідставним та
таким, що не має відношення до предмету
позову.

Клопотання про призначення судової
почеркознавчої експертизи судовою
колегією не задоволено, оскільки
позивач просить з'ясувати питання щодо
належності підпису на рахунках на
оплату, податкових та видаткових
накладних, тобто на документах, які
стосуються фактичного виконання
договору, тоді як предметом позову є
визнання договору недійсним.

Судове засідання апеляційної
інстанції здійснювалось за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
у порядку розгляду апеляційної скарги
встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України.

Колегія суддів Донецького
апеляційного господарського суду
відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України, на
підставі встановлених фактичних
обставин, переглядає матеріали
господарської справи та викладені в
скарзі доводи щодо застосування судом
при розгляді норм матеріального та
процесуального права, що мають
значення для справи. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської
справи, апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення повноважних представників
сторін, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, судова колегія апеляційної
інстанції встановила.

З матеріалів справи вбачається, що 28
листопада 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Шахта
"Південнодонбаська №1" (Покупець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Акумбат"
(Постачальник) було укладено договір
поставки №86/12-С, відповідно п.1.1 якого
на умовах даного договору,
Постачальник зобов'язується
передавати у власність Покупця
продукцію виробничо-технічного
призначення (далі - Продукція), а
Покупець зобов'язується приймати
Продукцію та оплачувати.

Згідно п.1.2 договору асортимент,
кількість, строки поставки, якісні
характеристики, ціна Продукції
узгоджуються Сторонами у
Специфікаціях до даного Договору, які є
невід'ємними частинами Договору.

У розділі 3 договору Сторони дійшли
згоди щодо строків та умов поставки:

- поставка продукції здійснюється
партіями у асортименті, кількості, за
цінами, з якісними характеристиками та
у строки, узгоджені Сторонами у
Специфікаціях до даного Договору (п.3.1
Договору);

- на доказ поставки Постачальник
зобов'язується надати Покупцю наступні
товаросупроводжувальні документи:
рахунок-фактуру, податкову накладну,
відповідні товаросупроводжувальні
накладні, сертифікат якості та
технічний паспорт, сертифікат
відповідності (у випадку, якщо
продукція підлягає обов'язковій
сертифікації).

Порядок розрахунків та ціни, Сторони
виклали у розділі 4 договору.

Даний договір вступає в дію з моменту
його підписання обома Сторонами.
Сторони прийшли згоди, що у випадку
належного виконання обома Сторонами
своїх зобов'язань, строк дії договору
встановлюється до 31 грудня 2013 року
включно. У випадку не виконання
(неналежного виконання) своїх
зобов'язань за договором, строк дії
договору продовжується до повного
виконання сторонами усіх прийнятих на
себе зобов'язань. Дострокове
розірвання даного Договору
допускається за згодою обох Сторін.
Договір вважається розірваним після
завершення усіх розрахунків між
сторонами (п.8.1 Договору).

Договір підписано уповноваженими
представниками сторін з прикладанням
печаток підприємств, без складання
протоколу розбіжностей до договору.

Між Сторонами підписано специфікації
№1, №2 до договору де визначено
асортимент, кількість, ціну, загальну
вартість, умови поставки, строк
поставки та умови оплати.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний договір є договором поставки,
що підпадає під правове регулювання
норм статей 264-271 Господарського
кодексу України та істотними умовами
договору поставки, зокрема, є предмет,
ціна, строк дії договору, умови
поставки, термін її здійснення, якісні
показники та кількість товару, що
постачається.

Позивач звертаючись з позовом до
господарського суду просив визнати
недійсним вищезазначений договір, у
зв'язку з тим, що укладаючи договір
поставки ТОВ "Шахта "Південнодонбаська
№1" мало за намір не придбання
продукції, а використання даного
договору для зменшення своїх
податкових зобов'язань та отримання
податкового кредиту, тобто вчинило
правочин без наміру створення правових
наслідків, які обумовлені даним
правочином, в результаті чого договір
поставки №86/12-1 від 28.11.2012р. був
укладений під впливом обману та його
було вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Рішенням місцевого господарського у
задоволенні позову відмовлено. Рішення
обґрунтоване тим, що приведені
позивачем підстави є юридично
неспроможними та позивачем не доведено
належними та допустими доказами фактів
суперечливості мети укладення
договору інтересам держави та те, що
договір вчинений під впливом обману.

Судова колегія погоджується з такими
висновками господарського суду з
огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 215
Цивільного Кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, зокрема:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
зазначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Колегія суддів погоджується с судом
першої інстанції, що приведені
позивачем підстави для визнання
недійсним договору поставки є юридично
неспроможними. Оскільки відповідно до
ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину, яким
у розумінні ч. 2 ст. 202 Кодексу є спірний
договір, є недодержання в момент його
вчинення вимог передбачених приписами
статті 203 цього Кодексу.

Позивач стверджує, що спірний договір є
недійсним, через введення його в оману
з боку відповідача. У зв'язку з чим слід
зауважити, що законодавство пов'язує
оману та помилку при вчиненні договору
із одними і тими ж істотними
обставинами.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, необхідно встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

За загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним. У такому
разі заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

У вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 ЦК України необхідно мати
на увазі, що відповідні вимоги можуть
бути задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі). (Постанова №11
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. "Про деякі питання
визнання правочинів недійсними").

З матеріалів справи вбачається, що
позивач вважає наявним обман з боку
Відповідача, з огляду на те, що
укладаючи договір поставки №86/12-С
останній діяв умисно і мав за мету не
отримання продукції
виробничо-технічного призначення, а
отримання документу, який можна було б
використати у податковій звітності та
уникнути податкових зобов'язань, тобто
на думку позивача, ТОВ Шахта
"Південнодонбаська №1" при укладанні
договору поставки №86/12-С від 28.11.2012р. з
своєї сторони навмисно ввело в оману
ТОВ "Акумбат", в результаті чого договір
поставки був укладений під впливом
обману.

В п. 20 Постанови Пленуму ВСУ „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" №9 від 06.11.2009р. визначено, що
наявність умислу є обов'язковою
ознакою обману за змістом ст. 230
Цивільного кодексу України.

Встановлення в діях посадових осіб
підприємств ознак кримінальних діянь у
вигляді умислу, змови, шахрайства,
обману, насильства, погрози, зловмисної
домовленості не відносяться до
компетенції судів господарської
юрисдикції, а повинно бути встановлено
вироком суду при розгляді кримінальної
справи.

Товариством з обмеженою
відповідальністю «Акумбат»,
м.Запоріжжя не було надано суду
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували, що відповідач навмисно
ввів в оману позивача, в результаті
чого договір поставки був укладений
під впливом обману, не надано вироку
суду при розгляді кримінальної справи,
яким в діях відповідача було б
встановлено ознак кримінальних діянь.

Крім того, скаржник вважає, що договір
має бути визнано недійсним з підстав
вчинення його з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Судова колегія не може погодитися з
такими доводами апелянта з огляду на
наступне.

У Постанові №11 Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів недійсними" зазначено, що
необхідною умовою для визнання
господарського договору недійсним як
такого, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства
(частина перша статті 207 ГК України), є
наявність наміру хоча б у однієї з
сторін щодо настання відповідних
наслідків.

До господарських договорів, що
підпадають під ознаки відповідної
норми, слід відносити ті, що посягають
на суспільні, економічні та соціальні
основи держави і суспільства і
спрямовані, зокрема, на використання
всупереч закону державної або
комунальної власності; незаконне
заволодіння, користування
розпорядження (в тому числі відчуження)
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(статті 14, 15 Конституції України);
відчуження викраденого майна;
виробництво і відчуження певних
об'єктів, вилучених або обмежених у
цивільному обігу (відповідні види
зброї, боєприпасів, наркотичних
засобів, іншої продукції, що має
властивості, небезпечні для життя та
здоров'я громадян, тощо); виготовлення і
поширення літератури та іншої
продукції, що пропагує війну,
національну, расову чи релігійну
ворожнечу; приховування від
оподаткування доходів, інше ухилення
від сплати податків; виготовлення чи
збут підробних документів і цінних
паперів; незаконне вивезення за кордон
валютних коштів, матеріальних чи
культурних цінностей; використання
власного майна на шкоду інтересам
суспільства, правам, свободі і гідності
громадян.

Наявність такого наміру у сторін
(сторони) означає, що вони (вона),
виходячи з обставин справи,
усвідомлювали або повинні були
усвідомлювати протиправність
укладуваного договору і суперечність
його мети інтересам держави і
суспільства та прагнули або свідомо
допускали настання протиправних
наслідків. Намір юридичної особи
визначається як намір тієї посадової
або іншої фізичної особи, яка підписала
договір, маючи на це належні
повноваження. За відсутності останніх
наявність наміру у юридичної особи не
може вважатися встановленою.

У силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презумується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Проте позивачем не було надано суду
жодних доказів суперечливості мети
укладення договору інтересам держави.

Крім того, рішенням господарського
суду Запорізької області від 10.09.2013р. по
справі №908/2506/13, яке залишене без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 18.12.2013р.,
встановлено, що ТОВ «Шахта
«Південнодонбаське №1» придбало у ТОВ
«Акумбат» майно згідно договору
поставки №86/12-С від 28.11.2012р., а потім
продало його ДП «Шахтоуправління
«Південнодонбаське №1».

У зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів погоджується з висновками
господарського суду стосовно того, що
позивачем не доведено суду належними
та допустимими доказами, в тому числі
вироком суду загальної юрисдикції,
фактів суперечливості мети укладення
договору інтересам держави та такого,
що вчинений під впливом обману.

Враховуючи, що позивач не довів
обґрунтованість своїх позовних вимог,
колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
з'ясовано обставини справи, винесено
рішення у відповідності до норм
матеріального і процесуального права,
тому апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення господарського
суду Донецької області від 23.12.2013р. у
справі №905/5856/13 підлягає залишенню без
змін.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків викладених у
рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги
покладаються на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Акумбат»,
м.Запоріжжя на рішення господарського
суду Донецької області від 23.12.2013р. у
справі №905/5856/13 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Донецької
області від 23.12.2013р. у справі №905/5856/13 -
залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

Головуючий
Н.В. Ломовцева

Судді:
Н.М. Принцевська

О.А.Скакун

Надруковано 6 прим.:

1прим.-позивачу;

1прим.-відповідачу;

1прим.-третій особі;

1прим.-у справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСДО