КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2014 р. Справа№ 910/18109/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кондес Л.О.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

За участю представників сторін:

позивача: Жук О.Б. - пред. за дов. б/н від
04.12.2013;

відповідача - 1: не з'явився;

відповідача - 2: Пясецька Г.О. - пред. за
дов. № 301 від 31.12.2013.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Споживчого товариства «Діамед»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 01.11.2013 року

у справі № 910/18109/13 (суддя - Шкурдова Л.М.)

за позовом Споживчого товариства
«Діамед»

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віском ЛТД»;

2. Публічного акціонерного товариства
«Акціонерна компанія «Київводоканал»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 06.11.2013 року у справі №910/18109/13 у
позові відмовлено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить суд
оскаржуване рішення скасувати у
зв'язку з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
відповідач-1 незаконно користувався
майном, яке є на балансі позивача,
також, відповідач-1 не може бути
субагентом, тому в нього відсутній
водовідвідний ввід, що є порушенням п.
3.1 Наказу Державного комітету України
по житлово-комунальному господарству
від 01.07.1994 року № 65 «Про затвердження
Правил користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення в містах і селищах
України» (Правила №65). Відповідач-1 не
мав права на укладення Договору,
оскільки не користується
безпосередньо централізованим
водопостачанням. Висновок суду першої
інстанції, що позивач не є
підприємством житлово-комунального
господарства не має значення для
справи.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач - 2 вказує, що оскільки на
момент укладення договору у 2002 році
позивач не був балансоутримувачем
інженерних мереж по вул.. Симиренка, 17-А,
то відсутні правові підстави
узгодження з ним приєднання.

Відзиву на апеляційну скаргу
відповідач - 1 не надав.

Ухвалою від 13.12.2013 прийнято апеляційну
скаргу до провадження та призначено
справу до розгляду на 22.01.2014.

В судове засідання 22.01.2014 представники
позивача та відповідача-2 з'явилися,
представник відповідача-1 не з'явився,
не повідомивши суд про причини неявки,
хоча про дачу, час та місце розгляду
справи був повідомлений своєчасно та
належним чином, відповідно до
повідомлень про вручення поштового
відправлення (а.с. 127) представник
відповідача-1 отримав Ухвалу про
прийняття апеляційної скарги до
провадження «20.12.2013».

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи з
урахуванням правил ст.ст.99,101 ГПК
України, відповідно до яких
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги,
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне:

Споживче товариство «Діамед»
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віском
ЛТД» та Публічного акціонерного
товариства «Акціонерна компанія
«Київводоканал» про визнання
недійсним договору на послуги
водопостачання та водовідведення
№00917/5-08 від 06.08.2002 року.

Позовні вимоги позивача мотивовані
тим, що необхідною умовою надання
послуг з водопостачання є безпосереднє
приєднання мереж споживача до мереж
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення, а
Договір між відповідачами укладений з
порушенням ст. 19 ЗУ «Про питну воду та
питне водопостачання».

У відзиві на позовну заяву відповідач -
1 зазначає, що спірний договір
укладений за наявності волі обох
сторін, його зміст повністю відповідає
вимогам діючого законодавства як на
час його укладення, так і на
сьогоднішній час.

Відповідач-2 у відзиві на позов
стверджує, що режим надання послуг з
водопостачання та водовідведення були
погоджені сторонами при укладенні
Договору.

Також, відповідачами заявлено про
застосування позовної давності в
порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Віском ЛТД" є
власником приміщення загальною площею
23,9 м. кв. в м. Києві по вул. Симиренка, 17 А,
відповідно до Договору купівлі-продажу
від 31 липня 1997 року,

06.08.2002 відповідач-1 самостійно уклав
Договір на водопостачання та
водовідведення за №00917/5-08 з
відповідачем-2.

Позивач став власником частини
приміщень по вул. Симиренка, 17-А на
підставі укладених ним договорів
купівлі-продажу від 29.10.1999р., 06.07.2000р.,
19.04.2000р., 18.12.2003р., 06.12.2005 р.

05.02.2010 року позивачем укладено з
відповідачем-2 Договір №08962/5-08 на
постачання питної води та приймання
стічних вод через приєднані мережі,
28.04.2010 року спільно з ПАТ "АК
"Київводоканал" складено акт
розмежування балансової належності
зовнішніх водопровідних мереж, 03.03.2010
року складений спільний акт про
розмежування балансової належності
каналізаційних мереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін.

Відповідно Акту розмежування
балансової належності зовнішніх
водопровідних мереж № 466 від 28.04.2010
року, Позивач має на своєму балансі
центральний водопровідний вхід Д= 100 м
від внутрішньої квартальної мережі
вхід Д=250 мм по вулиці Симиренка, 17 А.

Згідно з Актом розмежування балансової
належності каналізаційних мереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін від 03.03.2010 року, Позивач має на
своєму балансі каналізаційну мережу Д=
150 мм, довжиною 115 п.м., в тому числі 6
оглядових колодязів по вулиці
Симиренка, 17 А.

Позивач є експлуатуючою організацією
(балансоутримувачем) та співвласником
будівлі по вул. Симиренка, 17 А загальною
площею 2 295 м. кв.

Позивач вважає, що укладений між
відповідачами Договір порушує норми
чинного законодавства України, а саме,
ст. 19 ЗУ «Про питну воду та питне
водопостачання» тому він звернувся до
суду з позовом визнання спірного
Договору недійсним відповідно до ч. 1
ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Оскаржуване рішення мотивоване тим, що
права та законні інтереси позивача не
порушуються внаслідок укладання
відповідачами спірного договору, а
також, враховуючи, що позивачем не
доведено, а судом не встановлено
обставин, з якими положення діючого
законодавства України пов'язують
визнання договору недійсним.

Колегія суддів підтримує правову
позицію суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позову, з огляду
на наступне:

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

Враховуючи, що Споживче товариство
"Діамед" не є стороною за договором,
позивач має довести факт порушення
його прав та законних інтересів
внаслідок укладання відповідачами
Договору №00917/5-08 від 06.08.2002 року. Як на
факт такого порушення позивач вказує
на те, що несе ризики пов'язані з
незаконним використанням
трубопроводів, які перебувають у нього
на балансі на підставі Акту
приймання-передачі майна від 28.02.2002, а
відповідач-2 нараховує плату за
водокористування незалежно від
показників лічильників позивача.

Проте, такі твердження позивача є
безпідставними, оскільки Актом
приймання-передачі майна від 28.02.2002 (а.с.
84) встановлені обов'язки Споживчому
товариству «Діамед» перед ЖЕО №801
Святошинського району м. Києва щодо
утримання мереж по водопостачанню та
водовідведенню, нагляд за їх технічним
станом та дотриманням правил їх
експлуатації. Передача на баланс
позивача інженерних мереж здійснена
лише в 2010 році Актом розмежування
балансової належності зовнішніх
водопровідних мереж № 466 та Актом
розмежування балансової належності
каналізаційних мереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін.

Тобто, на момент укладення у 2002 році
договору між відповідачами право
позивача не могло бути порушене.

Відповідно до абзацу 4 п. 2.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абзацу 3 п. 2 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання" (в
редакцій чинній на день укладення
Договору) споживач питної води -
юридична або фізична особа, яка
використовує питну воду для
забезпечення фізіологічних,
санітарно-гігієнічних, побутових та
господарських потреб.

Статтею 19 Закону України "Про питну
воду та питне водопостачання"
передбачено, що договір на постачання
питної води та водовідведення
укладається з підприємствами,
установами, організаціями, що
безпосередньо користуються
централізованим питним
водопостачанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України
"Про питну воду та питне
водопостачання" істотними умовами
договору про надання послуг з питного
водопостачання є: режим надання послуг;
обсяги питного водопостачання за
нормативами питного водопостачання;
порядок надання послуг з
водовідведення; розмір та порядок
оплати послуг централізованого
водопостачання і водовідведення; права
та обов'язки сторін договору;
відповідальність сторін договору.

У договорі про надання послуг з питного
водопостачання повинні бути зроблені
посилання на нормативні документи, на
підставі яких здійснюватиметься питне
водопостачання.

Як вбачається із тексту Договору на
послуги водопостачання та
водовідведення №00917/5-08 від 06.08.2002 року
були погоджені всі істотні умови,
передбачені Законом України "Про питну
воду та питне водопостачання".

Оскільки, 06.08.2002 між відповідачами було
укладено Договір, відповідач-1 на
законній підставі отримував від
відповідача-2 послуги з водопостачання
та водовідведення. Сам режим надання
послуг з водопостачання та
водовідведення були погоджені
сторонами при укладенні Договору.

Відповідно до п. 3.1 Правил користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах і селищах
України, затверджених Наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
01.07.1994 року № 65 (Правила №65) Водоканал
має право дозволити приєднання
водопровідного вводу об'єкта
(субабонента) до водопровідної лінії
основного абонента при узгодженні з
абонентом умов приєднання, також
встановлення приладів обліку води
субабонентом.

Згідно з п. 4.23 Правил №65 Водоканал може
вести розрахунки за воду безпосередньо
з будь-яким субабонентом, якщо
вважатиме це за необхідне.

Таким чином, у відповідачів відсутні
підстави для узгодження з позивачем
приєднання до інженерних мереж, а,
оскільки, як зазначалось раніше, на 2002
рік позивач не був балансоутримувачем
інженерних мереж тому відсутні правові
підстави для узгодження з ним умов
приєднання.

Відповідно до п. 1.3 Правил №65
абонентами, що користуються послугами
Водоканалу, можуть бути державні,
колективні та інші підприємства,
організації, установи (надалі -
підприємства), а також окремі
громадяни, що мають жилі будинки або їх
частину на праві приватної власності
(надалі - громадяни), на які відкрито
особовий рахунок і які перебувають з
Водоканалом у договірних відносинах.

Тобто, основними вимогами для надання
послуг Водоканалом абонентам є
договірні відносини, на підставі яких
абоненту відкриваються особові
рахунки. Підтвердження того, що
сторонами виконані вказані вимоги, є
Додаток до Договору на водопостачання
та водовідведення №00917/5-08 від 06.08.2002
(а.с. 34), відповідачу-1 відкриті 2 особові
рахунки: 715-60 (8-560) - по вул. Симиренка, 17-А
та 715-100 - по вул. Корольова-Булгакова
(кут). Таким чином, відповідач-1 є саме
абонентом відповідача-2, у зв'язку з чим
доводи позивача про порушення п. 3.1
Правил №65 є безпідставними.

Відповідно до чинного законодавства на
день укладення Договору обов'язковою
умовою є лише відкриття особового
рахунку та наявність окремого приладу
обліку, а не безпосереднє приєднання
мереж споживача до мереж
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення,
тобто, твердження позивача з приводу
того, що необхідною умовою надання
послуг з водопостачання є безпосереднє
приєднання мереж споживача до мереж
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення, є
необґрунтованими.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що права
позивача не порушуються укладеним між
відповідачами Договором.

Щодо тверджень позивача про порушення
відповідачами під час укладення
Договору норм статті 19 Закону України
"Про питну воду та питне
водопостачання", варто зазначити
наступне:

Вказаною нормою визначено перелік
підприємств, яким надаються послуги з
водопостачання та водовідведення та
відносить до вищезазначених
підприємств ті, які використовують
вказані послуги для власних потреб при
здійсненні господарської діяльності, а
не вказує, яким чином такі послуги
надаються, тому твердження позивача, що
відповідач-1 не користується
централізованим водопостачанням, є
хибними.

Крім того, відповідачами в процесі
розгляду справи у суді першої
інстанції подано заяву про
застосування позовної давності, в
порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як визначено Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Суд першої інстанції по-перше, дійшов
обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову, у зв'язку з його недоведеністю
належними та допустимими доказами,
тобто, права позивача не порушені, у
зв'язку з чим судом першої інстанції
відмовлено позивачу в задоволенні
позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає. Рішення місцевого
господарського суду відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи, тому
відсутні підстави для скасування або
зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101,103,105
Господарського процесуального кодексу
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Споживчого
товариства «Діамед» залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 01.11.2013р. у справі №910/18109/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/18109/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.О. Кондес

Судді
Л.М. Ропій

В.І. Рябуха