ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р.Справа № 916/2963/13Колегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

головуючого судді: Головея В.М.,

суддів: Мирошниченко М.А., Шевченко В.В.

склад колегії суддів змінено згідно
розпорядження голови Одеського
апеляційного господарського суду №106
від 27.01.2014 р. суддю Савицького Я.Ф.
замінено на суддю Шевченко В.В.

при секретарі судового засідання:
Ляшенко М.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача -Бережний О.В. (за
довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Будрес"

на ухвалу господарського суду Одеської
області від 08.01.2014р.

по справі № 916/2963/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Будрес"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Кераміт"

про зобов'язання передати товар

Сторони належним чином повідомлені про
час і місце засідання суду.

Повна фіксація судового процесу
здійснювалась згідно ст. 129 Конституції
України та ст. 4-4 Господарського
процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 06.02.2014р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2013р. Товариство з обмеженою
відповідальністю „Будрес" (далі - ТОВ
„Будрес", позивач) звернувся до
господарського суду Одеської області
із позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Кераміт" (далі - ТОВ
„Кераміт", відповідач) про зобов'язання
передати 280 мішків керамзиту фр 0-8
відповідно до виставленого
рахунку-фактури №493 від 20.10.2011р.,
стягнення 1720,50 грн. -судового збору та
4500,00 грн. витрат на правову допомогу.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 04.11.2013р. порушено
провадження у даній справі.

27.12.2013р. до господарського суду першої
інстанції від ТОВ „Будрес" надійшла
заява про відмову від позову, в якій
позивач просив припинити провадження
по справі, на підставі ч.1 п. 1-1 ст. 80 ГПК
України, оскільки відсутній предмет
спору.

Ухвалою господарського суду
Одеської області від 08.01.2014р. по справі
№ 916/2963/13 (суддя Брагіна Я.В.)
провадження припинено за відсутністю
предмету спору між сторонами. Судові
витрати, пов'язані із сплатою судового
збору та адвокатських послуг покладено
на позивача.

Не погоджуючись із зазначеною
ухвалою суду, ТОВ „Будрес" звернулось
до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить зазначену
ухвалу скасувати в частині покладених
судових витрат на позивача, прийняти в
цій частині нову постанову про
стягнення з відповідача на користь
позивача 1720,50 грн. - судового збору, 4500,00
грн. витрат на правову допомогу та
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу
ТОВ „Будрес" зазначило, що на момент
звернення до суду між позивачем та
відповідачем існував спір про
витребування сплаченого товару, який
був врегульований під час судового
розгляду справи, шляхом домовленості
між сторонами про повернення сплачених
за товар грошових коштів у зв'язку з
чим, на думку апелянта, судові витрати
по даній справі мають бути покладені на
ТОВ „Кераміт".

Підставою для скасування або
зміни ухвали господарського суду,
позивач вважає, в тому числі,
невідповідність висновків викладених
в ухвалі обставин справи.

06.02.2014р. від ТОВ „Кераміт" до Одеського
апеляційного господарського суду
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому відповідач проти доводів
скаржника заперечує, просить ухвалу
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення, оскільки ухвала є
законною та обґрунтованою.

Представник ТОВ „Будрес" в судове
засідання не з'явився, хоча останнє
повідомлялось належним чином про день,
час і місце розгляду справи, що
підтверджується штампом канцелярії на
зворотній стороні ухвали про
призначення справи до розгляду,
відправленої ТОВ „Будрес"
рекомендаційною кореспонденцією та
копією виписки з реєстру поштових про
це відправлень від 24.01.2014р.. Про причини
своєї неявки ТОВ „Будрес" суд не
повідомило, клопотання про відкладення
розгляду справи не надало, у зв'язку з
чим колегія суддів, враховуючи
вищевказані обставини та скорочений
15-денний строк перегляду судових ухвал
місцевого суду в апеляційному порядку,
прийняла рішення про розгляд справи за
відсутністю представника ТОВ „Будрес".

В судовому засіданні 06.02.2014р.
представник ТОВ „Кераміт" надав усні
пояснення, проти апеляційної скарги
заперечує, просить ухвалу
господарського суд Одеської області
від 08.01.2014р. залишити без змін, скаргу
без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представника
відповідача, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при прийнятті оскаржуваної
ухвали, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга необґрунтована та не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що
ТОВ „Будрес" придбало у ТОВ „Кераміт"
280 мішків керамзиту фр 0-8. Відповідно до
виставленого відповідачем
рахунку-фактури № 493 від 20.10.2011р. на суму
7 560, 00 грн., позивач розрахувався за
придбаний товар у повному обсязі, що
підтверджується платіжним дорученням
№14 від 21.10.2011р. Тобто, між сторонами був
укладений усний правочин
купівлі-продажу, що не суперечить
приписам ст. 205 ЦК України.

Отже, позивач виконав свої зобов'язання
перед відповідачем у повному обсязі,
однак відповідач не передав позивачу
придбаний товар. У зв'язку з цим, ТОВ
„Будрес" звернулось до господарського
суду.

Твердження апелянта щодо
неодноразових звернень за отриманням
керамзитового гравію не відповідають
дійсності. На підтвердження
неодноразових звернень за отримання
товару позивачем не надано жодного
доказу. Претензія за вих. №83-12/09 від
12.09.2013р. з вимогою передати ТОВ „Будрес"
280 мішків керамзиту фр 0-8. яка була
направлена 13.09.2013р. на адресу
відповідача, не є належним доказом
відмови відповідача виконати обов'язок
з передачі товару покупцю, адже ТОВ
„Будрес" вперше звернулось до
відповідача лише майже через 2 (два)
роки від дати оплати вартості товару.

Також, відповідно до пункту 11
Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання по кількості, затвердженої
постановою Держарбітражу при Раді
Міністрів СРСР N П-6 від 15.06.1965р.,
приймання товарів мають право
здійснювати працівники отримувача
(покупця), уповноважені на це
керівництвом підприємства-отримувача,
і ці працівники повинні відноситись до
категорії матеріально-відповідальних
осіб. Відпуск товарно-матеріальних
цінностей (далі - ТМЦ) покупцям або
передача їх безоплатно здійснюється
підприємствами тільки на підставі
доручень отримувачів (покупців).

Порядок використання доручень
регулюється наказом Мінфіну України
від 16.05.1996р. N 99 „Про затвердження
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих та використаних
доручень на отримання цінностей"
(зареєстровано у Мін'юсті України за N
293/1318 від 12.06.1996р.). Пунктом 2 Інструкції
визначено, що сировина, матеріали,
паливо, запчастини, інвентар та інші
товарно-матеріальні цінності, а також
нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери відпускаються
покупцям або передаються безоплатно
тільки за довіреністю одержувача.

Так, відповідно до укладеного договору
у ТОВ „Кераміт" відсутні зобов'язання з
доставки ТОВ „Будрес" придбаного
останнім гравію.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 532 ЦК України
встановлено, якщо місце виконання
зобов'язання не встановлено у договорі
виконання зобов'язання про передання
товару проводиться за місцем
виготовлення або зберігання товару.

З урахуванням того, що представник
позивача жодного разу не з'являвся за
отриманням керамзитового гравію та не
надав відповідачу довіреність на
отримання ТМЦ, ТОВ „Кераміт"
позбавлений можливості виконати
обов'язок з передачі товару за
договором саме з вини позивача.

09.12.2013р. позивач (під час розгляду
справи в суді) направив відповідачу
лист за вихідним №136 про відсутність
потреби в отриманні продукції -
керамзитового гравію і тому просив
повернути грошові кошти в сумі 7560,00грн.,
що були сплачені платіжним дорученням
№14 від 21.10.2011р..

Відповідач платіжним дорученням № 1727
від 10.12.2013р. перерахував позивачу 7560,00
грн., що були отримані відповідачем на
підставі виставленого рахунку-фактури
№493 від 20.10.2011р. платіжним дорученням
№14 від 21.10.2011р.

Відповідно до положень ст. 604 ЦК
України, зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін.

26.12.2013р. ТОВ „Будрес" надало до
господарського суду заяву про відмову
від позову. 27.12.2013р. позивач надіслав до
суду заяву про відзив відмови від
позову, в якій повідомляє, що не
підтримує заяву про відмову від позову,
а просить припинити провадження у
справі на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України
за відсутністю предмету спору,
оскільки відповідач перерахував на
розрахунковий рахунок позивача
вартість оплаченого позивачем
керамзиту у розмірі 7560,00грн.

Отже, колегія суддів вважає, що
припиняючи провадження у справі на
підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України,
місцевий господарський суд правомірно
виходив з того, що предмет спору в
частині вимог про зобов'язання
повернути товар існував на момент
виникнення останнього та припинив
існування в процесі розгляду справи, що
підтверджується наявними у справі
документами.

Також, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що спір виник
внаслідок неправомірних дій позивача,
який не з'являвся за отриманням
керамзитного гравію, не надавав
відповідачу довіреності на отримання
ТМЦ, через що відповідач був
позбавлений можливості виконати
обов'язок з передачі товару та
застосував ч. 2 ст. 49 ГПК України,
поклавши судові витрати на позивача.

Відповідно до роз'яснення ВГСУ від
31.05.2002 р. № 04-5/609 витрати позивачів та
відповідачів, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених ч. 5 ст. 49 ГПКУ.

У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог; при задоволенні позову
в повному обсязі відшкодування витрат
позивача, що пов'язані зі сплатою
судового збору, покладається на
відповідача; в разі відмови у позові
повністю ці витрати покладаються на
позивача. Такі правила розподілу
судового збору застосовуються у спорах
як майнового, так і немайнового
характеру (п. 4.1 Постанова, Пленум
Вищого господарського суду України,
від 21.02.2013р., № 7 „Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України").

Приймаючи до уваги вищевикладене,
судова колегія прийшла до висновку, що
ухвала господарського суду Одеської
області від 08.01.2014 р. відповідає
матеріалам справи, ґрунтується на
чинному законодавстві і підстав для її
скасування немає. Зазначені в
апеляційній скарзі доводи скаржника не
обґрунтовані та не спростовують
висновків суду першої інстанції, а тому
не можуть бути підставою для
скасування чи зміни оскаржуваної
ухвали.

Керуючись ст.ст. 99, 101-106 ГПК України,
колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу господарського суду Одеської
області від 08.01.2014р. залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України,
набуває законної сили з дня її
оголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 07.02.2014 року.

Головуючий суддя
Головей В.М.

Судді
Мирошниченко М.А.

Шевченко В.В.