ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року Справа № 13/370-10

Вищий господарський суд у складі
колегії суддів:головуючого
суддіПрокопанич Г.К.,суддівАлєєвої І.В.,
Євсікова О.О.,розглянувши касаційну
скаргу Головного управління юстиції у
Дніпропетровській областіна
постановуДніпропетровського
апеляційного господарського суду від
24.10.2013 р. (головуючий суддя Прокопенко
А.Є., судді Дмитренко А.К., Крутовських
В.І.)на ухвалуГосподарського суду
Дніпропетровської області від 05.07.2013 р.
(суддя Первушин Ю.Ю.)у справі№ 13/370-10
Господарського суду Дніпропетровської
областіза позовомФізичної особи -
підприємця ОСОБА_4доВиконавчого
комітету Новомосковської міської
ради,третя особаПублічне акціонерне
товариство "Банк "Кредит
Дніпро",простягнення 24.318, 00 грн.,за
участю представників
позивачаОСОБА_5,відповідачане
з'явились;від третьої особине
з'явились;скаржникане з'явились;

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 05.07.2013 р.
у справі № 13/370-10, залишеною без змін
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
24.10.2013 р., визнано незаконною постанову
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області про
повернення виконавчого документу
стягувачу від 20.12.2012 р., винесену в ході
виконання виконавчого документу -
наказу № 13/370-10 від 20.06.2011 р., виданого
Господарським судом Дніпропетровської
області. В іншій частині скаргу
залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаними судовими
рішеннями, Головне управління юстиції
у Дніпропетровській області
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить ухвалу місцевого суду та
постанову апеляційної інстанції
скасувати, а в задоволенні скарги
відмовити повністю.

Вимоги та доводи касаційної скарги
мотивовані тим, що судами попередніх
інстанцій було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також порушено норми ст.ст. 32,
47, 66 Закону України "Про виконавче
провадження", ч. 8 ст. 80 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
п. 2 ч. 1 ст. 47 ГК України.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 111-4 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги,
проте в судове засідання представники
відповідача, третьої особи та органу
державної виконавчої служби не
з'явились. Зважаючи на те, що явку
представників сторін не було визнано
обов'язковою, а також на достатність
матеріалів справи для прийняття
рішення, колегія суддів, беручи до
уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України
строки розгляду касаційних скарг,
дійшла висновку про можливість
розглянути справу за відсутності
вказаних представників.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, заслухавши
представника позивача, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, рішенням Господарського
суду Дніпропетровської області у
справі № 13/370-10 від 24.02.2011 р. позов
задоволено частково: вирішено стягнути
з виконавчого комітету
Новомосковської міської ради на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 суму у розмірі 463.46,45 грн.,
державне мито у розмірі 4.631,47 грн.,
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення - 236,00 грн., судові витрати
з оплати послуг адвоката - 20.000,00 грн. В
частині позовних вимог щодо стягнення
орендної плати за період з 1-го по 9-те
березня 2009 року в сумі 14.577,66 грн.
відмовлено.

На виконання зазначеного рішення суду
20.06.2011 р. видано наказ.

Від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
09.01.2013 р. надійшла скарга на постанову
від 20.12.2012 р. про повернення виконавчого
документа стягувачеві ВП №30035910 та на
дії державного виконавця щодо
повернення виконавчого документу.

Звертаючись до суду зі скаргою,
стягувач (позивач) просив суд визнати
протиправною та скасувати постанову
від 20.12.2012 р. про повернення виконавчого
документа стягувачу, винесену в ході
виконання виконавчого документа -
наказу № 13/370-10 від 20.06.2011 р., виданого
Господарським судом Дніпропетровської
області, а також зобов'язати державного
виконавця поновити виконавче
провадження № 30035910 щодо примусового
виконання - наказу №13/370-10 від 20.06.2011 р.

Судами встановлено, що постановою
старшого державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області Сивокозова
О.М. від 19.11.2011 р. ВП №30035910 відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання наказу № 13/370-10, виданого
20.06.2011 р. Господарським судом
Дніпропетровської області про
стягнення заборгованості.

В ході примусового виконання
зазначеного наказу у справі № 13/370-10
головним державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області 22.11.2012 р.
складено акт опису та арешту майна
боржника - виконавчого комітету
Новомосковської міської ради.

Відділом примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області 23.11.2012 р. за
вих.

№ 2314/22528 на адресу голови
Новомосковської міської ради Мороза
С.А. було направлено подання щодо
надання дозволу стосовно реалізації
описаного майна, а саме: 1) будівлі та
споруди: будівля міськвиконкому, гараж,
вбиральня, вхід у підвал, загальною
площею 3085 кв.м., дворове покриття,
огорожа, зливна яма; 2) земельна ділянка
розміром 0,3085 га та землі в межах згідно
з планом землекористування; 3)
автомобіль марки ГАЗ-ЗН0, 2002 р/в, білого
кольору, тип ТЗ - седан, УШ - Ґ7СЗ293,
який належить виконкому
Новомосковської міської ради згідно
свідоцтва про реєстрацію ТЗ ЯАА № 722399.

На адресу Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області

11.12.2012 р. надійшов лист виконавчого
комітету Новомосковської міської
ради від 10.12.2012 р. № 2050, яким
направлено рішення Новомосковської
міської ради № 681 від 10.12.2012 р. "Про
розгляд подання відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області".

Рішенням Новомосковської міської ради
від 10.12.2012 р. № 681 "Про розгляд подання
відділу примусового виконання рішень
ДВС ГУЮ в Дніпропетровській області"
відмовлено в наданні згоди щодо
відчуження вказаного майна.

Відділом примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області 12.12.2012 р. за
вих.

№ 13-14/24389 на адресу ГУДКСУ у м.
Новомосковськ Дніпропетровської
області направлено платіжні вимоги.

На адресу Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області

17.12.2012 р. надійшов лист Управління
Державної казначейської служби
України у м. Новомосковську
Дніпропетровської області за вх. №
1326/12027, в якому повідомлено, що платіжна
вимога № В6-349/2 від 12.12.2012 р.
повертається без виконання відповідно
до п. 34 Порядку виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р.
№ 845, у зв'язку з тим, що кошторис
боржника не містить відповідного коду
економічної класифікації видатків
бюджету, за яким необхідно здійснити
безспірне списання коштів.

З огляду на відсутність у боржника
коштів, на які можливо звернути
стягнення, а також з підстав ненадання
Новомосковською міською радою згоди на
реалізацію арештованого майна, із
посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону
України "Про виконавче провадження"
головним державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області Березкіною
Т.А. винесено постанову від

20.12.2012 р. про повернення виконавчого
документа стягувачеві.

Колегія суддів погоджується з
висновком судів щодо обґрунтованості
доводів скаржника в частині
неправомірності дій державного
виконавця з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про
виконавче провадження" звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації. Згідно з вимогами ст. 11
зазначеного Закону державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
Законом.

Порядок звернення стягнення на кошти
боржника - юридичної особи
врегульовано ст. 65 Закону України "Про
виконавче провадження", зокрема, у разі
відсутності достатніх коштів у
боржника державний виконавець звертає
стягнення на інше майно боржника -
юридичної особи в порядку
передбаченому ст. 66 Закону.

Так, у разі відсутності у боржника -
юридичної особи коштів у обсязі,
достатньому для покриття
заборгованості, стягнення звертається
на інше майно, належне такому
боржникові або закріплене за ним, у
тому числі на майно, що обліковується
на окремому балансі філії,
представництва та іншого
відокремленого підрозділу боржника -
юридичної особи (крім майна, вилученого
з обороту або обмежуваного в обороті)
незалежно від того, хто фактично
використовує це майно.

У разі якщо на зазначене майно
накладається арешт, воно реалізується
в такій черговості: 1) у першу чергу -
майно, що безпосередньо не
використовується у виробництві (цінні
папери, легковий автотранспорт,
предмети дизайну офісів та інше майно,
готова продукція (товари); 2) у другу
чергу - об'єкти нерухомого майна,
верстати, обладнання, інші основні
засоби, а також сировина і матеріали,
призначені для використання у
виробництві.

При цьому ч. 3 ст. 66 Закону України "Про
виконавче провадження" регламентовано,
що у разі накладення арешту на майно
другої черги, що належить боржникові -
юридичній особі, частка держави у
статутному фонді якої становить не
менш як 25 відсотків, чи накладення
арешту на майно підприємств-боржників,
що мають стратегічне значення для
економіки і безпеки держави, державний
виконавець протягом трьох робочих днів
повідомляє центральному органу
виконавчої влади, до сфери управління
якого належить майно, або Фонду
державного майна України про
накладення арешту на майно такого
боржника та подає відомості про склад і
вартість майна, на яке накладено арешт,
а також про розмір вимог стягувача.

Як встановлено судами, під час
проведення примусового стягнення за
виконавчим провадженням № 30035910
державним виконавцем не було
арештовано та описано майно, яке
відноситься до першої та другої черги
звернення стягнення. При цьому від
боржника було отримано бухгалтерську
документацію, яка містить відомості
щодо такого майна.

Таким чином, державним виконавцем було
допущено порушення порядку звернення
стягнення на майно боржника та було
передчасно вчинено дії, направлені на
звернення стягнення на нерухоме майно
та автотранспорт.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону
України "Про виконавче провадження"
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо: у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто стягнення, а, здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

Пунктом 8 ст. 60 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
визначено, що право комунальної
власності територіальної громади
захищається законом на рівних умовах з
правами власності інших суб'єктів.
Об'єкти права комунальної власності не
можуть бути вилучені у територіальних
громад і передані іншим суб'єктам права
власності без згоди безпосередньо
територіальної громади або
відповідного рішення ради чи
уповноваженого нею органу, за винятком
випадків, передбачених законом.

Такий виняток, зокрема, передбачений
ст. 66 Закону України "Про виконавче
провадження".

Наведені вище вимоги чинного
законодавства встановлюють, що під час
виконання рішень судів або інших
органів (посадових осіб) про звернення
стягнення на майно боржників
комунальної власності державний
виконавець здійснює виконавче
провадження на загальних підставах у
відповідності до вимог спеціального
Закону України "Про виконавче
провадження".

Стаття 60 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" містить
обмеження щодо неможливості вилучення
комунального майна без згоди органу
місцевого самоврядування. Але ця норма
має загальний характер і не стосується
процедур звернення стягнення на таке
майно під час здійснення виконавчих
дій.

Також колегія суддів зазначає, що
приписи Закону України "Про гарантії
держави щодо виконання судових рішень"
не поширюються на вказані
правовідносини, оскільки постанова
державного виконавця винесена до
набрання чинності даним законодавчим
актом.

Відповідно до Прикінцевих положень
Закон України "Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень" набув
чинності з 01.01.2013 р. і не містить
посилань на розповсюдження його дії на
минулий час.

Колегія суддів також вважає, що суди
обґрунтовано відмовили скаржнику у
задоволенні скарги в частині
зобов'язання державного виконавця
поновити виконавче провадження.
Виходячи зі змісту п. 5 ст. 39 Закону
України "Про виконавче провадження"
виконавче провадження поновлюється у
разі, якщо воно було зупинено, однак, як
встановлено судами, постанова про
зупинення виконавчого провадження не
виносилась.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України
касаційна інстанція використовує
процесуальні права суду першої
інстанції виключно для перевірки
юридичної оцінки обставин справи та
повноти їх встановлення у рішенні або
постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних
дій касаційної інстанції, пов'язаних із
встановленням обставин справи та їх
доказуванням, колегія суддів відхиляє
всі інші доводи скаржника, які фактично
зводяться до переоцінки доказів та
необхідності додаткового встановлення
обставин справи.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право,
зокрема, залишити рішення першої
інстанції або постанову апеляційної
інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

На думку колегії суддів, висновок
місцевого та апеляційного судів про
наявність правових підстав для
часткового задоволення заяви позивача
є законним, обґрунтованим, відповідає
нормам чинного законодавства,
фактичним обставинам справи і наявним
у ній матеріалам, а доводи касаційної
скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для
зміни або скасування постановлених у
справі ухвали місцевого суду та
постанови апеляційної інстанції не
вбачається.

Керуючись статтями 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11,
111-13 Господарського процесуального
кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління
юстиції у Дніпропетровській області
залишити без задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 24.10.2013 р. у
справі № 13/370-10 - без змін.

Головуючий суддя Г.К. Прокопанич
суддіІ.В. Алєєва О.О. Євсіков