КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2014 р. Справа№ 910/19486/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Сухового В.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання
Білецькому Л.І.

від позивача Бузинний А.С., Жученко О.М,

від відповідача Матвєєва О.А.,

розглянувши апеляційну скаргу

товариства з обмеженою
відповідальністю "Ковчег і Ко"

на рішення господарського суду міста
Києва від 13.11.2013 року

у справі №910/19486/13 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
Євроімпекс", м. Київ

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Ковчег і Ко", м. Київ

про стягнення 69 766,64 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія Євроімпекс"
звернулась до господарського суду
міста Києва з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю "Ковчег і
Ко" про стягнення 69 766,64 грн.

В судовому засіданні 13.11.2013 року
представником позивача було подано
заяву про зменшення суми позовних
вимог у зв'язку із частковою сплатою
суми боргу відповідачем. Так, позивач
просив суд стягнути з відповідача 63 188,57
грн. - суми основного боргу, 3 624,68 грн. -
пені та 953,39 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 13.11.2013 року у справі №910/19486/13
вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Євроімпекс"
задоволено у повному обсязі.
Присуджено до стягнення з товариства з
обмеженою відповідальністю "Ковчег і
Ко" на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Євроімпекс"
заборгованість у розмірі - 63 188,57 грн.,
пеню у розмірі - 3 624,68 грн., три відсотки
річних у розмірі - 953,39 грн. та витрати по
сплаті судового збору в розмірі - 1 720,50
грн.

Не погодившись із вказаним рішенням,
товариство з обмеженою
відповідальністю "Ковчег і Ко" подало
до Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
13.11.2013 року у справі №910/19486/13 у повному
обсязі та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на те, що
судом першої інстанції прийнято
рішення з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
виходячи з того, що судом першої
інстанції неправомірно розглядалася
справа за відсутності представника
відповідача, оскільки вважає, що його
було не повідомлено належним чином про
дату та час судових засідань. Також
відповідач зазначив, що суд першої
інстанції не врахував, що прострочення
зобов`язання, на яке позивач вказує в
позовній заяві, було здійснено не з
умислу чи необережності, а через
складний фінансовий стан, у зв`язку з
чим просить зменшити розмір штрафних
санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.12.2013 року у
справі №910/19486/13 апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ковчег і Ко" на
рішення господарського суду міста
Києва від 13.11.2013 року у справі №910/19486/13
прийнято до провадження та призначено
її розгляд на 29.01.2014 року.

27.01.2014 року через загальний відділ
діловодства Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшов відзив на апеляційну скаргу в
якому представник заперечував проти
задоволення апеляційної скарги та
просив рішення господарського суду
міста Києва від 13.11.2013 року по справі
№910/19486/13 залишити без змін.

В судовому засіданні 29.01.2014 року
відповідач надав усні пояснення по
суті спору, просив задовольнити
апеляційну скаргу, позивача в свою
чергу також надав усні пояснення та
просив відмовити в задоволенні
апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, між товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Євроімпекс» (далі - позивач, продавець)
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Ковчег і Ко" (далі -
відповідач, покупець) укладено договір
поставки від 18.03.2008 року №60 (далі -
договір) (а.с. 9-10), відповідно до умов
якого, позивач, як продавець,
зобов`язується продати, а відповідач,
як покупець, прийняти та оплатити
сировину для харчової промисловості
згідно заявок покупця (пункт 1.1.
договору).

01.01.2010 року сторонами була підписана
додаткова угода №1 до договору, згідно
якої строк дії договору продовжено до
31.12.2013 року (а.с. 11).

Відповідно до п. 3.1. договору,
розрахунки за кожну фактичну кількість
поставленої партії продукції покупець
здійснює у термін 10 банківських днів з
дня прийняття продукції.

Позивач на виконання умов договору,
поставив відповідачу товар на загальну
суму 90 028,33 грн., що підтверджується
наступними видатковими накладними: №
РН-0002216 від 03.10.2012 року, на суму 29 659,68
грн.(а.с.14), № РН-0000522 від 13.03.2013 року, на
суму 25 168,10 грн.(а.с.18), № РН-0001159 від 22.05.2013
року, на суму 17 312,70 грн.(а.с.21), № РН-0001360
від 11.06.2013 року, на суму 17 887,85 грн.(а.с.24),
які підписані повноважними
представниками сторін та скріплені
печаткою позивача без зауважень та
приймається судом, як належні докази
виконання позивачем договірних
зобов'язань.

Відповідно до п. 2. Наказу Міністерства
фінансів України № 99 від 16.05.1996 року
"Про затвердження Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей" сировина,
матеріали, паливо, запчастини,
інвентар, худоба, насіння, добрива,
інструмент, товари, основні засоби та
інші товарно-матеріальні цінності, а
також нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери (надалі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Відповідно до п. 4 Інструкції
довіреність на одержання цінностей
видається тільки особам, що працюють на
даному підприємстві.

До матеріалів справи долучені
довіреності на отримання товарних
цінностей, які видані відповідачем
своїм працівникам на отримання товару
від позивача (а.с.16, 19, 22, 25).

Відповідач, порушуючи умови договору,
зокрема п. 3.1., за поставлений позивачем
товар розрахувався частково, сплативши
останньому грошові кошти у розмірі - 24
839,76 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
21.08.2013 року позивач направив
відповідачу претензію (а.с.30), з вимогою
погасити заборгованість до 30.08.2013 року.
Факт надсилання позивачем претензії
підтверджується описом вкладення та
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення (а.с.31).

Проте, вказана претензія була залишена
відповідачем без відповіді.

30.09.2013 року сторонами було проведено
звірку та оформлено акт звірки
взаємних розрахунків, який підписано
повноважними представниками сторін та
скріплено печатками без
зауважень(а.с.27). Відповідно до
вказаного акту відповідач підтвердив
розмір заборгованості за отриманий
товар - 65 188,57 грн.

Після порушення провадження у справі
відповідач перерахував позивачу
грошові кошти у розмірі - 2 000, 00 грн.

Позивач, враховуючи часткове погашення
відповідачем заборгованості, зменшив
позовні вимоги, подавши відповідну
заяву до якої додав оборотно-сальдову
відомість по рахунку (а.с.60-62).

Таким чином заборгованість
відповідача за поставлений позивачем
товар становить - 63 188,57 грн.

Доказів оплати заборгованості у
розмірі 63 188,57 грн., на час вирішення
спору, відповідачем суду не подано.

Відтак, на переконання колегії суддів
та в підтвердження висновків суду
першої інстанції, вбачається наявність
у відповідача грошового зобов'язання
перед позивачем у сумі 63 188,57 грн., строк
виконання якого настав і яке
відповідачем не виконане.

За своєю правовою природою вказаний
договір є договором поставки, а відтак
між сторонами виникли правовідносини,
які підпадають під правове регулювання
Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Враховуючи вищевикладене, наявні у
справі докази, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції,
що позовна вимога про стягнення з
відповідача 63 188,57 грн. заборгованості
за поставлений товар є доведеною та
обґрунтованою, а, відтак, підлягає
задоволенню.

Крім того, позивач на підставі пункту 3.1
договору нараховує пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення, що складає 3
624,68 грн.

Відповідно до п. 3.1. договору при
відсутності оплати у встановлений
термін продавець має право пред'явити
штрафні санкції до покупця за
порушення строку оплати, в розмірі 0,2%
за кожний прострочений день платежу,
але в розмірі не більше подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діє на період відстрочки.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання мають
виконуватися належним чином,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою є грошова сума або
інше майно, які боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Суд першої інстанції задовольнив
вимогу позивача, щодо стягнення пені з
відповідача.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання,
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Враховуючи, що судом встановлено факт
прострочення виконання грошового
зобов'язання, то вимоги позивача про
стягнення пені у розмірі 3 624,68 грн.
нарахованої з урахуванням ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та в межах визначених ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України
визнаються колегією суддів
обґрунтованими.

Також, на суму боргу позивач нараховує
три відсотка річних у розмірі - 953,39 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Судом першої інстанції враховано
наявність прострочення з боку
відповідача, вимоги позивача про
нарахування трьох відсотків річних
визнано обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

За умов наведених вище, з огляду на те,
що відповідач прострочив виконання
зобов'язань, а також здійснивши
перевірку наданого позивачем та
прийнятого місцевим господарським
судом розгорнутого розрахунку 3 %
річних, колегія суддів прийшла до
висновку, що заявлена сума 3% річних у
розмірі 953,39 грн. є обґрунтованою та
арифметично правильна.

Доводи відповідача, які викладені у
апеляційній скарзі, з приводу того що
суд першої інстанції не правомірно
розглянув справу за відсутності
представника відповідача, колегія
суддів не приймає до уваги з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України суддя,
прийнявши позовну заяву, не пізніше
трьох днів з дня її надходження
виносить і надсилає сторонам,
прокурору, якщо він є заявником, ухвалу
про порушення провадження у справі, в
якій вказується про прийняття позовної
заяви, призначення справи до розгляду в
засіданні господарського суду, про час
і місце його проведення, необхідні дії
щодо підготовки справи до розгляду в
засіданні. Ухвала про порушення
провадження у справі надсилається
зазначеним особам за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою господарського суду міста
Києва від 11.10.2013 року було порушено
провадження у справі №910/19486/13, розгляд
справи призначений на 13.11.2013 року (а.с. 1).

Згідно із відміткою на звороті ухвали
господарського суду міста Києва від
11.10.2013 року у справі № 910/19486/13, вказана
ухвала була направлена сторонам 15.10.2013
року, тобто без порушення вимог ст. 64
Господарського процесуального кодексу
України.

В матеріалах справи наявне поштове
повернення, яке направлялось на адресу
відповідача, що повернуто поштовим
відділенням на адресу суду у зв`язку із
закінченням терміну зберігання
(а.с.56-59).

Також в додатках до позовної заяви
містяться опис вкладення та фіскальний
чек (а.с.48-49), що є доказом відправлення
копії позовної заяви та доданих до неї
додатків на адресу відповідача: 02217, м.
Київ, Деснянський район, вул.
Закревського, 22, яка відповідно до
витягу з ЄДРПОУ (а.с.52-53) є вірною
адресою місцезнаходження відповідача.

Відповідно до абзацу 3 підпункту 3.9.1
підпункту 3.9 пункту 3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» За змістом статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Господарського
процесуального кодексу України
позивач, прокурор чи його заступник
зобов`язані при поданні позову
надіслати сторонам копії позовної
заяви та доданих до неї документів
відповідно до кількості відповідачів
та третіх осіб листом з описом
вкладення.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що відповідач відповідно абзацу 3
підпункту 3.9.1 підпункту 3.9 пункту 3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» та статті 64
Господарського процесуального кодексу
України вважається таким, що
повідомлений належним чином про час та
місце розгляду справи. Отже суд першої
інстанції здійснив всі передбачені
процесуальним законодавством вимоги.

Також апелянт зазначив, що суд першої
інстанції не врахував, що між сторонами
01.01.2010 року була підписана додаткова
угода №1 до договору поставки №60 від
18.03.2008 року, згідно якої строк дії
договору продовжено до 31.12.2013 року.
Враховуючи цю обставину відповідач
зазначає, що всі зобов`язання виконував
належним чином, інакше строк договору
не було б продовжено. Отже прострочення
зобов`язання, на яке позивач вказує в
заяві, було здійснено не з умислу чи
необережності, а через складний
фінансовий стан відповідача у зв`язку з
чим просить зменшити розмір штрафних
санкцій.

Судова колегія не приймає до уваги
посилання апелянта на наявність
підстав для зменшення розміру штрафних
санкцій з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного
кодексу України розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу
України у разі якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, зменшувати у
окремих випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається,
що зменшення розміру заявленої до
стягнення пені є правом суду, а за
відсутності переліку таких виняткових
обставин, господарський суд оцінивши
надані сторонами докази та обставини
справи у їх сукупності на власний
розсуд вирішує питання про наявність
або відсутність у кожному конкретному
випадку обставин, за яких можливе
зменшення пені.

При цьому, вирішуючи питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо (п.
3.17.4. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 року № 18).

Проте відповідач не обґрунтував
належними доказами винятковості
обставин, які призвели до порушення ним
умов договору, невідповідності розміру
штрафу наслідкам порушення та інших
обставин, з якими законодавець пов'язує
право суду на зменшення штрафних
санкцій. При цьому посилання
відповідача на його скрутне
матеріальне становище, яке не
підтверджено належними та допустимими
доказами не може бути підставою для
зменшення розміру неустойки. Інших
доводів винятковості обставин, які
призвели до порушення умов договору,
відповідачем наведено не було.

За таких обстави, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність підстав для
зменшення розміру штрафу та
погоджується з судом першої інстанції.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення суду
прийнято у відповідності з вимогами
чинного матеріального та
процесуального права, підстав його
скасовувати або змінювати не
вбачається. Решта доводів скаржника
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
обставини, на які посилається скаржник,
не можуть бути підставою для зміни або
скасування рішення господарського
суду міста Києва від 13.11.2013 року у
справі №910/19486/13.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Ковчег і
Ко" на рішення господарського суду
міста Києва від 13.11.2013 року у справі
№910/19486/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 13.11.2013 року у справі
№910/19486/13 залишити без змін.

3. Справу №910/19486/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
В.Г. Суховий

М.Г. Чорногуз