ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

07.02.2014 р.
Справа№ 5015/7115/11

За заявою Львівського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України в інтересах держави -
Міністерства оборони України в особі
державного підприємства Міністерства
оборони України «Західвійськбуд», як
органу уповноваженого здійснювати
функції у спірних правовідносинах

про відстрочку виконання рішення суду
від 22.12.2011р. у справі №5015/7115/11 на 6
місяців

у справі за позовом Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача Державного
підприємства МОУ „Західвійськбуд",
м.Львів

про стягнення 623495грн. 12коп.

Суддя Кітаєва С.Б.

Представники:

від прокуратури: Гончар Б.С. - ст.
прокурор прокуратури Західного
регіону України (посв. № 014659 від
13.01.2013р.)

від позивача: ОСОБА_2 - предст. (
довіреність №502-5074/2)

від відповідача: Фуфак В.І.

На розгляд господарського суду
Львівської області Львівським
прокурором з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Західного
регіону України подано заяву
відстрочку виконання рішення суду від
22.12.2011р. у справі №5015/7115/11 Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 до Державного
підприємства МОУ „Західвійськбуд" про
стягнення 623495грн. 12коп. на 6 місяців.

Ухвалою суду від 30.01.2014р. вказану заяву
прийнято та призначено до розгляду на
07.02.2014р.

В судовому засіданні 07.02.2014р. в
обґрунтування поданої заяви прокурор
покликається на те, що у зв»язку з
скрутним матеріальним становищем
підприємство не змогло погасити
заборгованість перед стягувачем у
повному обсязі. Стверджує, що внаслідок
накладення органами державної
виконавчої служби України арешту на
рахунки, підприємство боржника не має
можливості здійснювати господарську
діяльність та отримувати кошти, таким
чином зростає заборгованість перед
контрагентами, яка становить 1,4 млн.
грн. Блокування рахунків порушує права
громадян - працівників підприємства на
своєчасне отримання заробітної плати.
Підприємство боржника є державним
підприємством, заснованим на майні
Збройних сил України, яке є
загальнодержавною власністю,
засновником підприємства є
Міністерство оборони України, і
фінансування з бюджету не отримує, а
здійснює свою діяльність виключно за
кошти отримані від господарської
діяльності. Відповідно до п. 2.1 Статуту,
підприємство, створене з метою
виконання програми житлового і
військового будівництва для
Міністерства оборони України.
Підприємство здійснює будівництво
багатоквартирного житлового будинку
для військовослужбовців у
м.Володимир-Волинський, Волинської
області по вул.Глушкова на виконання
бюджетної програми щодо будівництва
(придбання) житла для
військовослужбовців у 2013 році. За
наказом Міністра оборони України від 07
листопада 2013 року № 761 передбачено
фінансування будівництва даного
об'єкту протягом 2013 року на суму 1,5 млн.
грн. Грошові кошти у вказаній сумі
виділені та перебувають на рахунку
Міністерства оборони України, однак у
зв'язку з арештом рахунку підприємства
органами державної виконавчої служби у
ході виконання рішення суду у цій
справі, не можуть бути використані
відповідно до їх цільового призначення
(завершення будівництва житлового
будинку) та створюються передумови для
зриву виконання державної цільової
програми щодо будівництва житла для
військовослужбовців у 2013 році. На думку
прокурора, існує реальна загроза
доведення державного підприємства до
банкрутства та реалізації державного
майна, а відстрочка виконання рішення
суду на 6 місяців надасть можливість
освоїти кошти, передбачені на
будівництво житла для
військовослужбовців, укласти договори
на виготовлення продукції та отримати
кошти внаслідок виконання замовлень.

У наданому в судовому засіданні
поясненні до заяви про відстрочення
рішення суду б/н та дати (зареєстроване
канцелярією суду 07.02.2014р. за № 5426/14) та в
судовому засіданні представник
боржника покликається на аналогічні
обставини та додатково зазначає, що на
даний момент, на його думку, існують
обставини, що ускладнюють виконання
судового рішення, або роблять його
неможливим, а саме накладення арешту
20.08.2012р. при зведеному виконавчому
провадженні по заборгованості на
загальну суму 804184грн. 54коп. який
паралізує господарську діяльність
підприємства, наявність кредиторської
заборгованості перед контрагентами в
розмірі 1510571грн. 85коп., перебуванням у
стані економічного занепаду
державного сектору економіки,
неможливість участі у тендерах (в
зв»язку з накладеним арештом), які б
дали можливість підприємству укладати
договори на виконання певних робіт та
надання послуг з метою одержання
коштів для погашення заборгованості.

Стягувач (позивач) проти відстрочки
виконання рішення в судовому засіданні
та у запереченні на заяву про
відстрочку виконання рішення суду від
07.02.2014р. (зареєстроване канцелярією
суду 07.02.2014р. за № 5443/14) повністю
заперечив, покликаючись на те, що
відповідач має заборгованість перед
ним за поставлений у 2005-2008 роках товар,
з моменту останньої поставки
відповідачу товару минуло 6 років, а
першої поставки 9 років, однак
відповідач добровільно не перерахував
йому жодних коштів в рахунок погашення
боргу. Стверджує, що наведені
прокурором та боржником підстави для
відстрочення виконання судового
рішення, зокрема тяжке фінансове
становище не є тими виключними
обставинами, які б давали підстави для
відстрочення виконання судового
рішення, оскільки важке фінансове
становище відповідача утворилось
внаслідок його господарської
діяльності, а наявність інших
виконавчих проваджень про стягнення
із ДП МОУ «Західвійськбуд» свідчить
лише про неналежне виконання боржником
обов»язків за господарськими
зобов»язаннями допущеними виключно із
вини самого підприємства, а не в силу
якихось об»єктивних, незалежних від
відповідача обставин. Просить суд
врахувати ту обставину, що
відповідачем було надано позивачу
гарантійний лист №297 від 05.11.2008р., яким
гарантувало повну та своєчасну оплату
отриманих товарно-матеріальних
цінностей до кінця грудня 2008р., а також
просило відвантажити до кінця
листопада 2008р. товар (металопластикові
вікна в кількості 120шт., які необхідні
для закінчення будівництва об»єкта, у
якому ДП МОУ «Західвійськбуд» виступає
генпідрядником), однак оплату
отриманого товару у гарантовані строки
відповідач так і не провів. На стадії
примусового виконання рішення суду ДП
МОУ «Західвійськбуд» також було
скеровано позивачу заяву № 300/1 від
02.08.2012р. у якій гарантував сплату
заборгованості у повному обсязі у
строк до 15.08.2012р. за умови подання
позивачем у відділ державної
виконавчої служби Жовківського
районного управління юстиції заяви про
повернення наказу господарського суду
Львівської області без виконання, що на
думку стягувача, свідчить про намір
відповідача ухилитись від виконання
рішення суду, та зловживання своїми
процесуальними правами. Боржник вже
двічі звертався із заявами про
розстрочку виконання рішення, в
задоволенні яких судом було
відмовлено. Також позивач покликається
на те, що протягом 2012-1013 років на
користь боржника було стягнуто 1173664грн.
40коп. з Львівської національної
музичної академії ім..М.В.Лисенка на
виконання наказу господарського суду
Львівської області від 03.01.2012р. у справі
№ 5015/2670/11 які не були скеровані на
погашення заборгованості боржника за
рішенням суду а були витрачені на інші
цілі, хоча вказаних коштів було б
достатньо для повного виконання
зобов»язань перед стягувачами за всіма
відкритими виконавчими провадженнями.

Стягувач просить суд врахувати його
скрутне фінансове становище, оскільки
з часу невиконання відповідачем свого
обов»язку по оплаті поставленого
товару призвело до критичних наслідків
у господарській діяльності, що
поставило його на межу банкрутства.
Зокрема, у нього виникла необхідність
отримання кредитних та позичкових
коштів для купівлі обладнання,
розрахунків із постачальниками,
державними та цільовими фондами,
виплати заробітної плати працівникам;
скорочення чисельності штату
працівників та обсягів виробництва (з 15
працівників у 2008 році до 0 працівників у
2013-2014 роках) ; невиконання зобов»язань
перед постачальниками товарів, що
призведе до нарахування штрафних
санкцій та стягнення заборгованості у
судовому порядку, оскільки власних
коштів для виконання цих зобов»язань у
позивача не було з причин несплати
відповідачем значної грошової суми.

Розглянувши подану заяву, заслухавши
пояснення представників сторін та
прокуратури, суд дійшов висновку
відмовити у її задоволенні повністю з
огляду на наступне:

Відповідно до статті 121 ГПК України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Оскільки згадана стаття не обмежує
відповідне право господарського суду
певним строком, воно може бути
реалізоване у будь-який час від
набрання рішенням законної сили до
його фактичного повного виконання.

Відстрочка - це відкладення чи
перенесення виконання рішення на новий
строк, який визначається господарським
судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо (п.7.2.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
17.10.2012р. "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України").

Слід зазначити, що стаття 121 ГПК України
не обмежує право господарського суду
певними обставинами, при наявності
яких господарський суд може
розстрочити, відстрочити виконання
прийнятого ним рішення, проте
визначальним фактором при наданні
розстрочки, відстрочки є підставність
цих випадків та їх об'єктивний вплив на
виконання судового рішення.

Отже, виходячи з приписів
процесуального закону, відстрочка чи
розстрочка виконання судового рішення
може бути встановлена судом лише у
виняткових випадках, тобто за
наявності обставин, які ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим у строк.

Прокурором та позивачем не
підтверджено належними та допустимими
доказами винятковості обставин, що
ускладнюють виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
заборгованість відповідача виникла ще
з 2005р., та має тривалий характер, таким
чином у боржника було достатньо часу на
погашення заборгованості. Як
вбачається із долучених прокурором до
матеріалів заяви показників
кредиторської заборгованості ДП
«Західвійськбуд» станом на 21.11.2013р.
заборгованість відповідача перед СПД
ОСОБА_1 становила 344325грн. 56коп. Факт
часткового погашення суми боргу не
заперечується стягувачем.

Суд зазначає, що наведені прокурором та
боржником підстави для відстрочення
виконання судового рішення, зокрема,
тяжке фінансове становище та
нерентабельність господарської
діяльності, не є тими виключними
обставинами, які давали б підстави для
відстрочки виконання судового рішення,
оскільки важке фінансове становище
відповідача утворилось внаслідок його
власної господарської діяльності, а не
в силу якихось виключних (виняткових)
обставин. Законодавець у будь-якому
випадку пов'язує відстрочку виконання
судового рішення у судовому порядку з
об'єктивними, непереборними, іншими
словами - виключними обставинами, що
ускладнюють вчасне виконання судового
рішення.

Самі по собі фінансові
труднощі підприємства не свідчать про
те, що особа (боржник) не може виконати
рішення суду, оскільки відсутність у
боржника грошових коштів не може
свідчити про неможливість виконання
рішення суду з огляду на існування
інших, крім звернення стягнення на
грошові кошти, передбачених Законом
України «Про виконавче провадження»,
способів виконання рішення суду.

Тому, враховуючи зазначену норму,
надання відстрочки на підставі тяжкого
фінансового стану боржника не може
вважатися підставою для застосування
положень ст.121 ГПК України, адже,
враховуючи положення ч. 1 ст. 625 ЦК
України, боржник у випадку порушення
грошового зобов'язання не може
посилатися на неможливість його
виконання.

Крім того, прокурор у своїй заяві не
наводить жодних доказів того, що
виконати рішення суду неможливо, чи з
певних причин складно, а обґрунтовує
свою заяву негативними наслідками
(зупинка господарської діяльності,
ймовірність банкрутства, невиплата
заробітної плати) виконання такого
рішення для боржника, які можуть
настати в майбутньому, що суперечить
ст. 121 ГПК України.

Також, боржником не надано доказів щодо
очікуваних коштів, які має
профінансувати держава та про реальні
заходи, які протягом певного часу
дозволять йому виконувати погашення
заборгованості за вищезазначеним
судовим рішенням. Більше того, у
поданому поясненні боржником
зазначено, що у підприємства станом на
сьогодні відсутні великі замовлення та
не планується надходжень значних
коштів із яких можна було б погасити
заборгованість перед суб»єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1

Суд звертає увагу на ту обставину, що
при вирішенні питання про відстрочку
чи розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси обох сторін,
оскільки невиконання рішення суду
порушує також і матеріальні інтереси
позивача, оскільки відстрочка може
призвести підприємство позивача до
межі банкрутства, так як ним уже було
отримано кредитні та позичкові кошти
для купівлі обладнання, розрахунків із
постачальниками, державними та
цільовими фондами, виплати заробітної
плати працівникам та в подальшому
призвело до скорочення до нуля
чисельності штату працівників та
обсягів виробництва так як фінансове
становище стягувача, залежить і від
ступеня виконання боржником рішення у
даній справі.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" із змінами і доповненнями,
внесеними Законом України від
15.03.2011р. № 3135-VI, суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

Відповідно до ст.45 ГПК України
господарські суди здійснюють
правосуддя шляхом прийняття
обов'язкових до виконання на усій
території України рішень, ухвал,
постанов. Рішення і постанови
господарських судів приймаються
іменем України. Невиконання вимог
рішень, ухвал, постанов господарських
судів тягне відповідальність,
встановлену цим Кодексом та іншими
законами України.

Зазначена процесуальна норма
узгоджується з положеннями ч.5 ст.124
Конституції України, згідно з якою
судові рішення є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Статтями 115 та 116 ГПК України також
встановлено, що рішення, ухвали,
постанови господарського суду, що
набрали законної сили, є обов'язковими
на всій території України і
виконуються у порядку, встановленому
Законом України "Про виконавче
провадження".

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України
"Про судоустрій та статус суддів"
судові рішення, що набрали законної
сили, є обов'язковими до виконання
усіма органами державної влади,
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими та службовими особами,
фізичними і юридичними особами та їх
об'єднаннями на всій території України.

При цьому, суд враховує рішення
Конституційного Суду України від 26
червня 2013 року в справі за № 5-рп/2013 за
конституційним зверненням акціонерної
компанії „Харківобленерго" щодо
офіційного тлумачення положень пункту
2 частини другої статті 17, пункту 8
частини першої статті 26, частини першої
статті 50 Закону України „Про виконавче
провадження" за змістом якого
вбачається, що виконання судового
рішення є невід'ємною складовою права
кожного на судовий захист і охоплює,
зокрема, законодавчо визначений
комплекс дій, спрямованих на захист і
відновлення порушених прав, свобод,
законних інтересів фізичних та
юридичних осіб, суспільства, держави
(пункт 2 мотивувальної частини Рішення
від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012);
невиконання судового рішення загрожує
сутності права на справедливий розгляд
судом (пункт 3 мотивувальної частини
Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Окрім того, судом взято до уваги
практику Європейського суду з прав
людини, яким, зокрема, в рішенні у
справі „Шмалько проти України" від 20
липня 2004 року зазначено, що право на
виконання судового рішення є складовою
права на судовий захист, передбаченого
статтею 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, для
цілей якої виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
судового розгляду (пункт 43).

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 17 травня 2005 року у справі
"Чіжов проти України" (заява № 6962/02)
зазначено, що позитивним обов'язком
держави є організація системи
виконання рішень таким чином, щоб
гарантувати виконання без жодних
невиправданих затримок, і так, щоб ця
система була ефективною і законодавчо,
і практично, а нездатність державних
органів ужити необхідних заходів для
виконання рішення позбавляє гарантій,
які закріплені в параграф 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 19.03.1997 року у справі "Горнсбі
проти Греції" суд наголошує, що,
відповідно до усталеного
прецедентного права, пункт 1 статті 6
гарантує кожному право на звернення до
суду або арбітражу з позовом стосовно
будь-яких його цивільних прав та
обов'язків. Таким чином, ця стаття
проголошує "право на суд", одним з
аспектів якого є право на доступ, тобто
право подати позов з приводу
цивільно-правових питань до суду (див.
рішення у справі "Філіс проти Греції"
(Philis v. Greece) (N 1) від 27 серпня 1991 року,
серія А, N 209, с. 20, п. 59). Однак це право
було б ілюзорним, якби правова система
Договірної держави допускала, щоб
остаточне судове рішення, яке має
обов'язкову силу, не виконувалося на
шкоду одній із сторін. Важко собі
навіть уявити, щоб стаття 6 детально
описувала процесуальні гарантії, які
надаються сторонам у спорі, - а саме:
справедливий, публічний і швидкий
розгляд, - і водночас не передбачала
виконання судових рішень. Якщо
вбачати у статті 6 тільки проголошення
доступу до судового органу та права на
судове провадження, то це могло б
породжувати ситуації, що суперечать
принципу верховенства права, який
Договірні держави зобов'язалися
поважати, ратифікуючи Конвенцію ( 995_690 )
(див. mutatis mutandis, рішення у справі
"Голдер проти Сполученого Королівства"
(Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року,
серія А, N 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для
цілей статті 6 виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
"судового розгляду" (пункт 40).

Згідно вимог ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а відповідно
до статті 34 ГПК України суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення заяви про відстрочку
виконання рішення господарського суду
Львівської області від 22.12.2011р. у
справі № 5015/7115/11.

Керуючись ст.17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", ст.ст. 33, 34, 86, 121 ГПК України,
господарський суд, -

У Х В А
Л И В:

Відмовити в задоволенні заяви
Львівського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України в інтересах
держави - Міністерства оборони України
в особі державного підприємства
Міністерства оборони України
«Західвійськбуд» про відстрочку
виконання рішення суду від 22.12.2011 року у
справі № 5015/7115/11 на 6 місяців.

Суддя
Кітаєва С.Б.