РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.
Справа № 924/1291/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Коломис В.В.

суддів
Тимошенко О.М.

суддів
Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання
Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу
позивача - Кам'янець-Подільського
районного споживчого товариства на
рішення господарського суду
Хмельницької області від 14.11.13 р.

у справі № 924/1291/13 (суддя Шпак В.О. )

позивач Кам'янець-Подільське районне
споживче товариство

відповідач Фізична особа-підприємець
ОСОБА_3

про визнання недійсним договору оренди
приміщення від 25.01.2013 року

за участю представників сторін:

позивача - Молчанюк О.О. (довіреність №07
від 07.02.2014р.);

відповідача - не з'явився.

Судом роз'яснено представникам сторін
права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,
22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

В судовому засіданні оголошувалась
перерва з 28.01.2014 року по 11.02.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 14.11.2013 року у
справі №924/1291/13 в позові
Кам'янець-Подільського районного
споживчого товариства до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору оренди приміщення
від 25.01.2013 року, укладеного між
Кам'янець-Подільським районним
споживчим товариством та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, позивач
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт
посилається на порушення
господарським судом Хмельницької
області норм матеріального та
процесуального права, а також на
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду, обставинам
справи.

Відповідач - ПП ОСОБА_3 у відзиві на
апеляційну скаргу вважає рішення
місцевого господарського суду
законним та обгрунтованим, а тому
просить залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні
представники сторін повністю
підтримали вимоги та доводи, викладені
в апеляційній скарзі та у відзиві на
неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що у задоволенні вимог
апеляційної скарги слід відмовити,
рішення місцевого господарського суду
- залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 25
січня 2013 року між
Кам’янець-Подільським районним
споживчим товариством
(орендодавець/позивач) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3
(орендар/відповідач) був укладений
договір оренди приміщення (далі -
договір, а.с.9-10), відповідно до п.1.1
якого, орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
частину приміщення ковбасного
павільйону площею 345,5кв.м, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі -
об'єкт оренди).

Об'єкт оренди передається орендарю з
метою здійснення торгівельної
діяльності, зберігання продукції, та
іншої підприємницької діяльності, яка
не суперечить змісту даного договору.
Опис технічного стану та вартості
об'єкту оренди на дату передачі його
орендареві, його склад визначається в
акті приймання-передачі об'єкта оренди,
що є невід'ємною частиною цього
Договору. Об'єкт оренди належить
орендодавцеві на праві приватної
власності (свідоцтво про право
власності на нерухоме майно видане
виконавчим комітетом
Кам'янець-Подільської міської ради
04.08.2003 року №1475, серія САА №057855, витяг
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно виданий
Кам'янець-Подільським БТІ 04.08.2003 року
№1161233, серія ВАА №474157, реєстраційний
номер майна 2128664 номер запису 293 в книзі
3) та перебуває на балансі орендодавця
(п.п. 1.2-1.4 договору).

Згідно з п.п. 2.1-2.2 договору, орендар
вступає в строкове платне користування
об'єктом оренди з моменту підписання
сторонами акта приймання-передачі
об'єкта оренди. Орендодавець
зобов'язаний підписати акт
приймання-передачі об'єкта оренди не
пізніше 01 лютого 2013р.

За користування об'єктом оренди
орендар сплачує орендодавцеві орендну
плату, місячний розмір якої становить
за всю орендовану площу 8136 грн., не
включаючи плату за комунальні послуги
(електроенергія, водопостачання,
водовідведення). Орендна плата
сплачується орендарем незалежно від
наслідків господарської діяльності
орендаря щомісячно не пізніше 10 числа
поточного місяця на рахунок, або в касу
орендодавця (п.п. 3.1, 3.4 договору).

Пунктами 4.7, 4.8, 4.9 договору передбачено,
якщо в результаті поліпшення об'єкта
оренди, зробленого за згодою
орендодавця, створена нова річ, орендар
стає її співвласником. Частка орендаря
у праві власності відповідає вартості
його витрат на поліпшення об'єкта
оренди. Якщо поліпшення об'єкта оренди,
зроблені орендарем за згодою
орендодавця, то орендар, як власник
поліпшень стає співвласником об'єкту
оренди. Частка орендаря у праві
власності відповідає вартості його
витрат на поліпшення об'єкта оренди.
Вартість поліпшення об'єкта оренди,
проведених орендарем без згоди
орендодавця, які не можна відокремити
від об'єкта оренди без заподіяння йому
шкоди, компенсації не підлягає.

Відповідно до п.7.7 договору, після
закінчення строку договору
орендодавець зобов'язаний продовжити
договір на той самий термін і на тих
самих умовах, що були передбачені даним
договором.

Термін оренди складає два роки
одинадцять місяців з моменту прийняття
об'єкта оренди по акту
приймання-передачі (п.10.1 договору).

Як вбачається з акту прийому-передачі
основних засобів від 25.01.2013р.,
орендодавець передав, а орендар
прийняв частину приміщення ковбасного
павільйону площею 345,5 кв.м, що
розташоване за адресою: м.
Кам'янець-Подільський проспект
Грушевського, 23. На момент передачі в
користування, об'єкт оренди
знаходиться в належному технічному
стані і придатному для використання за
цільовим призначенням.

Позивач посилаючись на те, що пункти 4.8
та 7.7 договору оренди суперечать
вимогам закону, а саме, ст.777, ч.4 ст.778
Цивільного кодексу України, звернувся
до господарського суду Хмельницької
області з позовом про визнання цього
договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексі Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнай судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

В пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 року "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Відповідно до ст.217 ЦК України,
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

За загальним правилом статті 217 ЦК
України правочин не може бути визнаний
недійсним, якщо законові не
відповідають лише окремі його частини
і обставини справи свідчать проте, що
правочин був би вчинений і без
включення до нього недійсної його
частини (п.2.11. постанови пленуму Вищого
господарського суду України №11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними").

З викладеного слідує, що для визнання
недійсним у судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію;
невідповідність тієї чи іншої частини
правочину вимогам закону не є
підставою для визнання недійсним
усього правочину в цілому.

Позивач як в позовній заяві, так і в
апеляційній скарзі посилається на те,
що п.4.8 та п.7.7 договору оренди
суперечать вимогам закону, зокрема
положення:

- якщо поліпшення об'єкта оренди,
зроблені орендарем за згодою
орендодавця, то орендар, як власник
поліпшень стає співвласником об'єкту
оренди. Частка орендаря у праві
власності відповідає вартості його
витрат на поліпшення об'єкта оренди
(п.4.8 договору) - суперечить ч.4 ст.778
Цивільного кодексу України;

- після закінчення строку договору
орендодавець зобов'язаний продовжити
договір на той самий термін і на тих
самих умовах, що були передбачені даним
договором (п.7.7 договору) - суперечить
ст. 777 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ст.627
Цивільного кодексу України).

Відповідно до 179 ГК України,
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями. При укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Тобто, учасникам договору надається
право вибору, а саме: використати вже
існуючі норми законодавства для
регламентації своїх стосунків або
встановити для себе правила поведінки
на свій розсуд. При цьому, відступ від
положень актів законодавства не
допускається, якщо: - відступ від
положення акта цивільного
законодавства прямо заборонений таким
актом; - обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту; -
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з самої суті відносин між
сторонами.

З вищевказаних положень договору
вбачається, що сторони оспорюваного
договору строк дії оренди та порядок
поліпшення орендованого майна
встановили на свій розсуд.

При цьому слід зазначити, що порядок,
який встановили орендодавець та
орендар, прямо не заборонений актами
цивільного законодавства, відтак є
допустимим для сторін.

Безпідставними є посилання скаржника
про порушення його прав пунктом 4.8
договору, оскільки в п.4.7 договору
сторони передбачили, що якщо в
результаті поліпшень створено нову
річ, орендар стає її співвласником, що
узгоджується з положеннями
законодавства, зокрема зі ст.778
Цивільного кодексу України.

Крім того, апелянтом не наведено жодних
фактів, які негативно вплинули на його
волевиявлення при укладенні з
відповідачем договору оренди
приміщення.

Також позивач як в позовній заяві, так і
в апеляційній скарзі зазначає, що в
оспорюваному договорі оренди відсутня
така істотна умова, як склад і вартість
майна з урахуванням індексації.

Відповідно до ст.180 Господарського
кодексу України, зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для доюворів даного виду, а також умови,
щодо яких на вимогу однієї із сторін
повинна бути досягнута зі ода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Згідно статті 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.284 Господарського
кодексу України, істотними умовами
договору оренди є: об'єкт оренди (склад
і вартість майна з урахуванням її
індексації); строк, на який укладається
договір оренди; орендна плата з
урахуванням її іидексації; порядок
використання амортизаційних
відрахувань; відновлення орендованого
майна та умови його повернення або
викупу.

В пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №12 від
29.05.2013 року "Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна" визначено, що відповідно
до статті 638 ЦК України договір
вважається укладеним, коли між
сторонами досягнуто згоди з усіх
істотних умов. Вичерпного переліку
умов, істотних для договорів оренди
(найму), ЦК України і ГК України не
містять. Однак за змістом статей 759-762 ЦК
України слід дійти висновку, що
істотними для даного виду договорів є
умови про предмет договору, плату за
користування майном та строк такого
користування.

Пунктом 2.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 року "Про деякі питання визнання
праві чинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що зокрема, не
вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими): відсутні передбачені
законом умови, необхідні для їх
укладення (не досягнуто згоди за всіма
істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Водночас господарським
судам необхідно враховувати таке.
Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним.

Сама лише відсутність в договорі тієї
чи іншої умови (умов) може свідчити про
його неукладення, а не про недійсність.

Таким чином, посилання скаржника на те,
що договір оренди має бути визнаний
недійсним в зв'язку з тим, що сторонами
під час його укладення було порушено
приписи статті 284 ГК України є такими,
що протирічать чинному законодавству.

Враховуючи викладене та зважаючи на
відсутність доказів, які підтверджують
невідповідність спірного договору
вимогам чинного законодавства,
місцевий господарський суд прийшов до
правильного висновку про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним договору оренди приміщення
від 25.01.2013 року, укладеного між
Кам'янець-Подільським районним
споживчим товариством та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3, та
відповідно правомірно відмовив в
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Натомість,
скаржником не подано судовій колегії
належних та достатніх доказів, які
стали б підставою для скасування
рішення місцевого господарського суду.
Посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, колегія суддів
вважає безпідставними, документально
необґрунтованими, такими, що належним
чином досліджені судом першої
інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в
сукупності, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Хмельницької
області ґрунтується на матеріалах і
обставинах справи, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а тому відсутні правові підстави для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу
Кам'янець-Подільського районного
споживчого товариства залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Хмельницької області від 14.11.2013 року -
залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя
Коломис В.В.

Суддя
Тимошенко О.М.

Суддя
Огороднік К.М.