КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р. Справа№ 910/19963/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників сторін:

позивача: Ганущин М.В., довіреність б/н
від 04.09.2013 року,

відповідача: Діденко А.О., довіреність
№111/1/10-8 від 11.01.2014 року.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Консорціуму "Концесійні транспортні
магістралі"

на рішення господарського суду м. Києва

від 21.11.2013 року

у справі №910/19963/13 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Консорціуму "Концесійні
транспортні магістралі"

до Державного агентства автомобільних
доріг України (Укравтодор)

про визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Консорціум "Концесійні транспортні
магістралі" звернувся до
госсподарського суду м. Києва з позовом
до Державного агентства автомобільних
доріг України (Укравтодор) про визнання
недійсною Угоди від 13.10.2010 року про
розірвання Концесійного договору на
будівництво та експлуатацію нової
автомобільної дороги Львів-Краковець
від 23.12.1999 року із змінами від 31.10.2001
року та 24.06.2003 року.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 21.11.2013 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Консорціум "Концесійні транспортні
магістралі" звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
скасувати рішення господарського суду
м. Києва від 21.11.2013 року по справі
№910/19963/13 та постановити нове рішення,
яким позовні вимоги Консорціуму
"Концесійні транспортні магістралі"
задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
рішення місцевого господарського суду
прийняте з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
місцевий господарський суд
неправильно застосував і порушив норми
матеріального та процесуального права.

Відповідач у письмовому відзиві на
апеляційну скаргу просив залишити
рішення господарського суду м. Києва
від 21.11.2013 року у справі №910/19963/13 без
змін у зв'язку з відсутністю підстав
для його скасування, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Апеляційний господарський суд
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, встановив наступне.

13 жовтня 2010 року між концесієдавцем -
Державною службою автомобільних доріг
України (Укравтодор) та концесіонером -
Консорціумом "Концесійні транспортні
магістралі" укладено Угоду про
розірвання Концесійного договору на
будівництво та експлуатацію нової
автомобільної дороги Львів-Краковець
від 23 грудня 1999 року, із змінами від 31
жовтня 2001 року та 24 червня 2003 року.

Вказана Угода підписана з боку
позивача в особі президента
Консорціуму Солодухіна Валерія
Євгеновича, який діяв на підставі
Статуту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
президент Консорціуму підписав
вказану угоду без відповідних правових
підстав та повноважень, угода вчинена
внаслідок зловмисної попередньої
домовленості сторін, суперечить
інтересам держави та суспільства,
порушує публічний порядок, посилаючись
на статті 92, 203, 215, 216, 228, 232 ЦК України
позивач просить визнати Угоду
недійсною.

Позивач також зазначив, що президентом
Консорціуму Угода підписана без
відповідних повноважень, так як
прийняття рішення про припинення дії
або розірвання Концесійного договору
від 23.12.1999 року безумовно відноситься
до компетенції загальних зборів
учасників консорціуму.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України, на
яку посилається позивач, орган або
особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень. У
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Виходячи із змісту ч. 3 ст. 92 ЦК України,
порушення особою обов'язків щодо
представництва має місце в тому разі,
якщо посадовою особою вчинено дію від
імені юридичної особи всупереч певних
обмежень, встановлених установчими
документами чи законом.

У відповідності до статті 1 Статуту
Консорціуму "Концесійні транспортні
магістралі" (нова редакція),
затвердженого загальними зборами
учасників 05 липня 2007 року, Консорціум
"Концесійні транспортні магістралі"
створюється і функціонує, як тимчасове
Статутне об'єднання юридичних осіб
(учасників Консорціуму) на основі
поєднання капіталу і координації
діяльності Учасників для реалізація
проекту будівництва та експлуатації
автомобільної дороги Львів - Краковець
на засадах концесії.

Пунктом 10.1. Статуту визначено, що вищим
органом управління є загальні збори
учасників.

Пунктом 10.8. Статутом передбачено
перелік питань, які вирішуються
загальними зборами учасників
консорціуму, а саме:

- затвердження Статуту
Консорціуму та внесення будь-яких змін
чи доповнень до нього (п.10.8.1);

- прийняття рішення про припинення
діяльності Консорціуму (в тому числі й
реорганізацію), призначення
ліквідаційної комісії та затвердження
ліквідаційного балансу (п.10.8.2);

- створення, реорганізація та
ліквідація дочірніх підприємств, філій
чи представництв, затвердження їх
Статутів чи положень (п.10.8.3);

- затвердження річних результатів
діяльності Консорціуму (п.10.8.4);

- затвердження звітів і висновків
Ревізійної комісії (п.10.8.5);

- затвердження порядку розподілу
прибутку, строків та порядку виплати
частки прибутку (дивідендів),
визначення порядку покриття збитків
(п.10.8.6);

- обрання та відкликання Голови та
членів Спостережної ради, вирішення
питання про розмір та умови виплати їм
винагороди (п.10.8.7);

- обрання та відкликання Президента,
визначення винагороди (п.10.8.8);

- обрання та відкликання Правління та
Ревізійної комісії (п.10.8.9);

- вирішення будь-яких інших питань, які
чинне законодавство віднесе до їх
виключної компетенції, чи питань, які
будуть внесені до їх порядку денного
іншими органами управління чи окремими
Учасниками.

Відповідно до п. 10.9 Статуту,
повноваження, передбачені пп. 10.8.1, 10.8.2,
10.8.6. - 10.8. 10 цього Статуту належать до
виключної компетенції Загальних
зборів учасників.

Загальні збори учасників можуть
делегувати свої повноваження іншим
органам управління, за виключенням тих,
що належать до виключної компетенції
загальних зборів учасників (п.10.10).

Відповідно до ч. 2 ст. 122 ГК України,
вищий орган господарського об'єднання:
затверджує статут господарського
об'єднання та вносить зміни до нього;
вирішує питання про прийняття в
господарське об'єднання нових
учасників та виключення учасників з
його складу; утворює виконавчий орган
господарського об'єднання відповідно
до його статуту чи договору; вирішує
фінансові та інші питання відповідно
до установчих документів
господарського об'єднання.

У відповідності до п. 13.3 статті 13
Статуту Консорціуму "Концесійні
транспортні магістралі", президент
Консорціуму укладає та підписує від
імені Консорціуму господарські та інші
договори (угоди, контракти) та
представляє без довіреності
Консорціум у відносинах зі всіма без
виключення державними органами,
підприємствами, установами,
організаціями всіх форм власності, з
фізичними особами.

Пунктом 10.9 статті 10 Статуту визначено
вичерпний перелік питань, що належать
до виключної компетенції Загальних
Зборів, який доповнює ст. 122 ГК України.
При цьому, до зазначеного переліку не
віднесено питання щодо прийняття
рішення про підписання угод про
розірвання Концесійного Договору.

Враховуючи зазначені обставини,
відсутні будь-які правові підстави
вважати, що підписання президентом
Консорціуму зазначеної Угоди
здійснювалося із перевищенням наданих
йому повноважень, оскільки ні чинним
законодавством, ні Статутом
Консорціуму, зазначене питання до
виключної компетенції загальних
зборів Консорціуму не відносять.

Твердження позивача про те, що
підписання Угоди обов'язково має
наслідком прийняття загальними
зборами рішення про ліквідацію
Консорціуму, є безпідставними,
оскільки у відповідності до пункту 4.3.
Статуту, Консорціум проводить
організаційну і господарську
діяльність, спрямовану на підвищення
інвестиційної привабливості проекту,
зростання значення проекту та
важливості його реалізації, в тому
числі реалізує інші проекти з розвитку
мережі автодоріг, автодорожньої та
прикордонної інфраструктури.

Посилання позивача на те, що угода
вчинена внаслідок зловмисної
попередньої домовленості сторін,
суперечить інтересам держави та
суспільства, порушує публічний
порядок, є необґрунтованими з огляду на
наступне.

У відповідності до ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним. Довіритель
має право вимагати від свого
представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
ними.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного
суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсним"
роз'яснено, що для визнання правочину
недійсним на підставі статті 232 ЦК
необхідним є встановлення умислу в
діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Аналогічна правова позиція викладена в
пункті 3.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", відповідно до якого у
вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 ЦК України господарські
суди повинні мати на увазі, що
відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна
змова представника однієї сторони
правочину з другою стороною, внаслідок
чого настають несприятливі наслідки
для особи, від імені якої вчинено
правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання.
Наслідком такого визнання, крім
загальних наслідків, визначених
статтею 216 ЦК України, є виникнення у
довірителя права вимагати від свого
представника і другої сторони, зокрема,
солідарного відшкодування збитків. При
цьому представником не може вважатися
орган юридичної особи, в тому числі її
керівник, навіть якщо він діяв всупереч
інтересам цієї особи: представництво в
даному разі визначається за правилами
глави 17 названого Кодексу.

Посилання позивача на існування змови
між президентом Консорціуму та третіми
особами є лише припущеннями позивача,
які всупереч ст.ст. 33, 34 ГПК України
жодними доказами не підтвердженні.

Таким чином, позивачем не доведено, що
президент Консорціуму, тобто
представник Консорціуму, уклавши
Угодою, вступив у зловмисну
домовленість із другою стороною і діяв
при цьому у власних інтересах або в
інтересах інших осіб, а не в інтересах
особи, яку представляв.

Щодо посилань позивача на те, що
укладення спірної Угоди порушує
публічний порядок, суперечить
інтересам держави та суспільства,
оскільки свідомо перериває
багаторічні зусилля по залученню
приватного капіталу в інфраструктурні
проекти та ін., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 228 ЦК України, на яку
посилається позивач, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним. У разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо (пункт 18 постанови
Пленуму Верховного суду України №9 від
06.11.2009р. "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсним").

У позовній заяві позивач лише наводить
власні міркування щодо ймовірних
наслідків підписання Угоди від 13.10.2010
року про розірвання Концесійного
договору, при цьому, доказів наявності
умислу посадових осіб суб'єктів
господарювання на завдання шкоди
інтересам держави, встановлених
вироком суду у кримінальній справі, що
були б підставою визнати недійсною
угоду на підставі ст. 228 ЦК України, суду
не надано.

Натомість, з тексту Угоди вбачається,
що сторони, керуючись пунктами 55, 56 та 58
договору, а також в силу ст.ст. 530, 651 ЦК
України, ст. 188 ГК України, домовились
про розірвання Концесійного договору
за згодою сторін, враховуючи
неможливість виконання протягом 11
років зобов'язань по договору щодо
залучення фінансування та початку
будівництва об'єкта концесії.

Позивачем не надано будь-яких доказів
того, що відповідач мав намір шляхом
підписання угоди досягти порушення
прав та законних інтересів Консорціуму
"Концесійні транспортні магістралі".

У статті 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6
статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Обов'язок доказування та подання
доказів, відповідно до ст. 33 ГПК
України, розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. В даному випадку це
стосувалося позивача, що мав довести
факт відсутності повноважень у
президента Консорціуму підписувати
спірну угоду, наявність зловмисної
попередньої домовленості президента
Консорціуму з третіми особами при
підписанні спірної угоди, порушення
відповідачем публічного порядку,
інтересів держави та надати відповідні
докази.

Наявність умислу у сторін (сторони)
угоди означає, що вони (вона), виходячи з
обставин справи, усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність дій при укладенні
угоди і суперечність її мети інтересам
держави та суспільства і прагнули або
свідомо допускали настання
протиправних наслідків.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Наведені позивачем доводи не є
належними доказами у справі у
відповідності до ст.ст. 33, 34 ГПК України
та не звільняють позивача від обов'язку
доказування обставин, що
обґрунтовують його вимоги. Позивачем у
позовній заяві не наведені обставини,
які підтверджуються достатніми
доказами, що свідчать про
обґрунтованість позовних вимог.

Позивачем не доведено суду та не надано
належних доказів наявності підстав для
визнання Угоди від 13.10.2010 року про
розірвання Концесійного договору на
будівництво та експлуатацію нової
автомобільної дороги Львів-Краковець
від 23.12.1999 року із змінами від 31.10.2001
року та 24.06.2003 року, недійсною,
відповідно до вимог ст. 203, ч.1, 3 ст. 215, 228,
232 ЦК України.

На підставі викладеного, з урахуванням
встановлених обставин справи, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
Консорціуму "Концесійні транспортні
магістралі" в зв'язку з їх
безпідставністю та недоведеністю.

Беручи до уваги наведене, судова
колегія вважає, що рішення
господарського суду м. Києва від 21.11.2013
року у справі №910/19963/13 прийнято з
повним і достовірним встановленням
всіх фактичних обставин, які мають
значення для вирішення даного спору, а
також з дотриманням норм матеріального
і процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Консорціуму
"Концесійні транспортні магістралі"
задоволенню не підлягає.

У зв'язку з цим, Київський апеляційний
господарський суд не вбачає підстав
для скасування рішення господарського
суду м. Києва 21.11.2013 року у справі
№910/19963/13.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 21.11.2013 року у справі №910/19963/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Консорціуму "Концесійні транспортні
магістралі" - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/19963/13 повернути
до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
В.В. Андрієнко

Судді
С.І. Буравльов

В.В. Шапран