ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р.
Справа № 914/2614/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді
Матущака О.І.

суддів
Дубник О.П.

Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу
заступника прокурора Центрального
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері

на рішення
господарського суду Львівської
області від 30.10.2013р.

у справі № 914/2614/13

за позовом
заступника прокурора Центрального
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції у
спірних правовідносинах:

1. Міністерства оборони України
м.Київ

2. Концерну "Військторгсервіс"
м.Київ

до відповідача
приватного підприємства "Кардинал"
с.Рясне - Руське Яворівського району
Львівської області

за участю третіх осіб, які не заявляють
1. Регіонального відділення Фонду
державного самостійних вимог на
предмет спору майна України по
Львівській області м.Львів

на стороні відповідача

2. Фонду державного майна України
м.Київ

про
визнання недійсним договору та
повернення до державної власності
нежитлових приміщень

за участю представників сторін від:

прокуратури: Майорчак В.М. -
посвідчення №011982 від 30.10.2012 р.;

позивача 1: не з'явився;

позивача 2: не з'явився;

відповідача: Михайлевський
О.Р. - за довіреністю від 14.01.2014 р.;

третіх осіб: Жуган І.О. - за
довіреністю № 18-11-07837 від 29.12.2012 р.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 30.10.2013 р. у даній
справі (головуючий суддя Щигельська
О.І., судді Мороз Н.В. та Зарицька О.Р.)
відмовлено в задоволенні позову
повністю.

Оскаржуване рішення мотивоване тим, що
що спірний договір купівлі-продажу
нерухомого майна підписаний
уповноваженими представниками сторін
за наявності відповідного дозволу
Міністерства оборони України. При
цьому, факт відкликання 12.02.2005 р.
Міністром оборони України довіреності
від 04.10.2004 р. №220/2071, виданої Пукіру П.Н.,
за якою останній мав право від імені
Міністерства оборони України надавати
підприємствам військової торгівлі
висновки (дозволи) на відчуження майна,
не має наслідком недійсність дозволу
від 12.11.2004 р. №140/6/1466/31 на відчуження
майна за спірним договором, оскільки
такий наданий в межах дії довіреності.
Стосовно заяви відповідача про
застосування позовної давності, суд, у
зв'язку із необґрунтованістю позовних
вимог, відмовив в позові по суті, а не
внаслідок пропуску строку позовної
давності.

Крім цього, як додаткову обставину
необгрунтованності позовних вимог та
правомірності оскаржуваного договору,
місцевий суд зазначив, що відповідно до
ст.241 ЦК України, правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі
наступного схвалення правочину цією
особою. Правочин вважається схваленим
зокрема у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.

Оскільки Міністерством оборони
України, як органом управління майном,
прийнято виконання правочину ПП
"Кардинал" у вигляді грошової оплати по
договору купівлі-продажі нерухомого
майна, тому у даному разі має місце
схвалення такого правочину.

Не погоджуючись з даним рішенням
скаржник, - заступник прокурора
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
подав до Львівського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати згадане
рішення, посилаючись, зокрема, на те, що
воно є незаконне, винесене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, в порушення статті 43 ГПК України
господарський суд не вжив заходів,
спрямованих на всебічне, повне і
об"єктивне встановлення усіх обставин
справи, оскільки на час укладення
спірного договору, дозвіл начальника
головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України Пукіра
П.Н. № 140/6/1466/31 від 12.11.2004 р. не відповідав
вимогам п.п. 6 та 50 постанови Кабінету
Міністрів України № 803 від 06.06.2007р., а
відтак у концерну "Військторгсервіс" не
було достатніх повноважень на
укладення даного договору. Крім того,
як зазначає скаржник, прокурор
відповідно до наданих Кнституцією
України та Законом України "Про
прокуратуру" повноважень, звернувся до
господарського суду за захистом
інтересів держави, що були порушені
посадовими особами концерну
"Військторгсервіс", які зловживаючи
службовими повноваженнями здійснили
відчуження державного майна, що в свою
чергу суперечить і нормам цивільного
законодавства і порушує інтереси
держави та стало підставою для
внесення прокуратурою Центрального
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
21.03.2013 р. за результатами проведеної
перевірки до Єдиного реєстру досудових
розслідувань відомостей про вчинення
кримінального правопорушення. Також
скаржник зазначив, що відчуження майна
за спірним договором відбулось без
належної згоди Міністерства оборони
України та Фонду державного майна
України. Дозвіл на відчуження
нерухомого майна вважає таким, що
втратив чинність, оскільки
довіреність, на підставі якої Пукір П.Н.
надавав цей дозвіл, була відкликана
Міністром оборони України. Наводить
скаржник і інші доводи, що є на його
думку підставою для скасування
оскаржуваного рішення.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу в цілому послався на тіж
підстави, обставини та норми чинного
законодавства, якими обгрунтоване
оскаржувне судове рішення і просить
апеляційний суд апеляційну скаргу
залишити без задоволення а окаржуване
рішення - без змін.

Треті особи відзиви на апеляційні
скарги не подали.

Прокурор та представники сторін
підтримали в судовому засіданні доводи
та заперечення, викладені у
апеляційній скарзі та відзиві на таку.
Крім цього звернули увагу апеляційного
суду на різну практику Вищого
господарського суду України у схожих
справах при практично аналогічних,
господарсько-правових відносинах.

Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши наявні матеріали,
проаналізувавши застосування норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з огляду на
наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та перевірено апеляційним
господарським судом, між концерном
"Військторгсервіс" (позивач-2 по справі,
продавець за договором) та ПП "Кардинал"
(відповідач по справі, покупець за
договором) 10.11.2008 р. укладено договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованим в
реєстрі за №3219, за яким продавець
передав, а покупець прийняв у власність
нежитлові будівлі, загальною площею
2581,3 кв.м., що знаходяться у м.Львові,
вул.Шевченка, буд. б/н, а саме: З-1 -
будівля свинарика, площею 1969 кв.м.; Б-1 -
будівля свинарника маточника, площею
498,5 кв.м.; В-1 - будівля контори, загальною
площею 63,4 кв.м.; Д-1 - будівля
трансформаторної підстанції, площею 23,2
кв.м.; Г-1 - будівля вагової, площею 27,2
кв.м. (Т.1, а.с. 46-47).

У відповідності до п. 2.1 договору, ціна
нерухомості становила 619 450,00 грн. в тому
числі ПДВ, на підставі протоколу №1082-н
про хід публічних торгів від 12.09.2008 р.

Продавцем за вказаним договором
купівлі-продажу нежитлових приміщень
був концерн "Військторгсервіс" в особі
начальника філії "Управління Західного
оперативного командування" концерну
"Військторгсервіс" Свідерського Г.М.,
який діяв на підставі довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 12.09.2007 р. за реєстровим №
4165.

Згідно такої довіреності, яка надана
Концерном "Військторгсервіс" в особі
його генерального директора - Пукіра
П.Н., який діяв на підставі статуту
концерну, уповноважив начальника
філії "Управління торгівлі Західного
оперативного командування концерну
"Військторгсервіс" Свідерського Г.М.
укладати від імені концерну
"Військторгсервіс" будь-які договори
(господарські, цивільно-правові) щодо
відчуження належного концерну
будь-якого нерухомого майна (в тому
числі будівлі, приміщення, споруди), а
також договори оренди (в тому числі
цілісних майнових комплексів) з
дозволу органу управління майном
концерну - Міністерства оборони
України.

Вважаючи, що договір був укладений
продавцем без достатнього обсягу
цивільної дієздатності, прокурор
звернувся з позовом про визнання його
недійсним та повернення майна яке є
його предметом до державної власності.

Відповідно до ст. 655, 658 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Право продажу товару,
крім випадків примусового продажу та
інших випадків, встановлених законом,
належить власникові товару.

Частиною 5 ст. 656 ЦК України встановлено,
що особливості договору
купівлі-продажу окремих видів майна
можуть встановлюватися законом.

Частинами 2, 3 ст. 326 ЦК України
встановлено, що від імені та в
інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами.

Приписами ст. 74, 136 ГК України визначено,
що майно державного комерційного
підприємства закріплюється за ним на
праві господарського відання. Право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Відповідно до ст.ст. 3, 4, 5 Закону України
"Про управління об'єктами державної
власності", Кабінет Міністрів України є
суб'єктом управління, що визначає
об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.
Управління об'єктами державної
власності здійснюють, крім цього,
міністерства та інші органи виконавчої
влади. Об'єктами управління державної
власності є, з поміж іншого, майно, яке
передане державним господарським
об'єднанням. Здійснюючи управління
об'єктами державної власності, Кабінет
Міністрів України, зокрема, визначає
порядок відчуження об'єктів державної
власності.

Відповідно до п. 6 Порядку відчуження
об'єктів державної власності,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 06.06.2007р. №803,
відчуження майна здійснюється
безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу
відповідного суб'єкта управління
майном, який є представником власника і
виконує його функції у межах,
визначених законодавчими актами.
Рішення про надання згоди на
відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна.

Відповідно до чинних у період 1997-2011
років Положень про Міністерство
оборони України, що були затверджені
указом Президента України №888 від
21.08.1997 р. та постановою Кабінету
Міністрів України №1080 від 03.08.2006 р.,
визначено, що Міністерство оборони
України здійснює управління державним
майном, закріпленим за підприємствами,
установами і організаціями, які
належать до сфери управління
міністерства.

Пунктом 1.1 статуту концерну
"Військторгсервіс", затвердженого
наказом Міністерства оборони України
від 25.06.2005р. №358, визначено, що концерн є
державним господарським об'єднанням,
заснованим на державній власності та
належить до сфери управління
Міністерства оборони України.

Здійснюючи право господарського
відання, згідно п.п. 7.3, 7.5 статутуту,
концерн володіє, користується і
розпоряджається зазначеним майном з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою органу управління майном у
випадках, передбачених чинним
законодавством України. При цьому
відчуження основних фондів концерну
здійснюється ним лише за попередньою
згодою органу управління майном і, як
правило, на конкурентних засадах,
відповідно до чинного законодавства
України (Т.1, а.с. 22-43).

Як встановлено судом першої інстанції,
нерухоме майно, яке є предметом
оспорюваного договору, на момент його
укладення було власністю держави в
особі Міністерства оборони України та
знаходилось на праві господарського
відання концерну "Військторгсервіс".
Отже, зважаючи на це, відчуження такого
майна повинно здійснюватись з
урахуванням особливостей його
правового режиму, встановлених чинним
законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи та
зазначено вище, довіреністю від 04.10.2004
р. № 220/2071 (зі строком дії до 01.10.2007 р.)
Міністерство оборони України
уповноважило начальника головного
управління торгівлі тилу Міноборони
Пукіра П.Н здійснювати представництво
майнових та інших немайнових інтересів
довірителя, в тому числі, надавати
підприємствам (установам) військової
торгівлі від імені Міністерства
оборони України висновки (дозволи) на
відчуження майна, що закріплене за ними
на праві господарського відання (Т.1,
а.с. 155).

В межах наданих йому повноважень,
начальник головного управління
торгівлі тилу Міноборони Пукір П.Н.
надав державному підприємству
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" дозвіл від
12.11.2004р. №140/6/1466/31 на відчуження
нерухомого майна, зокрема,
свиновідгодівельний комплекс
загальною площею 2 581,3 м.кв., за адресою:
м.Львів, вул. Шевченка, військове
містечко № 374 (Т.1,а.с. 51).

Наказом Міністра оборони України №47
від 31.01.2006 р. прийнято рішення про
реорганізацію головного управління
торгівлі тилу Міністерства оборони
України шляхом його приєднання до
державного господарського об'єднання
"Військторгсервіс" та визначено
останнє правонаступником всіх
майнових прав та обов'язків головного
управління.

Таким чином, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що в матеріалах
справи наявні докази надання
Міністерством оборони України, як
власником нерухомого майна, згоди
(дозволу) позивачу-2 на відчуження
нерухомого майна, на підставі якого і
був вчинений оспорюваний правочин -
договір купівлі-продажу від 10.11.2008 р.
При цьому, у дозволі, чи в будь-якому
іншому документі не було встановлено
будь-яких застережень щодо строку дії
чи реалізації вказаного дозволу. Не
містить таких і на дату надання згоди
(дозволу) чинне законодавство України.

Як слідує із матеріалів справи, окремим
дорученням Міністра оборони України
від 12.02.2005р. №1235/2 довіреність Пукіра
П.Н. була скасована. На виконання
окремого доручення, 17.02.2005 р. перший
примірник довіреності від 04.10.2004 р.
№220/2071 повернуто до адміністративного
департаменту Міністерства оборони
України (Т.1, а.с. 80).

На вказані обставини покликається
скаржник, вважаючи їх такими, що
тягнуть за собою недійсність дозволу
№140/6/1623/3 від 15.12.2004 р. та, відповідно,
відсутність згоди Міноборони України
на його відчуження. Крім того, такі ж
наслідки, на думку прокурора,
спричиняє та обставина, що дозвіл
видавався державному підприємству
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування", яке було
припинене.

Колегія суддів не може погодитись із
цими аргументами, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 239 ЦК України
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє. Особа, яка видала
довіреність і згодом скасувала її,
повинна негайно повідомити про це
представника, а також відомих їй третіх
осіб, для представництва перед якими
була видана довіреність. Права та
обов'язки щодо третіх осіб, що виникли
внаслідок вчинення правочину
представником до того, як він довідався
або міг довідатися про скасування
довіреності, зберігають чинність для
особи, яка видала довіреність, та її
правонаступників (ч.ч. 3, 4 ст. 249 ЦК
України).

Отже, припинення представництва за
довіреністю не має своїм наслідком
недійсності чи припинення виданих на
її виконання дозволів або вчинених на
її виконання правочинів тощо, якщо такі
були вчинені до повідомлення про
скасування довіреності. Таким чином,
начальник головного управління
торгівлі тилу Міністерства оборони
України Пукір П.Н., надаючи дозвіл
№140/6/1623/3 від 15.12.2004 р., діяв в межах
наданих йому повноважень на підставі
чинної на той час довіреності, виданої
Міністром оборони України.

Пунктом 5.2 статуту концерну
"Військторгсервіс" та п. 2 наказу
Міністра оборони України №47 від
31.01.2006р., відповідно до яких концерн є
правонаступником всіх прав та
обов'язків головного управління
торгівлі тилу Міністерства оборони
України, спростовуються доводи
скаржника про те, що у зв'язку з
реорганізацією головного управління,
вищезгадана довіреність втратила свою
чинність. Пунктами 3.5 та 4.4 статуту
передбачено, що концерн має право
укладати угоди, набувати майнові та
немайнові права та нести зобов'язання.
Керівництво та оперативне управління
поточною діяльністю концерну здійснює
генеральний директор, який
призначається на посаду органом
управління майном - Міністерством
оборони України. Генеральний директор
має право розпоряджатися майном
концерну та надавати доручення
(довіреності) на здійснення власних
повноважень іншим особам.

Відповідно до цих повноважень
генеральним директором концерну
Пукіром П.Н. було видано директору
філії "Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
Свідерському Г.М. нотаріально
посвідчену довіреність від 12.09.2007р. із
строком дії до 12.09.2010 р., на підставі
якої він підписав спірний договір.

Судом не приймаються до уваги
посилання прокурора на наявне
порушення п.6 Порядку відчуження
об'єктів державної власності,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 06.06.2007р. №803,
згідно якого рішення про надання згоди
на відчуження нерухомого майна
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом державного
майна України з наступних підстав.
Дозвіл на відчуження спірних приміщень
був наданий за три роки до затвердження
Кабінетом Міністрів України вказаного
порядку. Станом на момент видачі цього
дозволу, була чинною постанова
Кабінету Міністрів України №1919 від
28.12.2000р. "Про порядок відчуження та
реалізації військового майна Збройних
Сил", відповідно до п.6 якого, відчуження
військового майна здійснюється за
рішенням Кабінету Міністрів України із
затвердженням за пропозицією
Міноборони погодженого Мінекономіки
переліку такого майна.

Відповідно до ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Ніхто не може
відповідати за діяння, які на час їх
вчинення не визнавались законом як
правопорушення.

Слід зазначити, що Порядок відчуження
об'єктів державної власності,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 06.06.2007р. №803
визначає, що Фонд державного майна
України погоджує лише рішення про
надання згоди на відчудження
нерухомого майна, а не безпосередньо
рішення про відчуження майна. Відтак,
дозвіл був виданий коли рішення про
видачу дозволу приймалось без окремого
погодження Фонду державного майна
України. При цьому, як вже зазначалось
вище, в даному дозволі строк дії не
вказаний, а його чинність пов'язана із
вчиненням конкретної дії у вигляді
реалізації спірного приміщення.

Доводи прокурора у апеляційній скарзі
про ігнорування судом першої інстанції
дії п.п. 6 та 50 Порядку, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 06.06.2007 р. №803 у редакції, чинній на
дату укладання спірного правочину в
частині 12-місячної чинності рішення
про надання згоди субєкта управління
на відчуження майна та обовязковості
погодження продажу державного майна з
Фондом державного майна України,
спростовані доводами, викладеним
місцевим судом у оскаржуваному
рішенні. Зокрема, у рішенні
Конституційного суду України від 09.02.1999
р. у справі №1-7/99 (справа про зворотну
дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів) зазначено,
що положення частини першої статті 58
Конституції України про зворотну дію в
часі законів та інших
нормативно-правових актів у випадках,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи, стосується
фізичних осіб і не поширюється на
юридичних осіб. Але це не означає, що
цей конституційний принцип не може
поширюватись на закони та інші
нормативно-правові акти, які
пом'якшують або скасовують
відповідальність юридичних осіб.
Проте, надання зворотної дії в часі
таким нормативно-правовим актам може
бути передбачено шляхом прямої
вказівки про це в законі або іншому
нормативно-правовому акті.

Крім цього, Пленумом Вищого
господарського суду України у п.2.9
постанови №11 від 29.05.2013 р. роз'яснено, що
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину. У разі коли
після такого вчинення набрав чинності
акт законодавства, норми якого інакше
регулюють правовідносини, ніж ті, що
діяли в момент вчинення правочину, то
норми такого акта, якщо він не має
зворотної сили, застосовуються до прав
та обов'язків сторін, які виникли з
моменту набрання ним чинності.

Таким чином, зважаючи на те, що вказаним
Порядком, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 р.
№803 не передбачено зворотної дії в часі
закріплених у ньому правових норм, а
дозвіл на відчуження основних засобів
наданий у відповідності до чинного на
той час законодавства, яким
необхідності погодження рішення про
відчуження нерухомого майна Фондом
державного майна України не
встановлено, та вважався дійсним на
момент вчинення правочину, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку, що такий підзаконний
нормативний акт не підлягає
застосуванню до спірних правовідносин.

Крім цього, у відповідності до ст. 241 ЦК
України, правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі
наступного схвалення правочину цією
особою. Правочин вважається схваленим
зокрема у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.

Ціна нерухомості, реалізованої за
спірним договором, згідно п. 2.1,
становила 619 450,00 грн. в тому числі ПДВ.

Не оспорюється сторонами факт оплати
майна згідно спірного договору, що
також підтверджується актом
службового розслідування від 27.09.2009 р.,
проведеного відповідно до наказу
Міністра оборони України від 21.08.2009 р.
№418 та листом Міністерства оборони
України №220/3319 від 29.07.2009 р., тому
обґрунтованим є висновок суду першої
інстанції, що Міністерством оборони
України, як органом управління майном,
прийнято виконання правочину від ПП
"Кардинал", а саме оплату за договором
купівлі-продажу нерухомого майна, а
відтак має місце його схвалення.

Загальні підстави визнання недійсними
угод і настання відповідних наслідків
встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Отже, належних доказів наявності
передбачених законом підстав для
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 10.11.2008 р. суду
надано не було, а оспорюваний правочин
вчинено при наявності дозволу
Міністерства оборони України №140/6/1623/3
від 12.11.2004 р., що наданий начальником
головного управління торгівлі тилу
Міністерства оборони України
державному підприємству Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
(правонаступником якого є концерн
"Військторсервіс") на відчуження
військового майна, яке є предметом
спірного договору, належним чином
виданої довіреності від 12.09.2007р., якою
генеральний директор концерну
уповноважив начальника філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування «Концерну
«Військторгсервіс» здійснити продаж
майна.

Також, правомірним є висновок суду
першої інстанції, що в даному випадку,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
справі, є доведеним належними та
допустимими доказами по справі та мав
би бути підставою для відмови у позові
згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, якби було
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені.
Проте, зважаючи на те, що суд прийшов до
обґрунтованого висновку про
необґрунтованість позовних вимог,
вірно заяву про застосування строку
позовної давності відхилено з огляду
на вимоги ч.5 ст. 267 ЦК України та
відмовлено по суті спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія,
прийшла до висновку про
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, як такого, що прийнято
відповідно до обставин та матеріалів
справи з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Зважаючи на це, судові витрати по
апеляційній скарзі, в порядку ст.49 ГПК
України, належить покласти на
позивачів у рівних частинах.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1

1. Рішення господарського суду
господарського суду Львівської
області від 30.10.2013 р. у справі № 914/2614/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

2. Стягнути з Міністерства оборони
України (м.Київ, Повітрофлотський
проспект, буд.6, ) 3 384,00
грн. судового збору в доход Державного
бюджету України за перегляд справи в
апеляційному порядку.

3. Стягнути з Концерну
"Військторгсервіс" (м.Київ,
вул.Молодогвардійська, буд.28-А, ) 3 384,00грн. судового збору в
доход Державного бюджету України за
перегляд справи в апеляційному
порядку.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

5. Справу повернути до господарського
суду Львівської області.

Повний текст постанови складений 11.02.2014
р.

Головуючий суддя
Матущак О.І.

судді
Дубник О.П.

Скрипчук О.С.