ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2014 р.Справа № 910/19069/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Міністерства охорони
здоров'я України (м.Київ) до
Публічного акціонерного товариства
"Фармстандарт-Біолік" (м.Харків) про
стягнення 57582,72 гривень за участю
представників:

позивача - Авер'янова Я.Д. (довіреність
№б/н від 13 січня 2014 року)

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

02 жовтня 2013 року позивач, Міністерство
охорони здоров'я України, звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовною заявою про стягнення з
публічного акціонерного товариства
"Фармстандарт-Біолік" (відповідача)
штрафних санкцій у розмірі 57582,72
гривень, у тому числі, 34754,54 гривень суми
нарахованої пені, 20617,24 гривень штрафу
та 2210,94 гривень суми 3% річних. Заявлену
вимогу обґрунтував неналежним
виконанням відповідачем умов договору
про закупівлю товарів за державні
кошти №80Т/248/21-24, укладеного між
сторонами 07 вересня 2012 року. Крім того,
позивач просив суд стягнути з
відповідача 1720,50 гривень судового
збору.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03 жовтня 2013 року було
прийнято вищевказану позовну заяву до
розгляду (суддя Трофименко Т.Ю.).
Провадження у справі було порушено та
призначено до розгляду у відкритому
судовому засіданні на 30 жовтня 2013 року.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 30 жовтня 2013 року матеріали
справи №910/19069/13 було направлено за
територіальною підсудністю до
господарського суду Харківської
області, в порядку статті 17
Господарського процесуального кодексу
України.

18 листопада 2013 року матеріали справи
№910/19069/13 надійшли до господарського
суду Харківської області.

Також, 18 листопада 2013 року справу
№922/1086/13 було передано до розгляду
судді Аріт К.В., на підставі витягу
автоматизованої системи
документообігу суду від тієї ж дати, та
призначено її до розгляду у судовому
засіданні на 19 грудня 2013 року.

18 грудня 2013 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду відзив (вх.№47681), в якому зазначив,
що державне українське об'єднання
"Політехмед" не має належних
повноважень щодо представництва
Міністерства охорони здоров'я України,
та оскільки позовну заяву пред'явлено
не МОЗ України, то між сторонами по
даній справі відсутній предмет спору, а
тому слід припинити провадження у
справі. Судом було досліджено наданий
відзив та долучено до матеріалів
справи.

У судовому засіданні 19 грудня 2013 року
було оголошено перерву до 14 січня 2014
року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 14 січня 2014 року
було відкладено розгляд справи на 20
січня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 20 січня 2014 року
було продовжено строк розгляду спору
та відкладено розгляд справи на 30 січня
2014 року.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 30 січня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Відповідач у відкрите судове засідання
30 січня 2014 року свого представника не
направив. Про причини неявки суд не
повідомив. Про час та місце проведення
судового засідання був повідомлений
належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, встановив
наступне.

04 травня 2012 року між Міністерством
охорони здоров'я України (позивачем,
довірителем) та державним українським
об'єднанням "Політехмед" (повіреним)
було укладено договір-доручення №39/21-24.
Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками (а.с.16-18).

Відповідно до умов вказаного
договору-доручення, повірений
зобов'язався виконувати певні дії від
імені довірителя, а саме, приймати
товар, що централізовано закуповується
довірителем у постачальника,
здійснювати відповідні дії для
належного приймання, зберігання та
доставки товару до закладів охорони
здоров'я, а також здійснювати контроль
за виконанням договорів про закупівлю,
укладених довірителем з
постачальниками за певною бюджетною
програмою.

07 вересня 2012 року між Міністерством
охорони здоров'я України (позивачем) та
публічним акціонерним товариством
"Фармстандарт-Біолік" (відповідачем)
було укладено договір про закупівлю
товарів за державні кошти №80Т/248/21-24.
Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов спірного договору,
постачальник (відповідач) зобов'язався
у 2012 році поставити різні
фармацевтичні препарати (надалі -
товар), зазначені у специфікації
(додаток №1 до договору), а замовник
(позивач), в свою чергу, зобов'язався
оплатити відповідний товар. Товар
постачається уповноваженому
підприємству замовника, а саме,
державному українському об'єднанню
"Політехмед", з метою подальшої його
поставки до закладів охорони здоров'я
(п.1.1 договору).

На виконання пунктів 1.1 та 3.1 спірного
договору, сторонами було підписано
специфікацію (додаток №1) на суму 296722,00
гривень (а.с.27). Вказану специфікацію
було підписано повноважними
представниками з обох сторін, та
скріплено печатками.

Згідно із п.5.1 спірного договору,
постачальник зобов'язався забезпечити
поставку товару на умовах поставки
DDP-Київ (у значенні міжнародних правил
Інкотермс-2000) у відповідності до
узгодженого графіку поставки.

На виконання пункту 5.1 спірного
договору, сторонами було узгоджено
графік поставки, відповідно до умов
якого, відповідач повинен був
поставити товар на суму 296722,00 гривень у
листопаді 2012 року (а.с.28). Вказаний
графік було підписано повноважними
представниками з обох сторін та
скріплено печатками.

Відповідно до п.4.3 спірного договору,
замовник має право здійснити попередню
оплату, яка здійснюється відповідно до
постанови Кабінету міністрів України
№1404 від 09 жовтня 2006 року, у термін 90
днів з моменту оплати у розмірі до 100%
від ціни договору на підставі рахунку,
виставленого постачальником.

Пунктом 5.4 спірного договору
передбачено, що приймання-передача
товару оформлюється видатковою
накладною постачальника, яка
підписується
матеріально-відповідальною особою
постачальника та уповноваженим
підприємством, на ту кількість товару,
яка відповідає умовам договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
листом №5026/10/105 від 24 грудня 2012 року
(а.с.37), відповідач визнав свою
відповідальність щодо виконання
спірних договірних зобов'язань та
гарантував оплату всіх штрафних
санкцій в повному обсязі.

27 грудня 2012 року позивачем було
виконано договірне зобов'язання щодо
оплати товару в повному обсязі, однак
відповідач здійснив поставку товару 28
березня 2013 року, що підтверджується
видатковою накладною №130167 від тієї ж
дати (а.с.29-30). Вказану видаткову
накладну було підписано з обох сторін.

Крім того, суд звертає увагу, що
відповідач повідомив позивача про
неможливість виконати умови спірного
договору щодо вчасної поставки товару,
гарантуючи повернення коштів за
недопоставлену кількість товару, з
урахуванням індексу інфляції та
штрафних санкцій. Даний факт
підтверджується листом №1198/10 від 27
березня 2013 року (а.с.31).

У зв'язку із порушенням умов спірного
договору щодо строків поставки товару,
та з метою досудового врегулювання
спору, позивач направив претензію
(вих.№01-47/129) від 05 квітня 2013 року на
адресу відповідача (а.с.34-35), в якій
посилаюсь на прострочення
відповідачем поставки товару на 118
календарних днів, просив перерахувати
на його розрахунковий рахунок
відповідні штрафні санкції.

У відповідь на вищевказану претензію,
відповідач надіслав на адресу позивача
лист (вих.№1955/05) від 30 квітня 2013 року
(а.с.32-33), в якому зазначив про зміну
істотних умов договору щодо строків
поставки товару шляхом здійснення
попередньої оплати позивачем,
посилаючись на п.4.3 договору, а тому
відмовився від сплати суми штрафних
санкцій, вважаючи її нарахування
безпідставним, що і стало причиною
звернення позивача з позовом по даній
справі про стягнення 57582,72 гривень
штрафних санкцій.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст.265 Господарського
кодексу України, за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як було зазначено вище, в пункті 5.1.
договору сторони передбачили обов'язок
постачальника-відповідача поставити
товар у відповідності до узгодженого
графіку поставки, який є додатком №2 до
основного договору (а.с.28). У
відповідному графіку встановлено
строк поставки - листопад 2012 року.

Сторонами не вносились зміни в пункт
5.1. договору та у графік поставки, який є
додатком №2 до цього договору, а тому
останнім днем поставки, згідно з
умовами договору, є 30 листопада 2012 року.

Проте, відповідач здійснив поставку
товару 28 березня 2013 року, що
підтверджується матеріалами справи, з
порушенням цього строку, а саме на 118
календарних днів.

Щодо посилань відповідача на те, що
пунктом 4.3. договору сторони
передбачили можливість здійснення
поставки в інший, ніж встановлено
пунктом 5.1. договору та графіком
поставки строк, суд вважає їх
безпідставними, виходячи з наступного.

Так, згідно з пунктом 4.3. договору,
замовнику надано право здійснити
попередню оплату, яка здійснюється
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України №1404 від 09 жовтня 2006
року, у термін 90 днів з моменту оплати у
розмірі до 100% від ціни договору на
підставі рахунку, виставленого
постачальником. Постачальник протягом
трьох місяців з дня надходження
коштів, як попередньої оплати,
підтверджує їх використання за
призначенням згідно з актом про
поставку (передачу товару) про
використання коштів за призначенням.

У вказаному пункті договору не
зазначено про надання права
постачальнику (відповідачу) здійснити
поставку товару через 90 днів після
попередньої оплати за межами строку,
який встановлено узгодженим
сторонами графіком, а передбачено
право замовника здійснити попередню
оплату за 90 днів до повної оплати
поставленого товару та обов'язок
постачальника протягом 90 днів після
попередньої оплати підтвердити
використання її за призначенням.

Згідно зі ст.651 Цивільного кодексу
України, зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.188 Господарського
кодексу України, зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Відповідно до ст.654 Цивільного кодексу
України, зміна договору вчинюється у
такій самій формі, що й договір, що
змінюється або розривається, якщо інше
не встановлено договором або законом
чи не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Враховуючи, що сторонами не укладалось
угод щодо внесення змін до пункту 5.1.
договору та графіку поставки, а згідно
зі ст.629 Цивільного кодексу України,
договір є обов'язковим до виконання,
суд дійшов висновку, що відповідач був
зобов'язаний поставити товар до 30
листопада 2012 року, проте в порушення
вказаного обов'язку поставив товар 28
березня 2013 року.

Пунктом 1 статті 193 Господарського
кодексу України та статтею 526
Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу
України, в разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.231 Господарського
кодексу України, у разі якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, якщо інше
не передбачено законом чи договором за
порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1% вартості товарів (робіт), з яких
допущено прострочення виконання за
кожний день прострочення.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази сплати відповідачем штрафних
санкцій в добровільному порядку, суд
вважає заявлену вимогу позивача щодо
стягнення з відповідача суми штрафних
санкцій нормативно та документально
обґрунтованою. Аналогічна правова
позиція також відображена у постанові
Харківського апеляційного
господарського суду від 17 грудня 2013
року по справі №922/3930/13.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 34754,54 гривень
пені та 20617,24 гривень штрафу, суд
зазначає наступне.

Згідно із ст.548 Цивільного кодексу
України, виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. Виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком (ст.546
ЦКУ).

Відповідно до п.7.2 договору, у випадку
затримки поставки товару понад термін,
встановлений пунктом 5.1 цього договору,
постачальник сплачує замовнику пеню у
розмірі 0,1% від вартості непоставленого
товару за кожен день прострочення
поставки товару.

З урахуванням викладеного, суд,
перевіривши розрахунки позивача щодо
кожної із нарахованих санкцій,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми пені, дійшов
висновку про те, що відповідні
розрахунки є вірними, та відповідають
нормам чинного законодавства, а тому
підлягають стягненню з відповідача у
повному обсязі.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 2210,94 гривень
суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, перевіривши розрахунок позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 3% річних, дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірний, та такий, що
відповідає нормам чинного
законодавства України, а тому підлягає
стягненню з відповідача у повному
обсязі.

Щодо посилань відповідача стосовно
того, що державне українське об'єднання
"Політехмед" не має належних
повноважень щодо представництва
інтересів Міністерства охорони
здоров'я України, суд вважає за
потрібне зазначити наступне.

04 травня 2012 року між Міністерством
охорони здоров'я України (позивачем,
довірителем) та державним українським
об'єднанням "Політехмед" (повіреним)
було укладено договір-доручення №39/21-24.
Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками (а.с.16-18).

Відповідно до умов вказаного
договору-доручення, повірений
зобов'язався виконувати певні дії від
імені довірителя, а саме, приймати
товар, що централізовано закуповуються
довірителем у постачальника,
здійснювати відповідні дії для
належного приймання, зберігання та
доставки товару до закладів охорони
здоров'я, а також здійснювати контроль
за виконанням договорів про закупівлю,
укладених довірителем з
постачальниками за певною бюджетною
програмою. Крім того, пунктом 1.1.4.
договору-доручення передбачено, що
участь у претензійній та позовній
роботі за договорами про закупівлю
покладено на державне українське
об'єднання "Політехмед".

Відповідно до п.2.1.6 договору-доручення,
повірений зобов'язується забезпечити
контроль за виконанням
постачальниками договірних
зобов'язань, та участь у претензійній
та позовній роботі у разі невиконання
або неналежного виконання
постачальниками умов договору про
закупівлю.

Відповідно до умов договору-доручення,
державне українське об'єднання
"Політехмед" здійснює від імені
довірителя (Міністерства охорони
здоров'я України) претензійно-позовну
роботу за договорами про закупівлю з
усіх питань, що пов'язані з укладенням,
виконанням та/або припиненням дії цих
договорів, з усіма правами, наданими
стороні по справі процесуальним
законодавством України.

Ст.1000 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором доручення
одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії.

Ст.ст.1003, 1004, 1005 Цивільного кодексу
України визначено, що у договорі
доручення або у виданій на підставі
договору довіреності мають бути чітко
визначені юридичні дії, які належить
вчинити повіреному. Дії, які належить
вчинити повіреному, мають бути
правомірними, конкретними та
здійсненними. Повірений зобов'язаний
вчиняти дії відповідно до змісту
даного йому доручення. Повірений
повинен виконати дане йому доручення
особисто.

Ст.1007 Цивільного кодексу України
визначено, що довіритель зобов'язаний
видати повіреному довіреність на
вчинення юридичних дій, передбачених
договором доручення.

Ст.ст.244, 246 Цивільного кодексу України
визначено, що представництво, яке
ґрунтується на договорі, може
здійснюватися за довіреністю.
Довіреність від імені юридичної особи
видається її органом або іншою особою,
уповноваженою на це її установчими
документами, та скріплюється печаткою
цієї юридичної особи.

Відповідно до ст.18 Господарського
процесуального кодексу України, до
складу учасників судового процесу
входять: сторони, треті особи, прокурор,
інші особи, які беруть участь у процесі
у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ст.21 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
позивачами є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.

За змістом ч.3 ст.28 Господарського
процесуального кодексу України,
представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації.
Довіреність видається за підписом
керівника або іншої уповноваженої ним
особи та посвідчується печаткою
підприємства, організації.

Статтею 238 Цивільного кодексу України
визначені правочини, які може вчиняти
представник:

"1. Представник може бути уповноважений
на вчинення лише тих правочинів, право
на вчинення яких має особа, яку він
представляє.

2. Представник не може вчиняти правочин,
який відповідно до його змісту може
бути вчинений лише особисто тією
особою, яку він представляє.

3. Представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представництва, а також щодо інших
осіб, встановлених законом".

З огляду на вищевикладене, вбачається,
що державне українське об'єднання
"Політехмед" здійснює
претензійно-позовну роботу по
договорам про закупівлю, а тому
виступає в суді у якості представника
Міністерства охорони здоров'я України.

Таким чином, суд встановив, що
позивачем по справі виступає
Міністерство охорони здоров'я України,
а державне українське об'єднання
"Політехмед" виступає як повноважний
представник позивача.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в
задоволенні клопотання Відповідача
про припинення провадження по справі,
згідно з п.1-1 ч.1 ст.80 Господарського
процесуального кодексу України.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, встановивши сторону, з вини
якої справу було доведено до суду, суд
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного та ст.129
Конституції України, ст.ст.238, 244, 246, 526,
530, 546, 548, 530, 611, 612, 625, 629, 651, 654, 692, 712, 1000, 1003,
1004, 1005, 1007 Цивільного кодексу України,
ст.ст.179, 188, 193, 230, 231, 232, 265 Господарського
кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12,
18, 21, 28, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Фармстандарт-Біолік" (61070,
м.Харків, Дзержиньский район, Помірки,
70, ) на користь
Міністерства охорони здоров'я України
(01601, м.Київ, вул.Грушевського, 7, , р/р №0021 в ДКСУ, ЄДРПОУ
ДКСУ 37567646, МФО 820172) 34754,54 гривень пені,
20617,24 гривень штрафу, 2210,94 гривень суми 3%
річних та 1720,50 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 04 лютого 2014
року.

Суддя Аріт К.В.