КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2014 р. Справа№ 910/9442/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Гончарова С.А.

Чорної Л.В.

при секретарі: Дмитрина Д.О.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2, особисто;

ОСОБА_3, представник за довіреністю №460
від 18.04.2012;

від відповідача: ОСОБА_4, представник за
довіреністю №349 від 27.01.2014;

від третьої особи: не з'явився;

Розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста
Києва від 16.10.2013

у справі №910/9442/13 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Дочірнє підприємство
«Маркет-Плазо»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - позивач)
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5
(далі - відповідач) про визнання
договору недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що
28.05.2013 позивачем подано заяву про зміну
предмету позову, з якої вбачається, що
позивач просить визнати недійсним
Договір суборенди №СА1-2009 від 17.06.2009 та
стягнути з відповідача на користь
позивача 150000,00грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 16.10.2013 у справі №910/9442/13 у
позові відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Фізична особа-підприємць ОСОБА_2
звернулась до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 16.10.2013 у справі №910/9442/13 та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у
справі №910/9442/13 передано на розгляд
судді Київського апеляційного
господарського суду Смірновій Л.Г.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
02.12.2013 для розгляду справи №910/9442/13
сформовано колегію суддів у складі
головуючого судді Смірнової Л.Г.,
суддів Гончарова С.А. та Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.12.2013,
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 15.01.2014.

В судове засідання 15.01.2014 представники
відповідача не з'явились. Про причини
неявки суд не повідомили.

Колегією суддів встановлено, що між
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та
Дочірнім підприємством «Маркет-Плазо»
укладено Договір про відступлення
право вимоги від 01.10.2010, відповідно
пункту 1.2. якого ДП «Маркет-Плазо»
займає місце у правах та зобов'язаннях,
що виникли з Договору суборенди №СА1-2009
від 17.06.2009.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що даний спір може вплинути
на права та обов'язки ДП «Маркет-Плазо»
щодо однієї зі сторін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.01.2014 Дочірнє
підприємство «Маркет-Плазо» залучено
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача, розгляд справи відкладено
на 29.01.2014.

Через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, у
якому останній просив апеляційну
скаргу залишити без задоволення,
рішення суду першої інстанції - без
змін.

Крім того, від позивача надійшли
письмові пояснення у справі, у яких
останній просив задовольнити позовні
вимоги та визнати недійсним договір
суборенди.

Позивач в судовому засіданні підтримав
доводи, викладені в апеляційній скарзі
просив суд апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі просив суд
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти доводів,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд апеляційну скаргу залишити
без задоволення, рішення суду першої
інстанції - без змін.

Відповідно до статті 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

17.06.2009 між Дочірнім підприємством
«Маркет-Плазо» (далі-орендар) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6
(далі-суборендар) укладений договір
суборенди.

Відповідно до п. 1.1. цього договору
орендар зобов'язується передати, а
суборендар прийняти у тимчасове платне
користування на строк, визначений у
даному договорі, на умовах оренди, без
права викупу, частину нежилого
приміщення загальною площею 1167,50кв.м.
(далі - приміщення), яке розташоване на
другому поверсі у будівлі за адресою:
м.Севастополь, вул.Ковпака,3а.

Згідно з п.1.3. договору приміщення
передавалось суборендарю з правом
передачі його в наступну суборенду без
письмового узгодження з орендарем.

Протягом строку дії вищевказаного
договору, між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 17.06.2009 був
укладений договір суборенди №СА1-2009.

Відповідно до п.1.1. цього договору
відповідач зобов'язується передати, а
суборендар прийняти у тимчасове платне
користування на строк, визначений у
даному договорі, на умовах суборенди,
без права викупу, частину нежилого
приміщення загальною площею 1167,50кв.м.
(далі - приміщення), яке розташоване на
другому поверсі будівлі за адресою:
м.Севастополь, вул.Ковпака,3а.

Згідно з п.1.3. договору приміщення
передавалось суборендарю без права
передачі його в подальшому в суборенду.

Даний договір вступив в силу з моменту
його підписання сторонами та мав діяти
до 19.04.2010 включно (п.8.1. договору).

Відповідно до пункту 1 статті 767
Цивільного кодексу України,
наймодавець зобов'язаний передати
наймачеві річ у комплекті і у стані, що
відповідають умовам договору найму та
її призначенню.

Згідно з зазначеною статтею, основним
обов'язком наймодавця є своєчасне
надання наймачеві майна у стані, що
відповідає умовам договору і
призначенню майна. Наймач вправі
вимагати надання йому майна у
комплекті й у стані, що відповідають
умовам договору найму та його
призначенню. У разі порушення
наймодавцем цього обов'язку Цивільний
кодекс України передбачає право
наймача витребувати від нього майно і
вимагати відшкодувати збитків,
завданих несправністю речі або із
свого боку відмовитись від договору і
стягнути збитки, завдані його
невиконанням.

Факт передачі майна в оренду
підтверджений відповідним актом
приймання-передачі приміщення в
суборенду від 15.07.2009, копія якого
міститься в матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що
сторонами були підписані додаткові
угоди до вказаного договору:

-від 15.07.2009, за умовами якої площа
приміщення, переданого в суборенду
була збільшена до 2335,00кв.м.;

-від 01.10.2009, за умовами якої площа
приміщення, переданого в суборенду
була зменшена до 2078,85кв.м.;

-від 01.01.2010, за умовами якої розмір
орендної ставки був зменшений до 19,02
грн., з ПДВ;

-від 01.02.2010, за умовами якої площа
приміщення, переданого в суборенду
була зменшена до 1360,32кв.м..

Як вбачається з матеріалів справи, 28
лютого 2010 року було підписано акт
приймання - передачі суборендованого
приміщення від суборендаря к орендарю,
отже саме з цього моменту договір
суборенди було розірвано.

Спір у справі виник внаслідок того, що
на думку позивача він суперечить
законодавству України, а тому повинен
бути визнаний недійсним.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пунктом 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України визначено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 216
Цивільного кодексу України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009
визначено, що при розгляді справ про
визнання правочинів недійсними суди
залежно від предмету і підстав позову
повинні застосовувати норми
матеріального права, якими регулюються
відповідні відносини, та на підставі
цих норм вирішувати справи.

За своєю правовою природою оспорюваний
договір є договором оренди, а відтак
між сторонами виникли відносини, які
регулюються главою 58 Цивільного
кодексу України та главою 30
Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 761 Цивільного
кодексу України, право передання майна
у найм має власник речі або особа, якій
належать майнові права. Наймодавцем
може бути також особа, уповноважена на
укладення договору найму.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 638
Цивільного кодексу України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Частиною 1 статті 284 Господарського
кодексу України визначено, що
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

З огляду на викладене судова колегія
приходить до висновку, що сторони
досягли згоди щодо усіх істотних умов
договору, договір підписаний
уповноваженими особами з необхідним
обсягом цивільної дієздатності, у
орендодавця було право на передачу
майна в оренду, умови договору не
суперечать вимогам законодавства.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009
передбачено, що угода може бути визнана
недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач не надав суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договір
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Колегією суддів встановлено, що
правові підстави для визнання договору
суборенди №СА-2009 від 17.06.2009 недійсним
відсутні.

Крім того, відповідно до вимог частини 3
статті 207 Господарського кодексу
України (далі - ГК України) виконання
господарського зобов'язання, визнаного
судом недійсним повністю або частково,
припиняється з дня набрання рішенням
законної сили як таке, що вважається
недійсним з моменту його виникнення, у
разі, якщо за змістом зобов'язання воно
може бути припинено лише на майбутнє,
таке зобов'язання визнається недійсним
і припиняється на майбутнє.

Зі змісту умов Договору суборенди
№СА1-2009 від 17.06.2009 вбачається, що
зобов'язання за даним договором, у разі
визнання його недійсним, можуть бути
припинені лише на майбутнє, а не з
моменту укладення, оскільки
користування майном на підставі
договору оренди/суборенди,
унеможливлює, в разі його недійсності,
проведення між сторонами реституції.

28 лютого 2010 року було підписано акт
приймання - передачі суборендованого
приміщення від суборендаря к орендарю,
отже саме з цього моменту договір
суборенди було розірвано.

Тобто, на момент розгляду даної справи,
правовідносини сторін за Договором
оренди суборенди №СА1-2009 від 17.06.2009
припинилися.

Враховуючи, що Договір суборенди
№СА1-2009 від 17.06.2009 припинив свою дію, суд
позбавлений можливості визнати
недійсним на майбутнє припинене
зобов'язання (даної позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постанові №5002-19/1674-2011 від
01.11.2011).

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги про визнання договору
суборенди №СА1-2009 від 17.06.2009 недійсним
є необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню повністю.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
позову про визнання договору суборенди
недійсним не підлягають задоволенню
вимоги позивача про стягнення з
відповідача 15000грн., як безпідставно
отриманих коштів по спірному договору.

Доводи позивача в апеляційній скарзі,
що він фактично не використовував
надане йому приміщення за договором
суборенди в період його дії колегією
суддів оцінюються критично, оскільки
належних доказів на підтвердження
зазначеного позивачем не надано. Крім
того, частиною 2 пункту 4.1 договору
суборенди №СА1-2009 зазначено, що
будь-які недоліки у приміщенні не є
встановленими, якщо вони не
зафіксовані в акті приймання - передачі
приміщення в суборенду. В акті
приймання - передачі зазначені
недоліки не зафіксовані.

Враховуючи вищезазначене, Київський
апеляційний господарський суд не
вбачає підстав для скасування рішення
Господарського суду міста Києва у
даній справі, в зв'язку з чим апеляційна
скарга Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105,
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
Господарського суду міста Києва від
16.10.2013 у справі №910/9442/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 16.10.2013 у справі №910/9442/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9442/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя
Л.Г. Смірнова

Судді
С.А. Гончаров

Л.В. Чорна