СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року Справа № 901/1956/13

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді
Євдокімова І.В.,

суддів
Голика В.С.,

Сікорської Н.І.,

за участю представників сторін:

прокурор, Пилипенко Наталя
Володимирівна, посвідчення № 023523 від
11.12.2013, прокурор відділу прокуратури
міста Севастополя;

представник відповідача, не з'явився,
Щолкінська міська рада;

представник відповідача, ОСОБА_4,
довіреність № 553 від 09.07.13, фізична
особа - підприємець ОСОБА_5.

розглянувши апеляційну скаргу
заступника прокурора Автономної
Республіки Крим на рішення
господарського суду Автономної
Республіки Крим (суддя Башилашвілі О.І.)
від 19.08.2013 у справі № 901/1956/13

за позовом Прокурора Ленінського
району Автономної Республіки Крим

до Щолкінської міської ради

фізичної особи - підприємця ОСОБА_5

про визнання недійсними рішень,
договору та спонукання до повернення
земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор
Ленінського району Автономної
Республіки Крим звернувся до
господарського суду Автономної
Республіки Крим з позовною заявою до
Щолкінської міської ради та до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 з
вимогами про визнання недійсним
рішення Щолкінської міської ради 38-ї
сесії, 6 - го скликання №40.1.1 від 21.02.2013
"Про укладення договору про
встановлення особистого строкового
платного земельного сервітуту під
тимчасовою спорудою площею 0,0018 га з
літньою площадкою під благоустрій ФОП
ОСОБА_5"; визнання недійсним рішення
Щолкінської міської ради 32-ї сесії, 6 -го
скликання №40.1.3 від 21.02.2013 "Про
укладення договору про встановлення
особистого строкового платного
земельного сервітуту під тимчасовою
спорудою площею 0,0023 га ФОП ОСОБА_5";
визнання недійсними договорів №95 та
№96 про встановлення строкового
особистого сервітуту, укладених 18.03.2013
між Щолкінською міською радою та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, що
зареєстровані в Книзі записів
договорів Щолкінської міської ради на
обмеження права користування
земельними ділянками від 18.03.2013 за №95
та №96; про зобов'язання фізичну
особу-підприємця ОСОБА_5 повернути
Щолкінській міський раді земельну
ділянку площею 0,0018 га, яка знаходиться
в районі щолкінської міської
набережної та земельну ділянку площею
0,0023 га, яка знаходиться в районі
щолкінської міської набережної, шляхом
підписання акту прийому - передачі.

Рішенням господарського
суду Автономної Республіки Крим від
19.08.2013 у справі № 901/1956/13 у задоволенні
позову відмовлено в повному обсязі

Не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, Заступник
прокурора Автономної Республіки Крим
звернувся до Севастопольського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду, та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги прокурора в частині
визнання недійсним рішення
Щолкінської міської ради „Про
укладання договорів про встановлення
особистих строкових платних земельних
сервітутів під тимчасовими спорудами"
та договори про встановлення строкових
особистих земельних сервітутів з
фізичної особи - підприємця ОСОБА_5

Апеляційну скаргу мотивовано
невідповідністю діючому законодавству
спірних рішень, укладених на підставі
цих рішень договорів.

В судове засідання, яке було призначене
на 29.01.2014 відповідач Щолкінська міська
рада не з'явився, суду до початку
судового засідання надійшло
клопотання про розгляд справи без
участі його представника.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням наявних у справі доказів,
визнавши їх достатніми для прийняття
рішення у справі, судова колегія
визнала можливим розглянути справу за
відсутністю представників сторін, які
не з'явилися.

Повторно розглянувши справу в порядку
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія встановила такі обставини.

Рішенням Щолкінської міської ради 38-ї
сесії 6-го скликання №40.1.1 від 21.02.2013 "Про
укладення договору про встановлення
особистого строкового платного
земельного сервітуту під тимчасовою
спорудою площею 0,0018 га з літньою
площадкою під благоустрій ФОП ОСОБА_5"
надано дозвіл фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_5 на укладення з
Щолкінською міською радою договору про
встановлення особистого строкового
платного земельного сервітуту під
тимчасовою спорудою закусочної "Парус"
площею 0,0018га, розташованої в районі
міської набережної для здійснення
підприємницької діяльності, строком на
10 років (а.с. 29).

Рішенням Щолкінської міської ради 38-ї
сесії 6-го скликання №40.1.3 від 21.02.2013 "Про
укладення договору про встановлення
особистого строкового платного
земельного сервітуту під тимчасовою
спорудою загальною площею 0,0023 га ФОП
ОСОБА_5" надано дозвіл фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_5 на укладення з
Щолкінською міською радою договору про
встановлення особистого строкового
платного земельного сервітуту під
тимчасовою спорудою закусочної "Парус"
площею 0,0023га, розташованої в районі
міської набережної для здійснення
підприємницької діяльності, строком на
10 років (а.с. 30).

На виконання умов зазначеного рішення
між Щолкінською міською радою та ФОП
ОСОБА_5 укладено два договори №95 і №96
від 18.03.2013 особистого строкового
земельного сервітуту на земельні
ділянки площею 0,0018га та 0,0023 га
відповідно під тимчасові споруди (а.с.
23-24, 26-27).

Прокурор Ленінського району
Автономної Республіки Крим, який набув
статусу позивача у справі, звернувся з
позовом в інтересах держави до
господарського суду про визнання
недійсними вищезазначених рішень та
договорів, посилаючись на те, що
рішення прийняті з порушенням вимог
Цивільного та Земельного кодексів
України, в частині, що регулюють
земельні відносини з встановлення
земельного сервітуту, оскільки
сервітут є речовим правом на чуже
майно, яке полягає у можливості
обмеженого використання чужого майна
для задоволення потреб, які не можуть
бути задоволені іншим шляхом.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, відповідність
висновків суду обставинам справи,
судова колегія не вбачає наявності
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції, у зв'язку з наступним.

Відповідно до статті 13 Конституції
України, земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Згідно зі статтею 140 Конституції
України, місцеве самоврядування є
правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України.

Статтею 83 Земельного кодексу України, у
редакції чинній на момент виникнення
правовідносин між відповідачами,
визначено, що землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Відповідно до частини першої статті 10
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", сільські,
селищні, міські ради є органами
місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Згідно з частиною першою статті 60
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" визначено, що
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, районів у містах належить право
комунальної власності на рухоме і
нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю, природні
ресурси, підприємства, установи та
організації, в тому числі банки,
страхові товариства, а також пенсійні
фонди, частку в майні підприємств,
житловий фонд, нежитлові приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та нерухомі об'єкти,
визначені відповідно до закону як
об'єкти права комунальної власності, а
також кошти, отримані від їх
відчуження. Спадщина, визнана судом
відумерлою, переходить у власність
територіальної громади за місцем
відкриття спадщини.

Частиною п`ятою статті 60 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що органи місцевого
самоврядування від імені та в
інтересах територіальних громад
відповідно до закону здійснюють
правомочності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Тобто, реалізуючи відповідні
правомочності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконання усіх майнових
операцій, органи місцевого
самоврядування вирішують виключно
питання місцевого значення.

Реалізуючи відповідні правомочності
стосовно об'єктів права комунальної
власності правовідносини щодо яких є
предметом правового регулювання
оскаржуваних прокурором рішень
Щолкінської міської ради 38-ї сесії 6-го
скликання від 21.02.2013 № 40.1.1 і №40.1.3,
Щолкінська міська рада, як
представницький орган місцевого
самоврядування, вирішувала виключно
питання місцевого значення, та
відповідно жодним чином не могла та
відповідно, не вирішувала питання
загальнодержавного значення, зокрема
питання дій, програм, спрямованих на
захист суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону
України, гарантування її державної,
економічної, інформаційної,
екологічної безпеки, тощо.

В пункті 1.2.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин" від 17.05.2011 № 6 зазначено, що з
положень статей 13, 14, 140, 142, 143
Конституції України, статей 11, 16, 167, 169,
374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197, 283
ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128
Земельного кодексу України випливає,
що органи виконавчої влади або органи
місцевого самоврядування у
правовідносинах щодо розпорядження
земельними ділянками державної та
комунальної власності (наданні
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам у власність або в
користування, відчуженні земельних
ділянок державної або комунальної
власності, укладенні, зміні, розірванні
договорів купівлі-продажу, ренти,
оренди земельної ділянки та інших
договорів щодо земельних ділянок,
встановленні сервітуту, суперфіцію,
емфітевзису, в тому числі прийнятті
державними органами та органами
місцевого самоврядування відповідних
рішень) діють як органи, через які
держава або територіальна громада
реалізують повноваження власника
земельних ділянок.

Статтею 319 Цивільного кодексу України
визначено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 12 Земельного кодексу
України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
передачу у власність або надання у
користування земельних ділянок
комунальної власності здійснює міська
рада.

В позовній заяві не зазначено, які
інтереси держави Україна були порушені
відповідачем - Щолкінською міською
радою спірними рішеннями, або яка існує
загроза порушень інтересів держави.
При цьому, одночасно прокурор в
позовній заяві зазначає і про
порушення права власності
територіальної громади міста на спірні
земельні ділянки, за захистом якого має
право до суду звертатись лише орган,
який представляє територіальну
громаду міста - Щолкінська міська рада.

Суд першої інстанції зробив вірний
висновок, що, з вимогами до суду про
зобов'язання ФОП ОСОБА_5 повернути у
комунальну власність земельні ділянки,
розташовані в районі міської
набережної у м. Щолкіно загальною
площею 0,0018га та 0,0023 га відповідно, має
право звертатись лише орган місцевого
самоврядування Щолкінська міська рада.

Посилання прокурора на те, що
ініціатором встановлення земельного
сервітуту може бути власник або
користувач земельної ділянки, який
потребує використання суміжної
(сусідньої) земельної ділянки, щоб
усунути недоліки своєї ділянки,
обумовлені місцем розташування або
природним станом, суд вважає
безпідставним, оскільки частиною
першою статті 401 Цивільного кодексу
України визначено, що право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Відповідно до частини другої статті 401
Цивільного кодексу України, сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Тобто, у випадку, коли задовольнити
потреби особи іншим способом
неможливо, сервітут може бути
встановлений конкретно визначеній
особі. В такому випадку йдеться про
особистий сервітут (персональний).

За таких обставин, посилання прокурора
на те, що ФОП ОСОБА_5 не є суб'єктом
правовідносин, що виникають з приводу
земельного сервітуту і рішення
Щолкінської міської ради щодо
оформлення ФОП ОСОБА_5 особистого
строкового земельного сервітуту на
земельні ділянки в районі міської
набережної у м. Щолкіно загальною
площею 0,0018га та 0,0023 га відповідно,
створює механізм надання землі у
користування суб'єктам господарської
діяльності в обхід проведення
аукціонів, суд вважає безпідставним.

Згідно з частиною першою статті 79
Земельного кодексу України визначено,
що земельна ділянка - це частина земної
поверхні з установленими межами,
певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України
визначено, що формування земельної
ділянки полягає у визначенні земельної
ділянки як об'єкта цивільних прав.
Формування земельної ділянки
передбачає визначення її площі, меж та
внесення інформації про неї до
Державного земельного кадастру.

Відповідно до частини другої статті 79-1
Земельного кодексу України, формування
земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних
ділянок із земель державної та
комунальної власності;

- шляхом поділу чи об'єднання раніше
сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних
ділянок державної чи комунальної
власності за проектами землеустрою
щодо впорядкування територій
населених пунктів.

Статтею 28 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
визначено, що тимчасова споруда
торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності -
одноповерхова споруда, що
виготовляється з полегшених
конструкцій з урахуванням основних
вимог до споруд, визначених технічним,
регламентом будівельних виробів,
будівель і споруд, і встановлюється
тимчасово, без улаштування фундаменту.
Розміщення малих архітектурних форм
здійснюється відповідно до Закону
України "Про благоустрій населених
пунктів". Розміщення тимчасових споруд
для провадження підприємницької
діяльності здійснюється в порядку,
встановленому центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
містобудування.

Так тимчасова споруда є рухомим майном
та відповідно до конструктивних
особливостей її розміщення, можливе її
вільне переміщення у просторі та такий
порядок її розміщення визначений
Наказом Міністерства регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 21.10.2011 № 244 "Про
затвердження Порядку розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності",
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22.11.2011 за № 1330/20068.

Відповідно до пункту 2.2 зазначеного
Порядку, замовник, який має намір
встановити тимчасову споруду,
звертається до відповідного
виконавчого органу сільської,
селищної, міської ради, районної
державної адміністрації із
відповідною заявою у довільній формі
про можливість розміщення тимчасової
споруди.

Відповідно до пункту 2.1 цього Порядку,
підставою для розміщення тимчасової
споруди є паспорт прив'язки тимчасової
споруди.

Згідно Порядку розміщення тимчасових
споруд для провадження
підприємницької діяльності,
розміщення тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності на території м. Щолкіне,
затвердженого рішенням двадцять
першої сесії шостого скликання
Щолкінської міської ради від 16.02.2012 за
№ 27 встановлення тимчасових споруд у
м. Щолкіне здійснюється у
відповідності до паспорта прив'язки
тимчасової споруди - комплекту
документів, у яких визначено місце
встановлення тимчасової споруди на
топографо-геодизичній основі М 1:500.

За змістом Порядку розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності, під час
розміщення тимчасових споруд у
відповідності до паспорту прив'язки
тимчасової споруди на відповідній
площі земної поверхні на умовах
договору особистого строкового
сервітуту, з огляду на конструктивні
особливості тимчасових споруд, які є
об'єктами рухомого майна та з огляду на
тимчасовий характер їх розміщення,
відповідна містобудівна документація
та документація землеустрою не
розробляється та відповідно
формування земельних ділянок не
здійснюється.

Паспорт прив'язки тимчасової споруди -
комплект документів, у яких визначено
місце встановлення тимчасової споруди
на топографо-геодизичній основі М 1:500,
схему благоустрою прилеглої території.
За змістом паспорту прив'язки згідно
графічних матеріалів визначається
площа земної поверхні, що складає
об'єкт правовідносин особистого
строкового сервітуту.

Паспорт прив'язки комплексу
стаціонарних тимчасових споруд для
здійснення підприємницької діяльності
в прибережній зоні м. Щолкіне,
Ленінського району АР Крим (на
віддалені 170м до південного заходу від
Алеї №1) реєстраційний номер №08/13 від
18.01.2013, виготовлений на замовлення ФОП
ОСОБА_5, зі строком дії до 18.01.2016.

Територія - сукупність земельних
ділянок, які використовуються для
розміщення об'єктів благоустрою
населених пунктів: парків, скверів,
бульварів, вулиць, провулків, узвозів,
проїздів, шляхів, площ, майданів,
набережних, прибудинкових територій,
пляжів, кладовищ, рекреаційних,
оздоровчих, навчальних, спортивних,
історико-культурних об'єктів, об'єктів
промисловості, комунально-складських
та інших об'єктів у межах населеного
пункту (с. 1 ЗУ "Про благоустрій
населених пунктів"), а в силу ч. 3 ст. 93
Земельного кодексу України не
підлягають передачі в оренду земельні
ділянки, штучно створені у межах
прибережної захисної смуги чи смуги
відведення, на землях
лісогосподарського призначення та
природно-заповідного фонду,
розташованих у прибережній захисній
смузі водних об'єктів, крім випадків,
передбачених законом.

Як вбачається з наданої в матеріали
справи документації на спірні земельні
ділянки, вони розташовані в
прибережній зоні м. Щолкіне,
Ленінського району АР Крим (на
віддалені 170 м до південного заходу від
Алеї №1), що виключає можливість органу
місцевого самоврядування на передачу
їх в оренду, саме з цих причин, для
розташування тимчасових споруд на
спірних земельних ділянках між
відповідачами були укладені договори
особистого строкового платного
земельного сервітуту №95 і №96 від
18.03.2013.

Пунктом 3.35 Порядку розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності на
території м. Щолкіне, затвердженого
рішенням двадцять першої сесії шостого
скликання Щолкінської міської ради від
16.02.2012 за № 27 також визначено, що в разі
відсутності у суб'єкта підприємницької
діяльності державного акту на право
власності на земельну ділянку або на
право постійного користування
земельною ділянкою або договору оренди
землі, міська рада укладає з таким
суб'єктом в десятиденний строк від дня
прийняття передбаченого пунктом 3.7
цього Порядку рішення, договір
особистого строкового сервітуту в
порядку, визначеному законодавством.

Матеріали справи підтверджують
наявність факту укладання між
Щолкінською міською радою та ФОП
ОСОБА_5 у відповідній письмовій формі
договорів від 01.10.2012, на яких засноване
право особистого сервітуту, їх реальне
виконання та відповідно настання
юридичних наслідків.

Відповідно до статті 648 Цивільного
кодексу України зміст договору,
укладеного на підставі правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування,
обов'язкового для сторін (сторони)
договору, має відповідати цьому акту.

Відповідно до пункту 1 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (стаття 215 Цивільного
кодексу України).

Оскільки судом встановлено, що
договори особистого строкового
платного земельного сервітуту №95 і №96
від 18.03.2013, укладені між Щолкінською
міською радою та ФОП ОСОБА_5, укладені
на підставі рішенням Щолкінської
міської ради 38-ї сесії 6-го скликання
№40.1.1 від 21.02.2013 "Про укладення договору
про встановлення особистого
строкового платного земельного
сервітуту під тимчасовою спорудою
площею 0,0018 га з літньою площадкою під
благоустрій ФОП ОСОБА_5" та рішенням
Щолкінської міської ради 38-ї сесії 6-го
скликання №40.1.3 від 21.02.2013 "Про
укладення договору про встановлення
особистого строкового платного
земельного сервітуту під тимчасовою
спорудою загальною площею 0,0023 га ФОП
ОСОБА_5", підстав для визнання яких
недійсними у суду не знайшлось, то і
укладені на їх підставі договори також,
є такими, що не підлягають визнанню
недійсними.

Крім того, суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні
вимоги про повернення земельної
ділянки, оскільки зазначені вимоги
були об`єднані в одному позові.

На підставі викладеного,
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга необґрунтована та
задоволенню не підлягає, ухвала
місцевого господарського суду
прийнята без порушень норм
матеріального та процесуального права,
інших підстав для її скасування не має.

Керуючись статтями 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу
заступника прокурора Автономної
Республіки Крим на рішення
господарського суду Автономної
Республіки Крим від 19.08.2013 у справі №
901/1956/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського
суду Автономної Республіки Крим від
19.08.2013 у справі № 901/1956/13 залишити без
змін.

Головуючий суддя
І.В. Євдокімов

Судді
В.С. Голик

Н.І. Сікорська

Розсилка:

1. Прокуратура Ленінського району
Автономної Республіки Крим (вул.
Геологічна, 17, смт. Леніне, Ленінський
р-н, 98200)

2. Щолкінська міська рада (буд. 46, м.
Щолкіне, Ленінський р-н, 98213)

3. Фізична особа - підприємець ОСОБА_5
(АДРЕСА_1)

4. Прокуратура м. Севастополя (вул.
Павличенка, 1, м. Севастополь, 99011)

5. Прокуратура Автономної Республіки
Крим (вул. Севастопольска, 21, м.
Сімферополь, 95015)