КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р. Справа№ 910/21207/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від позивача - 1 та 2 Мишакова Ю.А.

від відповідача - 1 Оніщук В.М.

від відповідача - 2 Слободянюк
О.О.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Приватного акціонерного
товариства «Сільпо Рітейл» та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі» на рішення
Господарського суду міста Києва від
09.12.2013 року (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фоззі»

Приватного
акціонерного товариства «Сільпо
Рітейл»

до Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»

Товариства з
обмеженою відповідальністю «ФГ2011»

про про визнання
недійсним пунктів договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ТОВ «Фоззі» та ПАТ «Сільпо
Рітейл» звернулися до Господарського
суду міста Києва з позовом до ПАТ «ВТБ
Банк» та ТОВ «ФГ2011» про визнання
недійсним пунктів договору.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 року в задоволенні
позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивачі звернулися з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій вказують,
що рішення постановлено з порушенням
норм матеріального права, при
неповному з`ясуванні обставин, що мають
значення для справи, а тому просять суд
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 09.12.2013 року та постановити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.01.2014 року
колегією суддів прийнято до
провадження апеляційну скаргу і
призначено до розгляду.

Через відділ документального
забезпечення до суду від відповідача - 1
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому він зазначає, що рішення суду
першої інстанції є законним та
обґрунтованим, а тому просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва без змін.

Представники сторін в судове засідання
з`явилися та надали усні пояснення
стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні матеріали
справи, встановив наступне:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фоззі», Приватним
акціонерним товариством «Сільпо
Рітейл» та Публічним акціонерним
товариством «ВТБ Банк» існують
правовідносини за договорами іпотеки
№ 22ВД/z від 26.06.2007 року та поруки №
22ВД/П-02 від 10.09.2010 року, які укладені в
забезпечення виконання зобов'язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сільпо-65» за
кредитним договором № 22ВД від 31.05.2007
року та будь-якими додатковими угодами
до нього.

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на
14.11.2013 року та Статуту товариства з
обмеженою відповідальністю «ФГ2011»
затвердженого загальними зборами
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю «ФГ2011» протокол №
14/2013 від 28.08.2012 року, Товариство з
обмеженою відповідальністю «ФГ2011» є
правонаступником товариства з
обмеженою відповідальністю «Сільпо-65».

30.11.2011 року між Публічним акціонерним
товариством «ВТБ Банк» та Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Сільпо-65» був укладений договір № 8
про внесення змін до кредитного
договору № 22 ВД від 31.05.2007 року.

Позивачі не є сторонами
вищезазначеного кредитного договору
та договору про внесення змін до нього,
проте вважають, що підпункт 4.3.13.1 пункту
4.3.13 статті 4.3 розділу 4 кредитного
договору, що викладений у редакції
договору про внесення змін, порушує їх
права, та отже підлягає визнанню
недійсним за приписами ч. 1 ст. 203, ч. 2 та 3
ст. 215 ЦК України та ч. 2 ст. 207 ГК України.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Так, відповідно до п.4.3.13 договору № 8
про внесення змін від 30.11.2011 року,
протягом строку дії цього договору без
попереднього письмового погодження з
банком позичальник зобов'язаний та
зобов'язується забезпечити АТ «Фоззі»,
АТ «Сільпо Рітейл», ТОВ «Фоззі-Фуд»:

4.3.13.1. не надавати кредити та/або
гарантії третім особам та/або не
виступати поручителем/майновим
поручителем/гарантом за зобов'язанням
третіх осіб в сумі, що перевищує
еквівалент 1000000 доларів на одну
юридичну особу протягом календарного
року, за виключенням:

4.3.13.1.1. надання кредитів, гарантій на
користь позичальника, АТ «Фоззі», АТ
«Сільпо Рітейл», ТОВ «Фоззі-Фуд» та
інших осіб, що увійшли до складу групи
компаній «FOZZY GROUP»;

4.3.13.1.2. надання майнових порук по
зобов'язанням позичальника та/або по
зобов'язанням АТ «Фоззі», та/або по
зобов'язанням АТ «Сільпо Рітейл»,
та/або по зобов'язанням ТОВ «Фоззі-Фуд»
та/або по зобов'язанням інших осіб, що
увійшли до складу групи компаній «FOZZY
GROUP», якщо майно, що буде предметом
майнової поруки, було придбане або
придбавається частково або повністю за
рахунок кредиту, що отриманий після
укладання договору № 11 про внесення
змін до цього договору;

4.3.13.1.3. надання порук/гарантій по
зобов'язанням позичальника, АТ «Фоззі»,
АТ «Сільпо Рітейл», ТОВ «Фоззі-Фуд» та
інших осіб, що увійшли до складу групи
компаній «FOZZY GROUP», у випадку якщо
поручитель/гарант надає
поруку/гарантію по зобов'язанням
юридичної особи, за зобов'язаннями якої
поручитель/гарант надав
поруку/гарантію перед банком.

Моніторинг виконання зобов'язання
здійснюється банком щоквартально на
підставі фінансової звітності
позичальника та АТ «Фоззі», АТ «Сільпо
Рітейл», ТОВ «Фоззі-Фуд», згідно
Таблиці 1.

На думку позивачів, вищенаведені
положення п. 4.3.13.1 кредитного договору в
редакції договору про внесення змін,
містять заборону позивачам протягом
строку дії договору про внесення змін
та без попереднього письмового
погодження з банком надавати кредити
та/або гарантії третім особам та/або
виступати поручителем/майновим
поручителем/гарантом за зобов'язанням
третіх осіб в сумі, що перевищує
еквівалент 1000000 доларів США на одну
юридичну особу протягом календарного
року.

На підтвердження наявності
вищевказаної заборони позивачі
наводять отриманий ними від
відповідача-2 лист вих. № КА25-3/01 від
25.01.2012 року, в якому останній вимагає
від позивачів утриматися від дії,
зазначених у п.п. 4.3.13.1 п. 4.3.13 ст. 4.3
розділу 4 договору про внесення змін № 8
від 30.11.2011 року до кредитного договору
(даний пункт аналогічного змісту
викладений в договорі про внесення
змін № 8 від 30.11.2011 року).

В матеріалах справи наявні листи
позивача-2 до ПАТ «ВТБ Банк» № 29/11-2 від
29.11.2012 року, №05/09 від 05.09.2013 року та №04/04
від 04.04.2013 року, відповідно до яких він
просить надати згоду на укладення
декількох іпотечних договорів.

Проте, в матеріалах справи відсутні
докази надання відповідачем-1
відповідей на перші два листи, а на лист
№ 04/04 від 04.04.2013 відповідач-1 відповів
письмовою відмовою (лист № 3890/1-2 від
23.05.2013) у наданні згоди на укладення
запитуваних іпотечних договорів, з
підстав невиконання кредитних
зобов'язань боржниками перед банком, в
тому числі і відповідачем-2 по
кредитному договору перед
відповідачем-1.

Частина 1 ст. 627 ЦК України визначає, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України,
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Як вбачається з тексту рішення
Господарського суду міста Києва, судом
першої інстанції було досліджено
підпункт 4.3.13.1 пункту 4.3.13 статті 4.3
розділу 4 кредитного договору в
редакції договору про внесення змін, та
зазначено, що всупереч твердженням
позивачів даний пункт покладає
встановлені ним зобов'язання не на
позивачів, а встановлює певні умови та
зобов'язання для позичальника, яким є
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ФГ2011».

Щодо наведеного позивачами листування
з відповідачем-1 та його листа-відмови
(лист № 3890/1-2 від 23.05.2013) у наданні згоди
на укладення запитуваних іпотечних
договорів, то суд першої інстанції було
встановлено, що даний лист не
підтверджує вчинення відповідачем-1
протиправної протидії господарській
діяльності позивачів та порушення їх
прав, оскільки він лише висловлює
позицію відповідача-1 щодо наміру
позивачами, укласти певні договори, а
не вимагає від них виконувати
оскаржуваний підпункт 4.3.13.1 пункту 4.3.13
статті 4.3 розділу 4 кредитного договору
в редакції договору про внесення змін,
оскільки, як зазначалося вище, даний
пункт стосується зобов'язань саме
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ФГ2011», тобто
відповідача-2, перед Публічним
акціонерним товариством «ВТБ Банк».

Крім того, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази звернення відповідача-1
до позивачів з вимогами щодо виконання
ними підпункту 4.3.13.1 пункту 4.3.13 статті
4.3 розділу 4 кредитного договору в
редакції договору про внесення змін.

Відтак, лист-відмова № 3890/1-2 від 23.05.2013
року відповідача-1 стосується його
правовідносин з відповідачем-2, як
кредитора з позичальником, та відтак,
не порушує права позивачів.

Щодо посилання позивачів на доведення
порушення їх прав в зв'язку з умовами п.
4.1.5 кредитного договору в редакції
договору про внесення змін до № 8 від
30.11.2011 року, то колегія суддів зазначає,
що Господарським судом міста Києва
вірно було встановлено, що умови даного
пункту стосується саме виконання
зобов'язань відповідачем-2, як
позивальником, перед відповідачем-1, як
банком, умов кредитного договору, та не
містить покладення зобов'язань на
позивачів.

Пункт 7.5 кредитного договору в редакції
договору про внесення змін до № 8 від
30.11.2011 року також не доводить порушення
прав позивачів оскаржуваними
положеннями пункту 4.3.13 статті 4.3
розділу 4 кредитного договору, оскільки
передбачає накладення договірної
санкції саме на товариство з обмеженою
відповідальністю «ФГ2011», як на
позичальника по кредитному договору, а
не на позивачів.

Таким чином, матеріали справи не
містять доказів порушення прав
позивачів з боку відповідачів, та
зокрема, укладеним між ними підпунктом
4.3.13.1 пункту 4.3.13 статті 4.3 розділу 4
кредитного договору в редакції
договору про внесення змін, оскільки
позивачами не доведено на підставі
яких норм законодавства саме вони, а не
відповідач-2, зобов'язані виконувати
оскаржуваний пункт.

Відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги
та надані позивачами докази,
враховуючи вище викладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно з`ясовано обставини справи,
винесено рішення у відповідності до
норм матеріального і процесуального
права, з повним з`ясування обставин, що
мають значення для справи, правомірно
відмовлено в задоволенні позовних
вимог Приватного акціонерного
товариства «Сільпо Рітейл» та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі», а тому
апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Сільпо
Рітейл» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі» не підлягає
задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів
апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Сільпо
Рітейл» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі» залишається
без задоволення, судові витрати,
відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на позивачів.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Сільпо
Рітейл» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фоззі» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м. Києва від 09.12.2013 року у справі №
910/21207/13- без змін.

Матеріали справи № 910/21207/13 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов