ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.01.2014 Справа № 920/57/14

Господарський суд Сумської області, у
складі судді Левченка П.І. при
секретарі судового засідання
Чепульській Ю. В., розглянувши
матеріали справи № 920/57/14 за позовом:
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» в особі
Сумської дирекції УДППЗ «Укрпошта», м.
Суми

до відповідача: Управління майна
комунальної власності Сумської
міської ради, м. Суми

про зміну умов договору

за участю представників:

позивача - Огорілка Ю. М. та Мельнік О. В.,

відповідача - не з'явився.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд внести зміни до
договору № ФМ-337 від 30.01.1998 року (з
наступними змінами):

- викласти п. 4.1 договору у
наступній редакції: «Орендна плата за
договором складає 1 грн. в рік»;

- договір вважається зміненим з
моменту отримання відповідачем
пропозиції про внесення змін, тобто з
21.12.2011 року.

Відповідач 27.01.2014 року подав суду
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з тим, що ним до цього
часу не отримано позовну заяву, а також
враховуючи, що двоє з трьох працівників
юридичного сектору відповідача
знаходяться на лікарняному, а на 27.01.2014
року призначено до розгляду ще дві
справи. Відзиву на позовну заяву
відповідач не подав.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
позивача, господарський суд встановив:

Клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи не
підлягає задоволенню і відхиляється
судом, оскільки нез'явлення
представника відповідача в судове
засідання не перешкоджає розгляду
справи та вирішенню спору.
Господарський суд не визнавав явку
представників сторін в судове
засідання обов'язковою і у пункті 5
резолютивної частини ухвали від 10.01.2014
року про порушення провадження у
справі № 920/57/14 повідомив сторонам, що у
разі нез'явлення їх представників в
засідання суду справа може бути
розглянута без їх участі.

Згідно статті 75 ГПК України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

За вищезгаданих обставин
господарський суд вважає за можливе
розглянути дану справу за наявними в
ній матеріалами, з яких вбачається, що
30.01.1998 року сторонами укладено договір
оренди № ФМ-337, що на даний час діє в
редакції від 08.04.2008 року, викладеній
сторонами у зміні № 2 від 08.04.2008 року до
договору оренди № ФМ-337 від 30.01.1998 року
(а.с. 17-19).

За умовами вищезгаданого договору в
редакції від 08.04.2008 року орендодавець
(відповідач) передав, а орендар
(позивач) прийняв у строкове платне
користування (в оренду) на умовах,
визначених договором, нежитлове
приміщення на першому поверсі будинку
76 по вул. 4-та Продольна у м. Суми площею
90,1 кв.м. для розміщення відділення
поштового зв'язку.

Пунктом 4.1 договору оренди № ФМ-337 в
редакції від 08.04.2008 року сторони
визначили, що орендна плата за об'єкт
оренди розраховується на підставі
діючої Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду
комунального майна, затвердженої
відповідним рішенням Сумської міської
ради (далі - Методики). Базова ставка
орендної плати встановлюється
відповідним рішенням Сумської міської
ради. Розрахунок орендної плати
додається (додаток № 3).

У розрахунок орендної плати (додаток №
3 до договору оренди № ФМ-337)
неодноразово за домовленістю сторін
вносилися зміни шляхом викладення його
в новій редакції.

Востаннє сторони домовилися внести в
розрахунок орендної плати зміни 01.04.2011
року (зміна № 3 до розрахунку орендної
плати до договору оренди № ФМ-337 від
30.01.1998 року, а.с. 21), виклавши його в новій
редакції. В останній редакції
розрахунку за домовленості сторін
визначено, що цей розрахунок виконано
відповідно до пунктів 8, 12 Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду комунального майна,
затвердженої рішенням Сумської
міської ради від 23.06.2010 року № 3964-МР.
Сторони визначили розмір місячної
орендної плати за січень 2012 року в сумі
1820,96 + індекс інфляції + 20% ПДВ, а також
домовились, що розмір орендної плати за
кожний наступний місяць
розраховується шляхом коригування
розміру місячної орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за поточний місяць.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо
внесення змін до договору оренди №
ФМ-337 в частині розміру орендної плати,
визначеного сторонами 01.04.2011 року,
позивач у своїй позовній заяві
безпідставно та необґрунтовано
посилається на те, що він листом від
24.02.2011 року № 10-079 звертався до Сумської
міської ради про внесення змін до
договору, який начебто був направлений
відповідачеві і залишений останнім без
відповіді.

Безпідставність цього посилання
позивача полягає, по-перше в тому, що
звернення з листом від 24.02.2011 року № 10-079
мало місце до того, як сторони 01.04.2011
року за взаємною згодою визначили
розмір місячної орендної плати в сумі
1820,96 грн. + індекс інфляції + 20% ПДВ.

По-друге, з листом від 24.02.2011 року № 10-079
позивач звертався не до відповідача
(сторони за договором оренди), а
особисто до першого заступника
міського голови Войтенка М. Г. (а.с. 96-97) з
проханням про його підтримку та
допомогу у вирішенні питання щодо
встановлення орендної плати на всі
об'єкти комунальної власності, що
орендуються позивачем в особі його
Сумської дирекції, у розмірі 1 грн. в
рік.

В листі від 24.02.2011 року № 10-079 першому
заступнику міського голови Войтенку М.
Г. позивач в обґрунтування свого
прохання про підтримку та допомогу
посилався на ті самі норми чинного
законодавства, що діяли у той час і
діють у даний час, на які він
посилається і в позовній заяві про
внесення змін до договору оренди №
ФМ-337, зокрема на п. 10 постанови Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995р. № 786, на
ч. 3 ст. 6 Закону України «Про державну
підтримку засобів масової інформації
та соціальний захист журналістів» від
23.09.1997 року, але перший заступник
міського голови Войтенко М. Г.
відповіді на лист від 24.02.2011 року № 10-079
позивачеві не надав і після цього
позивач 01.04.2011 року домовився з
відповідачем про внесення змін в
розрахунок орендної плати (додаток № 3
до договору оренди № МФ-337 від 30.01.1998
року) шляхом викладення його в новій
редакції (а.с. 21), в якій сторони
визначили розмір місячної орендної
плати в сумі 1820,96 грн. + індекс інфляції +
20% ПДВ, що не суперечить чинному
законодавству і є істотною умовою
правомірного правочину (договору
оренди № ФМ-337), оскільки недійсність
цього правочину прямо не встановлена
законом і він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 ЦК України «Презумпція
правомірності правочину»).

Після визначення сторонами 01.04.2011 року
розміру місячної орендної плати в сумі
1820,96 грн. + індекс інфляції + 20% ПДВ
позивач звертався листом № 13-11-352 від
30.11.2011 року (а.с. 89-93) до міського голови
м. Суми Мінаєва Г. М., який не є стороною
договору, з пропозицією укласти
додаткові угоди до 15 договорів оренди
(у тому числі до договору оренди № ФМ-337)
та визначити ставку місячної орендної
плати на рівні 0,08 копійок в місяць. З
цим листом позивач направив міському
голові м. Суми проекти додаткових угод
у двох примірниках до кожного з 15
договорів і просив міського голову
підписати їх, скріпити печаткою та
направити один підписаний примірник
позивачеві.

На лист позивача за № 13-11-352 від 30.11.2011
року (а.с. 89-93) відповів відповідач
листом за № 109-3648/01-10 від 20.12.2011 року (а.с.
94-95). У своїй відповіді відповідач
зазначив, що він не вбачає законних
підстав для укладення запропонованих
позивачем змін до діючих типових
договорів оренди. Відповідач зазначив
також, що договори оренди (у тому числі
договір оренди № ФМ -337) є діючими і
відповідно до умов цих договорів,
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», норм ЦК
України, ГК України орендна плата
повинна сплачуватись в розмірі та
строки встановлені договором оренди.

У зв'язку з тим, що у грудні 2011 року
сторони не досягли згоди щодо зміни
договору оренди № ФМ-337 позивач у
грудні 2013 року (27.12.2013 року - дата
відправлення позовної заяви до суду)
передав спір на вирішення суду,
керуючись частинами 2-4 статті 188 ГК
України.

Позивач у своєї позовній заяві
зазначає, що відповідно до положень
частин 2-4 статті 188 ГК України, сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

При цьому позивач, всупереч вимогам
статті 33 ГПК України, взагалі не
намагається довести суду наявність
обставин, які могли б бути підставою
для зміни договору за рішенням суду.

Позивач, вимагає від суду внесення
зміни до договору № ФМ-337 від 30.01.1998 року
(з наступними змінами),виклавши пункт 4.1
договору в редакції «Орендна плата за
договором складає 1 грн. в рік»,
виходячи з того, що він має безумовне
(безспірне) право на таку зміну за його
пропозицією, викладеною в його листі №
13-11-352 від 30.11.2011 року до міського голови
м. Суми Мінаєва Г. М., з дні отримання від
відповідача листа № 109-3648/01-10 від 20.12.2011
року про відсутність законних підстав
для внесення таких змін до договору,
тобто з 21.12.2011 року.

Посилаючись на частини 2-4 статті 188 ГК
України, позивач не звертає уваги на те,
що ці норми закону не містять підстав
для зміни договору, а відтак, керуючись
лише цими нормами закону не можна ні
позивачеві довести суду правомірність
та обґрунтованість своїх позовних
вимог, ні суду визнати правомірність
вимог позивача щодо зміни договору за
відсутності згоди іншої сторони
договору - відповідача, який не вбачає
законних для внесення змін до договору.

Позивач не звертає уваги на частину
першу статті 188 ГК України, якою
визначено, що зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускається, якщо інше не передбачено
законом або договором. Між тим,
вимагаючи від суду внесення останнім
змін до договору без згоди на те іншої
сторони договору (відповідача), позивач
виходить з того, що він має право в
односторонньому порядку змінити
визначені двома сторонами умови
правомірного договору (ст. 204 ЦК
України),одностороння зміна умов якого,
згідно статті 252 ЦК України не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом, а також який,
згідно статті 629 ЦК України, є
обов'язковим для виконання сторонами.

У даному випадку ні договором № ФМ-337
від 30.01.1998 року в діючій редакції від
01.04.2008 року, ні законом не передбачено
права односторонньої зміни умов
договору.

Згідно частини першої статті 4 ГК
України, не є предметом регулювання
цього Кодексу, зокрема, майнові та
особисті немайнові відносини, що
регулюються Цивільним кодексом
України (ЦК України).

Частиною першою статті 1 ЦК України
визначено, що цивільним законодавством
регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, самостійності
їх учасників. Саме такими відносинами є
відносини між сторонами за договором №
ФМ-337.

До загальних засад цивільного
законодавства статтею 3 ЦК України
віднесено, зокрема, свободу договору.

Згідно частини третьої статті 6 ЦК
України, сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Як уже зазначалося вище, статтею 204 ЦК
України встановлена презумпція
правомірності правочину (договору).
Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Посилаючись у своїй позовній заяві на
те, що розрахунок орендованої плати є
таким, що не відповідає імперативним
приписам законодавства, що визначають
право позивача у частині встановлення
розміру орендної плати, позивач не
стверджує і не доводить суду, що
недійсність договору оренди № ФМ-337 в
частині визначеного сторонами розміру
орендної плати прямо встановлена
законом або, що договір оренди № ФМ-337 в
частині визначеного сторонами розміру
орендної плати визнаний судом
недійсним, а відтак цей договір (у тому
числі в частині орендної плати, яка є
істотною умовою договору оренди) є
правомірним і, згідно статті 525 ЦК
України, одностороння зміна його умов
та одностороння відмова від
зобов'язання за цим правомірним
договором не допускається, оскільки
інше не встановлено договором або
законом.

Звернення ж позивача з позовною заявою
про внесення судом змін до договору в
частині орендної плати у даному
випадку спрямоване на реалізацію
неіснуючого у позивача права на
односторонню відмову від зобов'язання
та односторонню зміну умов договору.

Згідно статті 10 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», орендна плата з урахуванням її
індексації є істотною умовою договору
оренди. Укладений сторонами договір
оренди в частині істотних умов повинен
відповідати типовому договору
відповідного майна. За згодою сторін у
договорі можуть бути передбачені й
інші умови. Умови договору оренди є
чинними на весь строк дії договору.

Статтею 19 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна
визначено, що методика розрахунку
орендної плати та пропорції її
розподілу визначаються для об'єктів, що
перебувають у комунальній власності,
органами місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог статті 21 того ж
Закону, розмір орендної плати може бути
змінено за погодженням сторін. Розмір
орендної плати може бути змінено на
вимогу однієї з сторін, якщо з
незалежних від них обставин істотно
змінився стан об'єкта оренди, а також в
інших випадках, встановлених
законодавчими актами України. Спори з
питань зміни орендної плати
вирішуються відповідно до чинного
законодавства.

Відповідно до частин першої та другої
статті 632 ЦК України, ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін,
а зміна ціни після укладення договору
допускається лише у випадках і на
умовах, встановлених договором або
законом.

Позивач у своїй позовній заяві не
зазначив ні умов договору, ні умов або
вимог закону, які б допускали зміну
ціни (розміру орендної плати) в
договорі, встановленої за домовленістю
сторін, на вимогу однієї з сторін за
відсутності згоди іншої сторони.

Підстави для зміни або розірвання
договору визначені статтями 651 та 652 ЦК
України, але позивач у своїй позовній
заяві на них не посилається, розуміючи,
що ці норми закону не містять підстав
для зміни умов договору оренди № ФМ-337
щодо орендної плати на вимогу орендаря
(позивача) за відсутності згоди на такі
зміни іншої сторони
(орендодавця-відповідача).

Статтею 651 ЦК України визначено, що
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

У даному випадку позивач не зазначає у
своїй позовній заяві про будь-яке
істотне порушення договору
відповідачем, а також не вказує
будь-якого випадку, встановленого
договором або законом, який би міг бути
підставою для зміни договору за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін.

Статтею 652 ЦК України визначено, що у
разі істотної зміни обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
договору, договір може бути змінений
або розірваний за згодою сторін, якщо
інше не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання. Заміна
обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах. Якщо сторони не досягли згоди
щодо приведення договору у
відповідність з обставинами, які
істотно змінились, або щодо його
розірвання, договір може бути
розірваний або змінений за рішенням
суду на вимогу заінтересованої сторони
за наявності одночасно таких умов: 1) в
момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане; 2) зміна обставин зумовлена
причинами, які заінтересована сторона
не могла усунути після їх виникнення
при всій турботливості та обачності,
які від неї вимагалися; 3) виконання
договору порушило б співвідношення
майнових інтересів сторін і позбавило
б заінтересовану сторону того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору; 4) із суті договору або
звичаїв ділового обороту не випливає,
що ризик зміни обставин несе
заінтересована сторона.

У даному випадку позивач в
обґрунтування своїх позовних вимог не
посилається на статтю 652 ЦК України, не
зазначає в якості підстави для зміни
умов договору будь-якої істотної зміни
обставин, оскільки такої зміни
обставин не було.

З огляду на вищевикладене, у позивача
відсутні підстави вимагати зміни
договору № ФМ-337 від 30.01.1998 року, який
діє в редакції від 08.04.2008 року, за
рішенням суду, а відтак його позовні
вимоги у даній справі не підлягають
задоволенню у зв'язку з їх
неправомірністю, безпідставністю та
необґрунтованістю.

Окремо слід зазначити про
безпідставність та необґрунтованість
вимог позивача щодо встановлення
рішенням суду дати набрання чинності
зміни договору - з 21.12.2011 року (з моменту
отримання відповідачем пропозиції про
внесення змін). В обґрунтування цієї
вимоги позивач у своїй позовній заяві
лише процитував суду зміст частини
п'ятої статті 188 ГК України, зазначивши,
що відповідно до ч. 5 ст. 188 ГК України,
якщо судовим рішенням договір змінено
або розірвано, договір вважається
зміненим або розірваним з дня набрання
чинності даним рішенням, якщо іншого
строку набрання чинності не
встановлено рішенням суду. Чому суд має
визнати договір зміненим з моменту
отримання відповідачем пропозиції про
внесення змін, а саме з 21.12.2011 року,
позивач не зазначив.

Згідно статті 49 ГПК України, витрати по
сплаті судового збору, пов'язані з
розглядом даної справи, покладаються
на позивача.

На підставі всього вищевикладеного,
керуючись статтями 32-35, 43, 49, 75, 82-85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 30.01.2014 року.

СУДДЯ
П.І. ЛЕВЧЕНКО