ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2014 р.Справа № 923/1512/13Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді: Журавльова О.О.

суддів: Ярош А.І., Лавренюк О.Т.

(відповідно до розпорядження в.о.
голови суду від 16.01.2014р. №53 розгляд
апеляційної скарги здійснюється даною
судовою колегією)

при секретарі судового засідання
Селиверстовій М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Акціонерного товариства
„Суднобудівний завод „Залів"

на рішення господарського суду
Херсонської області від 05 грудня 2013
року

по справі №923/1512/13

за позовом Акціонерного товариства
„Суднобудівний завод „Залів"

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання окремого пункту договору
недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

АТ „Суднобудівний завод „Залів"
звернулось до господарського суду
Херсонської області з позовною заявою
до ФО-П ОСОБА_2 про визнання недійсним п.
4.2 договору №01 від 03.01.2013р., укладеного
між сторонами по справі, недійсним.

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 05 грудня 2013
року у справі №923/1512/13 (суддя С.В.
Нікітенко) відмовлено у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
положення спірного пункту договору не
суперечить нормам законодавства, так
як його зміст встановлює механізм
одноразового обчислення розміру
штрафу виходячи з кількості днів
прострочення виконання зобов`язань, що
не має нічого спільного із постійним
нарахуванням пені за весь період
неналежного виконання грошового
зобов'язання, а відтак, це не може бути
підставою для висновку про те, що
відповідна умова договору не
відповідає вимогам закону.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
суду першої інстанції, АТ
„Суднобудівний завод „Залів"
звернулось до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов АТ „Суднобудівний
завод „Залів" в повному обсязі, з
посиланням при цьому на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі.

Представник позивача (АТ
„Суднобудівний завод „Залів") у судове
засідання не з'явився, про час, дату і
місце розгляду апеляційної скарги
повідомлений належним чином, про що
свідчить відповідне повідомлення про
вручення поштового відправлення від
20.01.2014р.

Представник відповідача (Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2) у судове
засідання не з'явився, про час, дату і
місце розгляду апеляційної скарги
повідомлений належним чином, про що
свідчить відповідне повідомлення про
вручення поштового відправлення від
20.01.2014р.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд визнав за можливе
розглянути апеляційну скаргу АТ
„Суднобудівний завод „Залів" за
відсутністю представників позивача та
відповідача у судовому засіданні.

Згідно з розпорядженням заступника в.о.
голови суду від 16.01.2014р. №53 розгляд
апеляційної скарги здійснювався
судовою колегією у складі: головуючий
суддя Журавльов О.О., судді Ярош А.І.,
Лавренюк О.Т.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину постанови.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
апеляційний господарський суд дійшов
до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
перевірено під час апеляційного
перегляду справи, 03 січня 2013 року між АТ
„Суднобудівний завод „Залів"
(замовник, позивач) та ФО-П ОСОБА_2
(виконавець. відповідач) було укладено
договір №01 (надалі - договір), за
умовами якого виконавець прийняв на
себе зобов'язання по виконанню
складально-зварювальних, добудованих
робіт при виготовленні секцій, блоків
та формуванні на стапелі корпусів
суден, що будуються на території
замовника.

У розділі 4 договору сторонами
були визначені положення щодо
відповідальності сторін.

Пунктом 4.2. договору сторони
встановили, що у разі несвоєчасної
оплати, замовник зобов'язаний
виплатити виконавцю штраф у розмірі 0,2%
від несплачених сум за кожну добу
затримки платежу, але не більше 5% від
суми боргу.

Вважаючи, що п.4.2 договору суперечить
вимогам чинного законодавства, АТ
„Суднобудівний завод „Залів"
звернувся до господарського суду
першої інстанції з відповідним
позовом.

Розглянувши матеріали справи,
апеляційний господарський суд дійшов
наступних висновків.

Статтею 175 ГК України встановлено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Статтями 202, 205 ЦК України встановлено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому
числі і з договорів. Згідно з ст. 629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 ЦК України, відповідно
до якої: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За ст. 217 ЦК України недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Звертаючись до суду із позовом, позивач
вказав, що п.4.2 оспорюваного правочину
суперечить вимогам чинного
законодавства, а саме ст. 549 ЦК України.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Однак, за ч.2 ст. 9 ЦК України законом
можуть бути передбачені особливості
регулювання майнових відносин у сфері
господарювання, зокрема, господарським
кодексом України.

Частинами 2, 4 ст. 217 ГК України
встановлено, що у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин, а
адміністративно-господарські санкції -
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування.

За ст. 230 ГК України штрафними санкціями
у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ч.ч.4, 6 ст. 231 ГК України у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

За ст. 551 ЦК України предметом неустойки
може бути грошова сума, рухоме і
нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів зауважує, що відповідні
норми ГК України, щодо врегулювання
забезпечення виконання господарських
зобов'язань, шляхом встановлення
такого виду відповідальності за
порушення договірних зобов'язань як
штрафна санкція, є диспозитивними.

Як вбачається з листа Верховного суду
України від 01.04.2012р. „Висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1
ст. 111-16 ГПК України за 2010 - 2011 рр. від 1
квітня 2012 року" за змістом ст. 199, ч. 1 ст.
216, ч. 2 ст. 217 ГК, ч. 2 ст. 546, ст. 627 ЦК
суб'єкти господарських відносин при
укладенні договору мають право
забезпечити виконання господарських
зобов'язань шляхом встановлення
окремого виду відповідальності -
договірних санкцій за невиконання чи
неналежне виконання договірних
зобов'язань (постанова Верховного Суду
України від 22 листопада 2010р. у справі
№3-24гс10).

Статтями 32-34 ГПК України встановлено,
що доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
грунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком господарського суду першої
інстанції про відсутність підстав,
передбачених ст. 203 ЦК України, для
визнання недійсним п.4.2 договору №01 від
03.01.2013р.

Аналогічна правові висновки викладені
у Постанові Вищого господарського суду
від 07.02.2012р. по справі №5019/1348/13.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, апеляційний господарський
суд приходить до висновку про
необґрунтованість, недоведеність та
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог АТ „Суднобудівний
завод „Залів".

Враховуючи вищевикладене, оскільки
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
та матеріали справи не спростовують
вищенаведені висновки суду першої
інстанції, апеляційний господарський
суд вважає, що оскаржуване судове
рішення прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
відповідає фактичним обставинам і
матеріалам справи, а підстави,
передбачені ст. 104 ГПК України, для його
зміни чи скасування відсутні.

За таких обставин оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу
АТ „Суднобудівний завод „Залів" - без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду
Херсонської області від 05 грудня 2013
року у справі №923/1512/13 залишити без
змін, а апеляційну скаргу Акціонерного
товариства „Суднобудівний завод
„Залів" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Повний текст постанови підписаний 13
лютого 2014 року.

Головуючий суддя Судді О.О. Журавльов
А.І. Ярош О.Т. Лавренюк