ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року справа № 5020-805/2012

Господарський суд міста Севастополя у
складі судді Харченка І.А., розглянувши
матеріали справи

за позовом Севастопольської
міської Ради

(вул. Леніна,3,
м.Севастополь, 99011)

до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ріанта»

(вул.
Горпіщенко,76, м.Севастополь, 99022),

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача Фонду
комунального майна Севастопольської
міської Ради

(вул.
Луначарського,5, м. Севастополь, 99011)

про усунення
перешкод у здійсненні права власності
та користування

майном,

за участю:

від позивача та третьої особи
(Севастопольська міська Рада та Фонд
комунального майна Севастопольської
міської ради) - Тельнова Катерина
Павлівна - представник, довіреність
№0315/3490 від 20.08.2012 та б/н від 08.01.2014;

від відповідач (ТОВ "Ріанта») -не
з'явився;

від третьої особи - не з'явився.

Суть спору:

17.07.2012 Севастопольська міська Рада
звернулась до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ріанта» (далі - ТОВ
«Ріанта») про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
користування майном.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач без достатніх правових
підстав реконструював та використовує
об'єкт - вбудовані нежитлові
приміщення (в підвалі: з І - 1 по І - 5, ІІ -
1, з ІІ-3 по ІІ - 9; на першому поверсі: І-1
по І-20; на 2 поверсі: з ІІ-1 по ІІ-22, балкон;
на третьому поверсі: з ІІІ - 1 по ІІІ - 11),
загальною площею 2121,8 кв.м., які
розташовані за адресою: м. Севастополь,
вул. Косарева, 1, як вважає позивач,
власником якого він є на підставі
свідоцтва про право власності що
видано на підставі наказу голови Фонду
комунального майна Севастопольської
міської Ради №137 від 12.02.2008 про що
відмітка в рішенні господарського суду
міста Севастополя від 09.06.2009 у справі
№5020-5/224.

Ухвалою суду від 19.07.2012 позовну заяву
прийнято до розгляду та порушено
провадження по справі. Залучено до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача Фонд
комунального майна Севастопольської
міської Ради. Розгляд справи
призначено на 09.08.2012.

Ухвалою суду від 09.08.2012 провадження по
справі №5020-805/2012 зупинено до набрання
законної сили рішенням у справі №
5020-171/2012 за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Ріанта» до
Фонду комунального майна
Севастопольської міської Ради про
визнання права власності на об'єкт
нерухомості.

Ухвалою суду від 02.12.2013 провадження по
справі поновлено та призначено розгляд
справи на 20.01.2014.

Відповідно до вимог статті 77
Господарського процесуального кодексу
України в судовому засіданні
оголошувалась перерва до 03.02.2014. Також
ухвалою суду від 20.01.2014 було продовжено
строк розгляду спору до 03.02.2014.

У судове засідання 03.02.2014 з'явився
представник позивача. Представник
відповідача явку уповноважених
представників не забезпечили, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином та
своєчасно, до початку судового
засідання надав клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із зайнятістю представника в іншому
судовому засіданні, доказів
підтвердження зазначеного суду не
надав. Раніше надав заперечення на
позовну заяву, в яких з посиланням на
статті 328, 329, 332 Цивільного кодексу
України позовні вимоги позивача не
підтримав та вказував на те, що
відповідно до рішення господарського
суду міста Севастополя від 17.02.2013
№5020-171/2012 право власності на спірний
об'єкт нерухомості визнано за
відповідачем, тому, на думку
відповідача, правових підстав для
захисту прав позивача не має.

Відповідно до частини другої статті 22
Господарського процесуального кодексу
України сторони, серед іншого, мають
право на участь в засіданнях
господарського суду.

Частина третя вказаної статті
зобов'язує сторін добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони.

Явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до частини 1 пункту 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Дотримання принципу вирішення спору
упродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом втілено у статті 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини» і
статті 6 Європейської конвенції з прав
людини та є обов'язковим для
господарського суду при розгляді
кожної справи.

З врахуванням вищенаведених норм
процесуального закону, та враховуючи,
що матеріали справи достатньо
характеризують спірні правовідносини,
підстави для відкладення розгляду
справи відсутні, а справа підлягає
розгляду у відсутність відповідача за
наявними у справі матеріалами, що
узгоджується зі статтею 75
Господарського процесуального кодексу
України.

На підставі статті .85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 03.02.2014 проголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Заслухавши представника позивача,
розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні у справі докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Територіальній громаді міста
Севастополя в особі Севастопольської
міської Ради відповідно до свідоцтва
про право власності, що видано на
підставі наказу голови Фонду
комунального майна Севастопольської
міської Ради № 137 від 12.02.2008 належать
вбудовані нежитлові приміщення,
розташовані за адресою: м. Севастополь,
вул. Косарева, 1, загальною площею 2121,8
кв.м.

Враховуючи те, що позивачем не
визнається право власності
відповідача на спірний об'єкт, позивач
звернувся до суду з вимогами про
усунення перешкод у здійсненні права
власності та користування вбудованими
нежитловими приміщеннями загальною
площею 2121,8 кв.м., що розташовані за
адресою: м. Севастополь, вул. Косарева, 1,
та належать територіальній громаді
міста Севастополя.

Відповідним рішенням господарського
суду міста Севастополя від 17.02.2012 по
справі №5020-171/2012 позов товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріанта»
задоволено повністю щодо визнання за
відповідачем права власності на об'єкт
нерухомості - вбудовані нежитлові
приміщення загальною площею 2121,8 кв.м.,
розташовані за адресою: м. Севастополь,
вул. Косарева, 1, що належать
територіальній громаді міста
Севастополя, а саме:

- приміщення підвалу загальної площею
58,1 кв.м.: коридор І-1 площею 7,1 кв.м.,
санвузол І-2 площею 3,9 кв.м., туалет І-3
площею 1,1 кв.м., санвузол І-4 площею 3,4
кв.м., туалет І-5 площею 1,2 кв.м.,
торгівельний зал ІІ-1 площею 20,0 кв.м.,
коридор ІІ-3 площею 2,0 кв.м., коридор ІІ-4
площею 3,5 кв.м., приміщення ІІ-5 площею 3,0
кв.м, санвузол ІІ-6 площею 0,9 кв.м, туалет
ІІ-7 площею 1,1 кв.м., комора ІІ-8 площею 3,7
кв.м., приміщення ІІ-9 площею 7,2 кв.м.;

- приміщення першого поверху загальної
площею 238,4 кв.м.: тамбур І-1 площею 7,1
кв.м., хол І-2 площею 134,0 кв.м., склад І-3
площею 21,4 кв.м., вмивальна І-4 площею 6,2
кв.м., коридор І-5 площею 7,7 кв.м., туалет
І-6 площею 0,9 кв.м., туалет І-7 площею 0,9
кв.м., туалет І-8 площею 0,9 кв.м., туалет І-9
площею 0,9 кв.м., туалет І-10 площею 0,9 кв.м.,
туалет І-11 площею 0,9 кв.м., туалет І-12
площею 0,9 кв.м., туалет І-13 площею 0,9 кв.м.,
коридор І-14 площею 4,1 кв.м., вмивальна І-15
площею 7,4 кв.м., склад І-16 площею 5,2 кв.м.,
кабінет І-17 площею 22,9 кв.м., коридор І-18
площею 2,3 кв.м., кабінет І-19 площею 8,6
кв.м., каса І-20 площею 4,3 кв.м.;

- приміщення другого поверху загальної
площею 1686,0 кв.м.: фойє ІІ-1 площею 229,9
кв.м., зал ІІ-2 площею 75,1 кв.м., сходова
клітина ІІ-3 площею 16,2 кв.м., підсобна
буфета ІІ-4 площею 12,1 кв.м., зал для
глядачів ІІ-5 площею 288,1 кв.м., сходова
клітина ІІ-6 площею 16,2 кв.м., фойє ІІ-7
площею 285,7 кв.м., кабінет ІІ-8 площею 30,4
кв.м., шафа ІІ-9 площею 4,2 кв.м., кабінет
ІІ-10 площею 19,7 кв.м., кімната ІІ-11 площею
19,9 кв.м., кабінет ІІ-12 площею 14,4 кв.м.,
кабінет ІІ-13 площею 17,3 кв.м., кабінет
ІІ-14 площею 15,6 кв.м., шафа ІІ-15 площею 2,2
кв.м., приміщення ІІ-16 площею 73,4 кв.м.,
лабораторія ІІ-17 площею 8,8 кв.м.,
лабораторія ІІ-18 площею 8,7 кв.м.,
лабораторія ІІ-19 площею 35, 6 кв.м.,
кімната ІІ-20 площею 14,4 кв.м., зал ІІ-21
площею 187,7 кв.м., внутрішній двір ІІ-22
площею 248,7 кв.м., балкон площею 61,7 кв.м.;

- приміщення третього поверху
загальною площею 139,3 кв.м.: сходова
клітка ІІІ-1 площею 20,0 кв.м., коридор
ІІІ-2 площею 4,4 кв.м., склад ІІІ-3 площею
10,9 кв.м., склад ІІІ-4 площею 17,1 кв.м.,
апаратна ІІІ-5 площею 23,8 кв.м., апаратна
ІІІ-6 площею 12,3 кв.м., склад ІІІ-7 площею
6,6 кв.м., коридор ІІІ-8 площею 8,8 кв.м.,
електрощитова ІІІ-9 площею 3,9 кв.м.,
електрощитова ІІІ-10 площею 12,5 кв.м.,
склад ІІІ-11 площею 19,0 кв.м. (а.с.53-57).

Оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи суд дійшов висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 316 Цивільного кодексу
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки (ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу
України).

Позивач звернувся до суду з позовом про
усунення перешкод у здійсненні права
власності та користування майном на
підставі статті 391 Цивільного кодексу
України, з огляду на те, що його право
власності на об'єкт нерухомого майна
використовується відповідачем без
достатніх правових підстав по даній
справі.

Згідно з частиною першою статті 391
Цивільного кодексу України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Матеріалами справи підтверджено, а
саме рішенням господарського суду
міста Севастополя від 17.02.2012 по справі
№5020-171/2012, що право власності на спірний
об'єкт нерухомості визнано за
відповідачем. (а.с.53-57).

Відповідно до частини першої статті 328
Цивільного кодексу України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

За приписами частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, рішення судів та
інші юридичні факти.

Частиною 2 п. 1 ст. 16 Цивільного кодексу
України передбачено, що одним із
способів захисту права власності є
визнання його в судовому порядку.

Відповідно до статті 392 Цивільного
кодексу України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(ст. 328 Цивільного кодексу України).

Конституцією України, як вищим
законодавчим актом держави, закріплена
обов'язковість виконання судових
рішень. Відповідно до статті 129
Конституції України однією з основних
засад судочинства є обов'язковість
рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної
сили, є обов'язковими до виконання
усіма органами державної влади,
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, об'єднаннями
громадян та іншими організаціями,
громадянами та юридичними особами на
всій території України (стаття 11 Закону
України «Про судоустрій України»).

Обов'язковість виконання рішень, ухвал,
постанов господарського суду чинним
законодавством України віднесено
також до принципів організації і
діяльності названого суду. Статтею 115
Господарського процесуального Кодексу
України передбачено, що рішення,
ухвали, постанови господарського суду,
що набрали законної сили, підлягають
обов'язковому виконанню
підприємствами, установами, посадовими
особами на всій території України.

Відповідно до ст.ст. 4, 45 Господарського
процесуального кодексу України,
господарські суди здійснюють
правосуддя шляхом прийняття
обов'язкових до виконання на усій
території України рішень, ухвал,
постанов. Невиконання вимог рішень,
ухвал, постанов господарських судів
тягне відповідальність, встановлену
цим Кодексом та іншими законами
України.

З огляду на вищезазначені вимоги
чинного законодавства рішення суду
повинні неухильно виконуватись всіма
підприємствами, установами,
організаціями.

При цьому слід зазначити, що факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони (ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України).

Судом встановлена наявність у
відповідача права власності на спірне
нерухоме майно, що підтверджується
відповідним рішенням суду, яке набрало
законної сили 19.07.2013.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 25.07.02 року у
справі за заявою № 48553/99
«Совтрансавто-Холдинг» проти України»,
а також згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 28.10.99 року у
справі за заявою № 28342/95 «Брумареску
проти Румунії» встановлено, що існує
усталена судова практика конвенційних
органів щодо визначення основним
елементом верховенства права принципу
правової певності, який передбачає
серед іншого і те, що у будь-якому спорі
рішення суду, яке вступило в законну
силу, не може бути поставлено під
сумнів.

У суду відсутні відомості щодо
наявності підстав вважати право
власності відповідача на зазначене
майно набутим неправомірно.

Статтею 20 Господарського кодексу
України встановлено, що права та
законні інтереси суб'єктів
господарювання захищаються шляхом:
визнання наявності або відсутності
прав, установлення, зміни і припинення
господарських правовідносин, іншими
способами, передбаченими законом.

Згідно з частиною першою статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Оскільки право власності на спірний
об'єкт нерухомості визнано за
відповідачем у судовому порядку,
підстава для захисту права позивача
щодо усунення перешкод у користуванні
зазначеним об'єктом відпала.

Щодо доводів позивача про відсутність
доказів оформлення прав власності на
спірний об'єкт відповідачем, суд
зазначає наступне.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права на нерухоме
майно, що знаходиться на території
України, фізичних та юридичних осіб,
держави, територіальних громад,
іноземців та осіб без громадянства,
іноземних юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних держав, в тому
числі: право власності на нерухоме
майно.

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»
підставою для реєстрації права
власності є рішення судів, що набрали
законної сили.

У відповідності до частин 1,2 статті 182
Цивільного кодексу України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

У частині 1 статі 321 Цивільного кодексу
України визначено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Отже відсутність у відповідача доказів
реєстрації права власності на спірне
майно не підтверджує право позивача на
це майно, а свідчить лише про
відсутність зареєстрованого права
відповідача в державних органах, які
уповноважені в порядку, встановленому
законом провести реєстрацію права
власності.

З урахуванням викладеного, а також
враховуючи те, що позивач не надав суду
доказів порушення свого права, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 82- 85, 115-117 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Повний текст рішення складено 07.02.2014.

Суддя
/підпис/
І.А. Харченко

Вих. № 5020-805/2012/3016/14