ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2014 р.
Справа № 914/3630/13

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

головуючого-судді:
Якімець Г.Г.,

суддів:
Кордюк Г.Т.,

Кравчук Н.М.,

при секретарі судового засідання
Олійник І.О.,

за участю представників:

від позивача (скаржник) - ОСОБА_1

від відповідача - Шегинський Р.А.

розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, б/н
від 25.12.2013 року

на рішення господарського суду
Львівської області від 09.12.2013 року
(підписане 16.12.2013 року), суддя Мазовіта
А.Б.

у справі № 914/3630/13

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3, смт. Гоща Рівненської області

до відповідача Публічного
акціонерного товариства "Кредобанк", м.
Львів

про визнання недійсним договору №2 від
26.11.2010 року про внесення змін до
договору кредитної лінії №438-08 від
09.12.2008 року

в с т а н о в и в :

рішенням господарського суду
Львівської області від 09.12.2013 року по
справі №914/3630/13 відмовлено у
задоволенні позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
про визнання недійсним договору №2 від
26.11.2010 року про внесення змін до
договору кредитної лінії №438-08 від
09.12.2008 року.

Суд у рішенні посилаючись на норми
ст.ст.203, 204, 207, 215, 239, 241, 509, 626, 1055 ЦК
України, ст.181 ГК України, беручи до
уваги наявність підписів обох сторін
на договорі №2 від 26.11.2010 року про
внесення змін до договору кредитної
лінії №438-08 від 09.12.2008 року та те, що
відповідачем не заперечувалось
укладення вказаного договору, прийшов
до висновку про відсутність підстав
для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ФОП ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Львівської області від 09.12.2013 року по
справі №914/3630/13, прийняти нове рішення,
яким задоволити позовні вимоги в
повному обсязі. Зокрема, на думку
скаржника, оскільки, договір, який
останній просить визнати недійсним, не
містить відбитку печатки банківської
установи, укладений з недодержанням
письмової форми, а, відтак, згідно ч.2
ст.1055 ЦК України, є нікчемним. Крім того,
скаржник вважає, що оспорюваний
договір, складений на шести
односторонніх аркушах не можна вважати
єдиним, цілісним документом в
розумінні ст.181 ГК України. Поряд з цим,
апелянт ставить під сумнів підпис
уповноваженого представника банку -
ОСОБА_5, який міститься на договорі №2
від 26.11.2010 року.

Представник скаржника (позивача) в
судовому засіданні вимоги апеляційної
скарги підтримав, просив задоволити в
повному обсязі. Поряд з цим, надав суду
для огляду оригінал договору №2 від
26.11.2010 року. Колегія суддів оглянула
поданий доказ та встановила, що на
оригіналі вказаного договору відсутня
печатка установи банку.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти вимог апеляційної
скарги заперечив, просив оскаржуване
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення. Зокрема,
вказував на дотримання, при укладенні
вказаного договору, вимог
законодавства щодо форми та змісту
договору, а також зазначив, що
відповідачем не заперечується факт
укладення договору та дійсність на
ньому підпису уповноваженого
представника банку. Поряд з цим, надав
суду для огляду оригінал договору №2
від 26.11.2010 року, який оглянуто судовою
колегією та встановлено, що такий
містить печатку установи банку.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
доводи апеляційної скарги та
дослідивши наявні докази по справі,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 09.12.2008 року між
відкритим акціонерним товариством
«Кредобанк» (в тексті договору - банк)
та приватним підприємцем ОСОБА_3 (в
тексті договору - позичальник) укладено
договір кредитної лінії №438-08, згідно
умов якого, а саме п.п.1,1, банк
(відповідач по справі) зобов'язався
відкрити позичальнику (позивачу по
справі) кредитну лінію, в межах якої
надавати йому кредити у розмірі та на
умовах, обумовлених цим договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредити і сплатити проценти за
користування ними, а також інші
платежі, передбачені цим договором.

У пункті 2 договору кредитної лінії
вказано, що банк відкриває
позичальнику кредитну лінію з
максимальним лімітом заборгованості
1145000,00 грн. з процентною ставкою 25,50 %
річних та з терміном дії кредитної
лінії по 08.12.2009 року.

Пунктом 12 договору встановлено, що
зміни і доповнення до цього договору
вносяться тільки у письмовій формі
шляхом укладення додаткових договорів,
підписаних уповноваженими на те
представниками сторін, крім випадків,
передбачених цим договором. Усі
додаткові договори і додатки до цього
договору є його невід'ємною частиною.

12.10.2009 року між сторонами укладено
договір №1 про внесення змін до
договору кредитної лінії №438-08 від
09.12.2008 року шляхом його викладення в
новій редакції, згідно умов якого,
змінено назву договору (замість
«договір кредитної лінії» - «кредитний
договір»), заборгованість за кредитною
лінією фактично замінено на
заборгованість за кредитом, розмір
процентної ставки за кредитними
коштами збільшено до 26,5 % річних, датою
остаточного повернення кредиту
визначено 07.12.2010 року.

26.11.2010 року між сторонами укладено
договір №2 про внесення змін до
договору кредитної лінії №438-08 від
09.12.2008 року шляхом його викладення в
новій редакції, згідно умов якого,
повторно змінено назву договору
(замість «договір кредитної лінії» -
«кредитний договір»), суму кредиту
збільшено до 1290000,00 грн., розмір
процентної ставки за кредитними
коштами зменшено до 24,0 % річних, датою
остаточного повернення кредиту
визначено 07.12.2012 року.

24.09.2013 року позивач звернувся до суду з
вимогою про визнання недійсним
договору №2 від 26.11.2010 року про внесення
змін до договору кредитної лінії №438-08
від 09.12.2008 року.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Неправомірними вважаються такі
правочини, які за своїм змістом, формою
чи іншими елементами в імперативній
формі визнаються законом недійсними з
моменту їх вчинення (нікчемні
правочини). Неправомірними також
вважаються ті правочини, недійсність
яких встановлюється судом на вимогу
заінтересованої особи у встановлених
законом випадках (оспорювані
правочини).

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього кодексу.

Недійсність правочину може наступати
лише за певні порушення закону.

Так, статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Згідно з положеннями даної статті,
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний
договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою (ст.207 ЦК
України).

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України,
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

Як встановлено господарським судом та
вбачається з матеріалів справи,
договір №2 про внесення змін до
договору кредитної лінії №438-08 від
09.12.2008 року укладено у письмовій формі
та підписано обома сторонами. Крім
того, підпис уповноваженого
представника банку скріплено печаткою
публічного акціонерного банку
«Кредобанк» «для правочинів» (арк.
справи 45-50). Поряд з цим, як уже
зазначено вище, в судовому засіданні
представник відповідача надав суду для
огляду оригінал вказаного договору,
яким підтверджено вірність копії
договору, яка міститься в матеріалах
справи.

Вказаний договір складено на шести
аркушах, які в сукупності становлять
єдиний документ. Оскільки позивач
(скаржник) виконував зобов'язання за
цим договором та, враховуючи, що такий
підписаний як позивачем так і
відповідачем, посилання скаржника про
підміну аркушів у договорі є
надуманими та ґрунтуються лише на його
припущеннях.

Твердження скаржника про те, що він
ставить під сумнів підпис
уповноваженого представника банку -
ОСОБА_5, який міститься на договорі №2
від 26.11.2010 року є безпідставними,
оскільки, ґрунтуються лише на
візуальному огляді скаржника підписів
ОСОБА_5, які містяться на договорі №2
про внесення змін до договору
кредитної лінії №438-08 від 09.12.2008 року,
договорі №1 про внесення змін до
договору кредитної лінії №438-08 від
09.12.2008 року та договорі кредитної лінії
№438-08 від 09.12.2008 року.

Слід зазначити, що представник
відповідача в судовому засіданні не
заперечує факту підписання
оспорюваного договору уповноваженим
представником банку - ОСОБА_5

Згідно п.3.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
право чинів недійсними» наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено, тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Крім того, слід зазначити, що
постановою господарського суду
Рівненської області від 25.06.2013 року по
справі №918/554/13, частково задоволено
позов ПАТ «Кредобанк» до ФОП ОСОБА_3 про
стягнення боргу за кредитним договором
в сумі 1529540,68 грн. Судом задоволено
вимогу позивача про стягнення
заборгованості за кредитом в сумі 1375957
грн., та відмовлено у задоволенні
вимоги про стягнення 153583,11 грн. - пені.

У наведеній вище справі, судом
досліджувались договір кредитної
лінії №438-08 від 09.12.2008 року, договори №1
від 12.10.2009 року та №2 від 26.11.2010 року про
внесення змін до договору кредитної
лінії №438-08 від 09.12.2008 року.

Згідно п.1 ч.1 ст.83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, серед іншого, визнати
недійсним повністю чи у певній частині
пов'язаний з предметом спору договір,
який суперечить законодавству. Проте,
господарським судом Рівненської
області визнано факт укладення
договору кредитної лінії №438-08 від
09.12.2008 року та договорів №1 та №2 про
внесення змін до нього, на підставі
яких і встановлена та присуджена судом
до стягнення заборгованість по
поверненню кредитних коштів.

З огляду на наведене вище, враховуючи
те, що укладений між сторонами договір
№2 про внесення змін до договору
кредитної лінії №438-08 від 09.12.2008 року
підписаний належним чином обома
сторонами, господарський суд
правомірно прийшов до висновку про
відсутність підстав для визнання
вказаного договору недійсним.

За таких обставин, суд вважає, що при
прийнятті оскаржуваного рішення
господарський суд повно і всебічно
перевірив всі обставини справи, дав
належну правову оцінку зібраним у
справі доказам та прийняв законне і
обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, доводи скаржника
про скасування рішення місцевого суду
є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у
відповідності з вимогами діючого
законодавства, а тому підстав для його
скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної
скарги на рішення господарського суду,
в порядку ст.49 ГПК України покладається
на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103,105 ГПК України,
суд,

постановив:

Рішення господарського суду
Львівської області від 09.12.2013 року по
справі №914/3630/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий-суддя
Якімець Г.Г.

Судді
Кордюк Г.Т.

Кравчук Н.М.