ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р.
Справа № 920/1881/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя
Пушай В.І. , суддя Барбашова С.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Кузнецова А.С.

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. № 3917
С/3-9) на рішення господарського суду
Сумської області від 05.12.2013 р. у справі
№ 920/1881/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційна фірма "Рома, ЛТД",
м. Запоріжжя

до Публічного акціонерного товариства
"Сумське Машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе", м. Суми

про стягнення 470712,33 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-комерційна фірма "Рома, ЛТД"
звернулось до господарського суду
Сумської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Сумське Машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе" про стягнення:450000 грн.
основного боргу з оплати поставленого
товару по договору № 113/2013 від 07.06.2013 р.
та нараховані за прострочення сплати
вказаної заборгованості за період з
23.08.2013 р. по 05.12.2013 р. 16828,77 грн. пені та
3883,56 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 05.12.2013 року у справі №
920/1881/13 позов задоволено. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 450
000грн. боргу, 16828,77 грн. пені, 3883,56 грн. 3%
річних та 9414,25 грн. витрат по сплаті
судового збору.

Рішення мотивоване з посиланням на
законність та обґрунтованість
заявлених позивачем позовних вимог, з
тих підстав, що відповідач не надав
суду жодного доказу, який би
спростовував наявність заборгованості
перед позивачем, хоча мав можливість
скористуватись своїми процесуальними
правами та надати документи в
обґрунтування своєї позиції по справі,
тому позовні вимоги визнані
правомірними та обґрунтованими,
підлягаючими задоволенню та ін.

Відповідач із вказаним рішенням
частково не погодився звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність викладених в
рішенні висновків суду, обставинам
справи та порушення норм
процесуального права, просить рішення
скасувати в частині стягнення з
відповідача 30432 грн. основного боргу,
826,24 грн. пені та 190,67 грн. - 3% річних та
прийняти в цій частині нове рішення,
яким в задоволенні вказаних вимог
відмовити, з мотивів та підстав,
зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної
скарги відповідач зазначає про те, що
позивачем при підготовці позовної
заяві невірно розрахована ціна позову,
а саме не враховано здійснену
позивачем часткову оплату отриманого
товару, що підтверджується наступними
платіжними дорученнями: від 13.09.2013 р. №
17260 на суму 1051,20 грн., від 13.09.2013 р. № 17259
на суму 5256,00 грн., від 13.09.2013 р. № 17325 на
суму 9408,00 грн., від 27.09.2013 р. № 18082 на суму
2452,80 грн., від 27.09.2013 р. № 18081 на суму 12264,00
грн. Всього на загальну суму 30432,00 грн.
Враховуючи вищевикладене основна
заборгованість відповідача, на його
думку становить 419568,00 грн., яка підлягає
стягненню.

Крім того, відповідач не згоден з
розміром розрахованих позивачем
штрафних санкцій, а саме у позовній
заяві зазначений період з 23.08.2013 р. по
05.12.2013 р., що є невірним, оскільки ПАТ
Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» здійснив
часткову оплату заборгованості у
вересні 2013 р., що не враховано позивачем
при здійсненні розрахунку штрафних
санкцій та ін.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
просить рішення господарського суду
першої інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення,
посилаючись на законність та
обґрунтованість рішення суду, з
мотивів викладених у відзиві та ін.

Відповідач у призначене судове
засідання не з'явився.

Враховуючи факт належного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду апеляційної скарги, та
те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо
обов`язку господарського суду
витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, судова колегія вважає,
що судом в межах наданих ним
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Неявка в судове засідання представника
відповідача не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила
наступне:

Як свідчать матеріали справи, 07.06.2013 р.
між ТОВ "Виробничо-комерційна фірма
"Рома, ЛТД" (продавець) та ПАТ "Сумське
Машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе", м. Суми
(покупець) укладено договір № 113/2013
(далі -договір).

Відповідно до умов договору, продавець
зобов'язався поставити та передати у
власність покупця, а покупець
зобов'язався прийняти та сплатити на
умовах цього договору продукцію, що
іменується надалі "товар" асортимент,
ціна, кількісні та якісні
характеристики якого викладені у
специфікаціях (додатки до договору),
які є невід'ємною частиною цього
договору.

Відповідно до п. 3.2 договору, умови
оплати вказуються у специфікаціях
(додатках до договору).

До вказаного договору сторонами
складена специфікація № 1, в якій
викладені умови оплати в такому
порядку:

- передоплата у розмірі 30% вартості
товару (партії товару) на банківський
рахунок постачальника на протязі 5
банківських днів з моменту отримання
від постачальника рахунку (копії) на
партію товару, що поставляється;

- оплата 70% вартості товару (партії
товару) на банківський рахунок
постачальника на протязі 30-ти днів з
дати постачання товару.

На виконання умов договору позивач
поставив (передав) відповідачу товар,
що підтверджується копією накладної №
2307.2 від 23.07.2013 р. та копією довіреності
№ 31806 від 17.07.2013 р. (а. с. 10-11) на загальну
суму 857305,20 грн.

Проте, відповідач свої зобов'язання з
оплати поставленого позивачем товару
виконав лише частково, сплативши
позивачу лише 407305,20 грн., решта боргу у
розмірі 450000,00 грн. залишилася
несплаченою.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем склала
450000,00 грн.

Обставини щодо несплати
заборгованості стали підставою для
звернення позивача до суду з позовом по
даній справі.

З матеріалів справи також вбачається,
що господарський суд приймаючи
оскаржуване рішення крім іншого
виходив з того, що відповідач не в
повному обсязі виконав взяті на себе
зобов'язання щодо оплати переданого
позивачем товару за укладеним між
сторонами договором поставки № 113/2013
від 07.06.2013 р.

Викладені вище висновки
господарського суду, на думку колегії
суддів, повністю відповідають
фактичним обставинам спору та
матеріалам справи, їм надана правильна
та належна правова оцінка, в зв'язку з
чим відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги і скасування
прийнятого по справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК
України, доказами у справі є будь -які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ст. 175 ГК України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Таким чином, наявність (виникнення)
зобов'язання відповідача оплатити
отриманий товар та момент (строк) його
виконання випливає безпосередньо зі
змісту ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України та з умов договору.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій та повинні бути
складені під час здійснення цієї
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Кожною стороною (підприємством), що
брала участь у здійсненні
господарської операції, мають бути
отримані первинні документи для
записів у регістрах бухгалтерського
обліку, інформація в яких ідентично
засвідчує зміст господарської
операції. Первинні документи
складаються на бланках типових форм,
затверджених Міністерством статистики
України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами і відомствами України.

З матеріалів справи вбачається, що
10.06.2013 р. позивачем виставлений
відповідачу рахунок № 1006.3 на суму 857305,20
грн.

Позивач передав, а відповідач отримав
за накладною № 2307.2 від 23.07.2013 р. товар на
суму 857305,20 грн., яка містить
найменування товару, одиницю,
кількість, ціну товару. Факт отримання
товару відповідачем підтверджується
підписом уповноваженої особи на
одержання цінностей за довіреністю №
31806 від 17.07.2013 р. та вищезазначеною
накладною № 2307.2 від 23.07.2013 р.

У позовній заяві позивач зазначає, що
відповідач здійснив оплату в рахунок
передоплати товару 12.07.2013 р. на суму
257191,56 грн. та 20.08.2013 р. в рахунок оплати
поставленого товару на суму 150113,64 грн.

Стосовно доводів відповідача щодо
здійснення поступової оплати товару
платіжними дорученнями: 13.09.2013 № 17260 на
суму 1051,20 грн., 13.09.2013 № 17259 на суму 5256,00
грн., 13.09.2013 № 17325 на суму 9408,00 грн., 27.09.2013
№ 18082 на суму 2452,80 грн., 27.09.2013 № 18081 на
суму 12264,00 грн. (а. с. 32-36) колегія суддів
зазначає наступне:

Як свідчать матеріали справи, позивач
при обґрунтовані своїх позовних вимог
посилався на поставку товару за
накладною № 2307.2 від 23.07.2013 р. в якій є
посилання на рахунок № 1006.3 від 10.06.2013 р.
на суму 857305,20 грн. (а. с. 9). Однак
відповідач не здійснив у повному
обсязі оплати виставленого рахунку.

Зазначені відповідачем платіжні
доручення мають посилання на інші
рахунки, а саме: № 17260 від 13.09.2013 на суму
1051,20 грн. рахунок № 0507.53 від 05.07.2013 р., №
17259 від 13.09.2013 на суму 5256,00 грн. рахунок
№1806.86 від 18.06.2013 р., № 17325 від 13.09.2013 на
суму 9408,00 грн. рахунок № 2307.3 від 23.07.2013
р., № 18082 від 27.09.2013 на суму 2452,80 грн.
рахунок № 0507.53 від 05.07.2013 р., № 18081 від
27.09.2013 на суму 12264,00 грн. рахунок № 1806.86
від 18.06.2013 р. Таким чином, вищезазначена
оплата грошових коштів на суму 30432,00
грн. відбулася по інших рахунках та за
накладними, які не мають жодного
відношення до поставки товару по
накладній № 2307.2 від 23.07.2013 р. товар на
суму 857305,20 грн.

Отже, факт виконання позивачем
поставки (передачі) товару та наявності
заборгованості на загальну суму 450000,00
грн. боргу підтверджується залученим
до матеріалів справи первинним
документом, а саме, накладною за якою
відбувалася поставка товару, на яких
містяться підпис про отримання товару
відповідачем.

Проте, відповідач, на порушення
зазначених вище норм матеріального
права та умов договору, не розрахувався
за отриманий товар в сумі 450000,00 грн.

Первинні документи, які містяться у
матеріалах справи підтверджують
виконання умов зазначеного договору,
оформлені сторонами у відповідності до
вимог Закону України "Про податок на
додану вартість", Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та Положення
Міністерства Фінансів України "Про
затвердження Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку".

Таким чином, факт отримання товару
відповідачем підтверджується
накладною, наданою позивачем на
підтвердження своїх вимог, щодо
купівлі - продажу, виникнення обов'язку
у відповідача здійснити розрахунки за
отриманий товар.

Враховуючи викладене, судова колегія
погоджується з висновком
господарського суду про задоволення
позову в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 450000,00
грн. заборгованості.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Договором п. 7.3. передбачено те, що при
порушенні строків оплати товару
покупцем, він сплачує постачальнику
пеню у розмірі 0,1 % вартості
простроченого платежу за кожен день
прострочки, але не більш 5 % вартості
простроченого платежу за поставлений
товар (партію товару).

Як свідчать матеріали справи, позивач
при поданні позову на підставі
зазначених норм закону нарахував
відповідачу до стягнення пеню за
період, зокрема з 23.08.2013 р. по 05.12.2013 р.
Розмір пені становить 16828,77 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Таким чином, суд першої інстанції також
правомірно визнав позовні вимоги про
стягнення з відповідача 16828,77 грн. пені
та 3883,56 грн. - 3% річних правомірними,
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, суд визнає
доводи відповідача позбавленими
фактичного та правового обґрунтування,
а так само такими, що не відповідають,
як матеріалам справи, так і нормам
чинного законодавства, у зв'язку з
ненаданням всупереч вимогам ст. 33 ГПК
України доказів в підтвердження
обставин, на існуванні яких наполягає
відповідач.

На підставі вищевикладеного, рішення
господарського суду Сумської області
від 05.12.2013 р. по справі № 920/1881/13 прийнято
з урахуванням фактичних обставин
справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в
рішенні господарського суду
відповідають вимогам законодавства та
фактичним обставинам справи, а мотиви
заявника скарги, з яких вони
оспорюються не можуть бути підставою
для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст.
105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Сумської
області від 05.12.2013 р. по справі № 920/1881/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови підписано 24.01.2014
р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Барбашова С.В.