ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р. Справа № 916/3000/13Одеський
апеляційний господарський суд у
складі:

Головуючого судді Ліпчанської Н.В.,

Суддів Мацюри П.Ф., Лисенко В.А..

При секретарі судового засідання
Стеблиненко В.С..

За участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, паспорт серія
НОМЕР_1, дата видачі : 10.06.96р.

- ОСОБА_2, ордер № 050395,
дата видачі : 21.01.14р.

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність
№ 3511, дата видачі : 19.11.13р.

Розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду
Одеської області від 27.11.2013р.

по справі № 916/3000/13

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 38121,34грн.,

Встановив:

В листопаді 2013 року Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 (Далі - ФОП ОСОБА_1)
звернувся до господарського суду
Одеської області із позовом до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
(Далі - ФОП ОСОБА_4) про стягнення
безпідставно набутих грошових коштів в
сумі 37528,19 грн..

Обґрунтовуючи позовні вимоги ФОП
ОСОБА_1 посилається на усну
домовленість від 04 жовтня 2011 р. про
купівлю - продаж сталевих труб та
металопрокату в асортименті.

За умовами даної домовленості, позивач
зобов'язався сплатити попередню 100%
оплату товару, а відповідач здійснити
поставку сталевих труб та
металопрокату.

На виконання своїх зобов'язань, ФОП
ОСОБА_1 згідно платіжних доручень №746
від 23.12.2011 р. на суму 10.000,00 грн., №737 від
16.11.2011р. на суму 10.000,00 грн., №725 від 13.10.2011
р. на суму 14949,00 грн. здійснив
перерахування грошових коштів на
рахунок ФОП ОСОБА_4 на загальну суму
34949,99 грн., як 100 % передплату.

Однак, до теперішнього часу, відповідач
не виконав своїх зобов'язань щодо
поставки товару, що стало причиною
звернення із відповідним позовом до
господарського суду.

В процесі розгляду даної справи, 20.11.2013
р. позивач звернувся до господарського
суду із заявою про уточнення позовних
вимог, відповідно до яких просить
господарський суд стягнути з
відповідача суму боргу, яка становить
34949,99грн.; пеню в розмірі - 2648,54 грн. та 3%
річних від суми прострочення яка
становить - 522,81 грн. (а.с.32-36).

Відповідач не визнає позовні вимоги,
просить суд відмовити в задоволенні
позову ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі.

На думку відповідача, між сторонами не
було встановлено строку виконання
зобов'язань. Посилання позивача на усну
домовленість щодо строку поставки
товару 14 днів, з моменту отримання
передоплати не знайшло свого
підтвердження у наданих позовних
матеріалах.

ФОП ОСОБА_4 вказує на те, що підготував
товар для відвантаження покупцеві зі
свого складу. Однак, ФОП ОСОБА_1 не
виконав свого обов'язку щодо
самовивозу товару.

Таким чином, відповідач зазначає, що
непоставка товару відбулась внаслідок
порушення позивачем, взятих на себе
зобов'язань.

Рішенням господарського суду Одеської
області винесеного суддею Цісельським
О.В. в позові було відмовлено.

Мотивуючи дане рішення, місцевий
господарський суд, посилаючись на
норми ст.ст. 11; 509; 525; 526; 629; 656; 662; 663; 665; 712;
ЦК України, ст.175 Господарського
Кодексу України дійшов до висновку, що
укладеним договором сторонами не був
встановлений строк виконання
зобов'язання, а отже й обов'язок
відповідача мав виникнути лише після
пред'явлення позивачем вимоги.

Господарський суд зазначив, що
позивачем не доведено, що він у спосіб,
передбачений ст. 530 ЦК України
звертався до відповідача з письмовою
вимогою щодо здійснення поставки
товару, або повернення сплачених
коштів, у зв'язку з чим, у відповідача й
не виник станом на час звернення
позивача до суду з даним позовом
обов'язок щодо повернення грошових
коштів.

Не погоджуючись із даним рішенням
господарського суду, позивач звернувся
із апеляційною скаргою до Одеського
апеляційного господарського суду, в
якій просить його скасувати, прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі, ФОП ОСОБА_1 вказує
на порушення господарським судом
положень ст. 43 ГПК України, оскільки не
було забезпечено всебічного та повного
з'ясування обставин, які мають значення
для правильного вирішення спору.

Господарський суд усунувся від
об'єктивного з'ясування змісту
правовідносин сторін за відповідним
договором, тим самим не виконав свого
прямого обов'язку по розгляду спору по
суті у відповідності з вимогами
діючого законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу від ФОП
ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції
не надходив.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи та
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
перевіривши правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення господарського
суду скасуванню, виходячи з наступних
підстав.

Як вбачається із матеріалів справи 04
жовтня 2011 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП
ОСОБА_4 була укладена усна домовленість
відносно купівлі-продажу труб сталевих
та металопрокату в асортименті.

Крім того, сторони домовились що
кількість та найменування товару
вказується в рахунках на попередню
передоплату та вантажних накладних
виданих Продавцем"

Строки поставки даного товару
сторонами були визначено 14 днів після
отримання 100% передоплати у
відповідності до отриманих рахунків.

Як вбачається з платіжних доручень №746
від 23.12.2011 р. на суму 10.000,00 грн., №737 від
16.11.2011р. на суму 10.000,00 грн., №725 від 13.10.2011
р. на суму 14949,00 грн. ФОП ОСОБА_1 здійснив
перерахування грошових коштів на
рахунок відповідача на загальну суму
34949,99 грн.. (а.с.9-11)

Однак, відповідач всупереч взятих на
себе зобов'язань у відповідності до
усної домовленості від 04.10.2011р. товар
позивачу не поставив, що
підтверджується матеріалами справи та
не спростовується представником
відповідача.

Відповідач зазначає, що дійсно між
сторонами була укладена усна
домовленість відносно поставки
позивачу металевих виробів в
асортименті.

Крім того, відповідач зазначає, що ФОП
ОСОБА_1 були перераховані на його
розрахунковий рахунок грошові кошти в
розмірі 34949,99 грн., які ним були
отримані.

Проте, на думку відповідача, ФОП ОСОБА_1
не надає жодного доказу щодо
домовленості поставки товару протягом
14 днів з моменту його отримання.

Відповідач зазначає, що домовленістю
сторін не було встановлено строку
виконання зобов'язання, а тому
обов'язок ФОП ОСОБА_4 щодо поставлення
даного товару виникає лише після
пред'явлення Покупцем (ФОП ОСОБА_1)
відповідної вимоги.

Однак, станом на даний час жодного разу
позивачем не було пред'явлено вимоги до
Постачальника (ФОП ОСОБА_4) щодо
поставки вищезазначеного товару.

Враховуючи зазначене, відповідач
вважає, що непоставка товару сталася не
з вини Постачальника, а тому доводи та
вимоги Позивача є необґрунтованими та
безпідставними, а тому не підлягають
задоволенню.

Однак з даним висновком не може
погодитись судова колегія, з огляду на
наступне.

Відповідно до пункту 1 частини другої
статті 11 Цивільного кодексу України
підставою виникнення цивільних прав та
обовязків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно вимог статей 202, 204 Цивільного
кодексу України правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обовязків. Правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частин першої та другої
статті 205 Цивільного кодексу України
правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Частиною першою статті 207 Цивільного
кодексу України встановлено, що
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Згідно частини 2 статті 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(Продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (Покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України, Покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Враховуючи зазначене, судова колегія
зазначає, що загальні положення ч. 2 ст.
530 даного Кодексу не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин
сторін, оскільки термін виконання
зобов'язання, що випливає з
правовідносин поставки
(купівлі-продажу), чітко встановлений
зазначеною спеціальною нормою права -
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.

Згідно п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року №14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" зазначено, що
якщо у договорі або законі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, судам необхідно виходити
з приписів частини другої статті 530 ЦК
України. Цією нормою передбачено, між
іншим, і можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього; відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Враховуючи вищезазначене, судова
колегія зазначає, що відповідачем не
було надано як до суду першої так і до
суду апеляційної інстанції доказів
того, що його дії були дійсно
спрямовані на виконання обов'язків
згідно усної домовленості від 04.10.2011р..

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 222 ГК
України, учасники господарських
відносин, що порушили майнові права або
законні інтереси інших суб'єктів,
зобов'язані поновити їх, не чекаючи
пред'явлення їм претензії чи звернення
до суду.

Водночас, господарський суд Одеської
області не врахував, що наявність
зобов'язання у відповідача щодо
поставки товару випливає
безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 193 ЦК
України, а не ставиться в залежність
від звернення до нього з окремою
вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи зазначене, судова колегія
вважає, що позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 3% річних
підлягають задоволенню.

Що стосується стягнення з відповідача
пені судова колегія не може погодитьсь
із даним видом відповідальності з
огляду на наступне.

Як вбачається із уточненої позовної
заяви, ФОП ОСОБА_1 просив суд стягнути з
відповідача пеню в розмірі 2648,54 грн.,
посилаючись при цьому на положення
статтей 147; 224; 225; 226 ГК України, ст.ст. 611;
614 ЦК України.

Враховуючи що дані правовідносини між
сторонами виникли на підставі усної
домовленості, та те, що сторонами не
було погоджено саме відповідальності
за неналежне виконання зобов'язаннь,
яка б передбачала стягнення саме пені,
судова колегія не може прийняти дані
посилання ФОП ОСОБА_1 до уваги.

З огляду на вищенаведене, а також
враховуючи положення п.2 ч.1 ст.104 ГПК
України, судова колегія вважає, що
місцевим господарським судом неповно
з'ясовано обставини що мають значення
для справи, а тому рішення
господарського суду Одеської області
від 27.11.2013р. у справі №916/3000/13 підлягає
скасуванню, а апеляційна скарга
частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.101, 103-105 Господарського
процесуального Кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Рішення господарського суду Одеської
області від 27 листопада 2013 року по
справі №916/3000/13 - скасувати.

Позов Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 34949,99 грн. - вартості
неотриманого товару та 3% річних в сумі
522,81 грн..

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 судовий збір в сумі
2413,00 грн..

Господарському суду Одеської області
видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови підписано
10.02.2014р.

Головуючий суддя
Н.В. Ліпчанська

Суддя
П.Ф. Мацюра

Суддя
В.А. Лисенко