ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.
Справа № 911/4395/13

Господарський суд Київської області у
складі судді А.Ф. Черногуза,
розглянувши матеріали справи за
позовом Приватного акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» до Дочірнього
підприємства «Санаторій для батьків з
дітьми «Дубки» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» та Фізичної
особи-підприємця Крисюка Романа
Володимировича про визнання договору
оренди медичного обладнання №4 від
02.07.2012 недійсним,

представники:

позивача: не з'явились;

відповідача 1: не з'явились;

відповідача 2: Правдивець С.М. (дов. б/н
від 25.12.2013).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Приватного акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» до Дочірнього
підприємства «Санаторій для батьків з
дітьми «Дубки» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» та Фізичної
особи-підприємця Крисюка Романа
Володимировича про визнання договору
оренди медичного обладнання №4 від
02.07.2012 недійсним.

Позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги тим, що оскаржуваний договір
оренди обладнання № 4 від 02.07.2012 між
Фізичною особою-підприємцем Крисюком
Романом Володимировичем (орендодавець)
та Дочірнім підприємством «Санаторій
для батьків з дітьми «Дубки» (орендар),
було укладено директором останнього з
перевищенням своїх повноважень, у
зв'язку з чим підлягає визнанню
недійсним.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 26.11.2013 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 10.12.2013.

Ухвалою від 10.12.2013 розгляд справи було
відкладено на 24.12.2013.

Ухвалою від 24.12.2013 розгляд справи було
відкладено на 21.01.2014.

В судовому засіданні 21.01.2014 суд
заслухав пояснення відповідача-2, він
проти позову заперечив. Представники
позивача та відповідача-1 в судове
засідання не з'явились, про причини
неявки суд не повідомили.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача-2, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

Установив:

02.07.2012 між Фізичною особою-підприємцем
Крисюком Романом Володимировичем
(орендодавець) та Дочірнім
підприємством «Санаторій для батьків з
дітьми «Дубки» (орендар) було укладено
договір оренди обладнання № 4,
підписаний з боку орендаря директором -
Бабенко Валентином Михайловичем,
відповідно до п. 1.1. орендодавець
передає, а орендар приймає в строкове
платне користування наступне майно:
медичне обладнання: сканер медичний
СМ-4, комплекс для лікування амбліопії і
спазму акомодації АМБЛІОКОР-01. Згідно
п.п. 2.1., 3.2. договору обладнання
передається в оренду для надання
медичних послуг, розмір орендної плати
за кожний місяць становить 18500,00 грн без
ПДВ. Відповідно до п. 7.1. договору він
діє до 31.12.2012.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини. Однією з
підстав виникнення господарського
зобов'язання згідно ст. 174
Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського
кодексу України, до відносин оренди
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 759 Цивільного кодексу
України, яка кореспондується зі ст. 283
Господарського кодексу України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на наступне.

Відповідно до п.п. 4.8.1., 4.8.5., 4.8.6., 4.8.7.
Статуту Дочірнього підприємства
«Санаторій для батьків з дітьми
«Дубки» директор підприємства
безпосередньо керує діяльністю
підприємства, несе персональну
відповідальність за результати роботи
підприємства, виконання договорів і
угод, укладених від імені підприємства;
розпоряджається грошовими коштами
підприємства, в межах повноважень
наданих статутом; самостійно укладає
угоди, контракти, договору на суму, що
не перевищує 50000,00 грн; фінансові
витрати на суму, що перевищує 50000,00 грн
здійснює за погодженням Голови
Правління Товариства.

Отже, позивач зазначає, що за весь
період дії договору орендар повинен
сплатити суму, що перевищує 50000,00
гривень, а відтак даний договір повинен
був бути погоджений із Головою
Правління Товариства. Оскільки цього
зроблено не було, позивач вважає, що
даний правочин було вчинено директором
з перевищенням повноважень, а відтак
він підлягає визнанню недійсним.

Суд не погоджується з такою позицією
позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено перелік умов дійсності
правочину: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу
України встановлено, що орган або
особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Згідно ст. 241 Цивільного кодексу
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Доказами схвалення правочину можуть
бути відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.) (аналогічна правова
позиція викладена в п. 3.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до акту прийому-передачі № 1
від 02.07.2012 орендодавець передав, а
орендар прийняв обумовлене сторонами в
договорі обладнання, скарг або
заперечень сторонами не надавалось
(копія акту наявна в матеріалах справи).

Крім того, у рішенні господарського
суду Київської області від 13.06.2013 у
справі 911/1436/13 за позовом Фізичної особи
- підприємця Крисюка Романа
Володимировича до Дочірнього
підприємства "Санаторій для батьків з
дітьми "Дубки" Закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
"Укрпрофоздоровниця про стягнення
92500,00 грн боргу з орендної плати за
договором № 4 від 02.07.2012, що залишено в
силі постановою Київського
апеляційного господарського суду від
19.12.2013, було встановлено, що ДП
"Санаторій для батьків з дітьми "Дубки"
після укладення договору № 4 від 02.07.2012
вчинив дії, які свідчать про схвалення
вчиненого правочину, а саме, отримав
від позивача (орендодавця) обладнання в
оренду, підписав акти
приймання-передачі, частково оплатив
орендну плату, що підтверджує факт
виконання сторонами спірного договору.

Зазначені факти доводять, що ДП
"Санаторій для батьків з дітьми "Дубки",
отримавши обладнання без жодних
заперечень та частково оплативши
оренду плату, свідомо вчинив дії щодо
його схвалення.

Вищезазначені рішення судів, які в свою
чергу набули законної сили, мають
преюдиційне значення для даної справи,
адже згідно ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Відповідно до ч. 2 ст. 35 цього ж
Кодексу факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
вищевказані обставини є доведеними і
не підлягають доказуванню на підставі
ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального
кодексу України.

Крім того, після перегляду справи №
911/1436/13 (рішенням у якій позовні вимоги
задоволено повністю) в апеляційному
порядку, орендар сплатив орендодавцю
частину заборгованості з орендної
плати у розмірі 50000,00 грн, що
підтверджується банківською випискою
з рахунку відповідача-2, наданою
Публічним акціонерним товариством
«Комерційний банк «Приватбанк» (копія
міститься в матеріалах справи).

Додатково, суд апеляційної інстанції у
постанові від 19.12.2013 у справі № 911/1436/13,
зазначив, що наявність в компетенції
Голови правління товариства права на
затвердження договорів оренди окремих
будівель, споруд, приміщень, об`єктів
господарського призначення, які
укладаються підприємством (п.4.5.6
статуту) не виключає і не обмежує права
директора підприємства на укладення
вищезазначених договорів
(п.4.8.6.статуту).

Суд звернув увагу на те, що п. 4.5.6
Статуту ДП "Санаторій для батьків з
дітьми "Дубки" передбачено
повноваження Голови правління не щодо
укладення договорів, а щодо їх
затвердження. Тому це положення щодо
обов'язкового затвердження
відповідних угод головою правління не
обмежує компетентний орган цього
товариства (директора підприємства) на
укладення договорів. Тобто, директор
підприємства підписав договір без
порушення наданих йому повноважень, і
сам лише факт незатвердження договору
після його підписання не може бути
підставою для визнання договору
недійсним, або таким, що укладений
особою, що не мала необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Отже, у вказаній постанові апеляційної
інстанції, що, як зазначалось вище має
преюдиційне значення для даної справи,
судом вже надавалась правова оцінка
спірному договору та обставинам, які
свідчать про його схвалення.
Враховуючи цей факт, а також факт
часткової оплати боргу за рішенням у
справі № 911/1436/13, суд дійшов висновку
про доведеність факту схвалення
орендарем даного договору, а відтак і
про відсутність підстав для визнання
його недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
вимогу позивача про визнання договору
оренди обладнання № 4 від 02.07.2012
недійсним необґрунтованою,
недоведеною, відповідачем
спростованою, а відтак такою, що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору в
порядку ст.ст. 44,49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
44, 49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя
А.Ф.
Черногуз