КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р. Справа№ 911/3177/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від прокуратури: не з'явився

від відповідача-1: Олемська
О.Я. - за дов.

від відповідача-2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області

на рішення Господарського суду
Київської області від 28.10.2013

у справі № 911/3177/13 (суддя
Бабкіна В.М.)

за позовом Заступника прокурора
Київської області в інтересах держави

до 1) Броварської міської
ради Київської області;

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Промкомплект»

про визнання незаконним та
скасування рішення міської ради,
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки та повернення
земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Київської області
(далі, прокурор) звернувся до
Господарського суду Київської області
з позовом в інтересах держави до
Броварської міської ради Київської
області (далі, відповідач-1) та до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Промкомплект» (далі, відповідач-2) про: 1)
скасування рішення Броварської
міської ради № 513-18-06 від 24.01.2012; 2)
визнання недійсним з моменту державної
реєстрації договору оренди земельної
ділянки від 10.02.2012, укладеного між
Броварською міською радою Київської
області та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Промкомплект», зареєстрованого в Книзі
реєстрації за № 00158; 3)
зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Промкомплект» повернути у комунальну
власність Броварської міської ради
земельну ділянку площею1,4 га з
кадастровим номером :00:032:0541.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 28.10.2013 у
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Заступник прокурора Київської області
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 28.10.2013 у справі №
911/3177/13 та прийняти нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення суду першої інстанції прийняте
з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, висновки суду першої інстанції
не відповідають обставинам справи, а
тому вказане рішення підлягає
скасування.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області у справі № 911/3177/13 було передано
на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Михальській Ю.Б.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
16.12.2013 для розгляду апеляційної скарги
у справі № 911/3177/13 сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді
Михальської Ю.Б., суддів Отрюха Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013
апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області прийнято
до провадження, розгляд справи
призначено на 16.01.2014.

У судове засідання, призначене на
16.01.2014, представники прокуратури та
відповідача-2 не з'явились, про причини
неявки суд не повідомили, у зв'язку з
чим ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.01.2014 розгляд
справи було відкладено на 06.02.2014.

03.02.2014 представник відповідача-1 подав
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду заперечення на
апеляційну скаргу, у яких просив суд
відмовити прокурору у задоволенні
апеляційної скарги, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Представники прокуратури та
відповідача-2 у судове засідання,
призначене на 06.02.2014, не з'явились, про
причини неявки суд не повідомили.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»,
розпочинаючи судовий розгляд, суддя
має встановити, чи повідомлені про час
і місце цього розгляду особи, які
беруть участь у справі, але не з'явилися
у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1.
вказаної постанови, особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з
діловодства в господарських судах
України, затвердженої наказом
Державної судової адміністрації
України від 20 лютого 2013 року № 28
оригінал судового рішення залишається
в матеріалах справи; згідно з пунктом
2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у
лівому нижньому куті оригіналу
процесуального документа, який
виготовляється судом та залишається у
справі, проставляється відповідний
штамп суду з відміткою про
відправлення документа, що містить
вихідний реєстраційний номер, загальну
кількість відправлених примірників
документа, дату відправки, підпис
працівника, яким вона здійснена та може
містити відмітку про отримання копії
процесуального документа
уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням
належного надсилання копій
процесуального документа сторонам
судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи,
копії ухвал Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 та від
16.01.2014 у справі № 911/3177/13 були надіслані
учасникам судового процесу на адреси,
повідомлені суду, що підтверджується
відміткою суду на зворотній стороні
ухвали.

Як зазначено у пункті 4 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 02.06.2006 N 01-8/1228 «Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році» та пункті 19
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 13.08.2008 N
01-8/482 «Про деякі питання застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року» до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками «адресат вибув»,
«адресат відсутній» і т. п., з
урахуванням конкретних обставин
справи можуть вважатися належними
доказами виконання господарським
судом обов'язку щодо повідомлення
учасників судового процесу про
вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

Пунктом 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» також визначено, що
доказом повідомлення адресата про час
і місце розгляду справи судом в разі
неповернення ухвали підприємством
зв'язку може бути й долучена до
матеріалів справи та засвідчена самим
судом копія реєстру поштових
відправлень суду.

Згідно пункту 3.9.2. вищезазначеної
постанови, у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в
судове засідання не є підставою для
скасування судового рішення, якщо
ухвалу, в якій зазначено час і місце
такого засідання, надіслано йому в
порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1.
підпункту 3.9. постанови.

Враховуючи те, що у матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення Заступника прокурора
міста Києва про час і місце проведення
судового засідання по розгляду
апеляційної скарги, а саме
повідомлення про вручення поштових
відправлень; повідомлення про вручення
поштового відправлення відповідачу-2,
яке повернулося на адресу суду з
відміткою «організація не існує» (вх. №
36666/13 від 26.12.2013; том 1, а.с. 85-87), а також
долучена судом до матеріалів справи
належним чином засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду від
21.01.2014, яка є доказом повідомлення про
час і місце проведення судового
засідання 06.02.2014 відповідача-2, колегія
суддів, з огляду на те, що неявка
вказаних представників не перешкоджає
вирішенню спору у справі, вважає
можливим здійснити перевірку рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку за наявними матеріалами справи
та без участі представників
прокуратури та відповідача-2.

Розглянувши у судових засіданнях
апеляційну скаргу, заперечення на неї,
дослідивши матеріали справи та зібрані
у ній докази, заслухавши пояснення
представника відповідача-1, судова
колегія встановила наступне:

Згідно з підпунктом 10.2. пункту 10
рішення Броварської міської ради
Київської області від 09.06.2011 № 232-09-06
(том 1, а.с. 40) Товариству з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Промкомплект» був наданий дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, на якій
розміщене майно, що перебуває у
власності юридичної особи, у
користування на умовах оренди,
орієнтовною площею 1,4000 га, за рахунок
земель житлової та громадської
забудови, для будівництва та
обслуговування багатоквартирної
житлової забудови по вул.
Черняховського, 36.

Підпунктом 3.2. пункту 3 Рішення
Броварської міської ради Київської
області від 24.01.2012 № 513-18-06 (том 1, а.с. 41)
(далі, Рішення) Товариству з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Промкомплект» було затверджено проект
землеустрою та передано в оренду
земельну ділянку площею 1,4000 га для
будівництва та обслуговування
багатоквартирної житлової забудови -
землі житлової забудови, по вул.
Черняховського, 36, в місті Бровари.

На підставі спірного Рішення 10.02.2012 між
відповідачем-1 та відповідачем-2 було
укладено Договір оренди землі (далі,
Договір або спірний Договір) (том 1, а.с.
14-15), відповідно до пункту 1 якого
орендодавець (Броварська міська рада
Київської області) надає, а орендар
(Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Промкомплект») приймає у строкове
платне користування земельну ділянку
площею 1,4000 га для будівництва та
обслуговування багатоквартирної
житлової забудови - землі житлової
забудови, по вул. Черняховського, 36, в
місті Бровари Київської області.
Кадастровий номер земельної ділянки
:00:032:0541 (пункт 1.2. Рішення).

Згідно з пункту 2.2. Договору, на
земельній ділянці, яка передається в
оренду, знаходиться окремий
індивідуально визначений об'єкт
нерухомості, а саме - нежитлова будівля
А-1, загальною площею 206,0 кв.м., огорожа N,
що належить орендарю на підставі
договору купівлі-продажу нежитлової
будівлі від 24.05.2011, посвідченого
приватним нотаріусом Броварського
міського нотаріального округу
Київської області Іваненком О.В. за
реєстровим № 2184, зареєстрованого 25.05.2011
в Комунальному підприємстві
Броварської міської ради «Броварське
бюро технічної інвентаризації» в книгу
№ 1/4 за № 1427, а також в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно за реєстраційним № 33712805.

Відповідно до пункту 3.1. Договору
останній укладено строком на 5 (п'ять)
років з дати його підписання.

Пунктами 4.1.- 4.7. Договору сторони
погодили умови щодо розміру та сплати
відповідачем-2 орендної плати.

Факт прийняття спірної земельної
ділянки орендарем у користування
підтверджується актом
приймання-передачі земельної ділянки
від 10.02.2012 (том 1, а.с. 18).

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позову, Заступник
прокурора Київської області у своїй
апеляційній скарзі зазначає, що
відповідачем-1 порушено вимоги
Земельного кодексу України в частині
передачі у користування без аукціону
земельної ділянки, на якій
розташований об'єкт нерухомого майна
та передано в користування земельну
ділянку значно більшої площі, ніж площа
об'єкту, розташованого на ній. Крім
того, апелянт зазначає, що спірна
земельна ділянка була передана в
оренду відповідачу-2 не для
обслуговування нежитлової будівлі, що
на ній розташована, а для будівництва
багатоквартирного житлового будинку.

Таким чином, на думку прокурора,
висновок суду про те, що сам факт
розташування на земельній ділянці
об'єктів нерухомого майна свідчить про
відсутність підстав для проведення
земельних торгів не відповідає
обставинам справи, оскільки мета
передачі земельної ділянки
відповідачу-2 в оренду жодним чином не
пов'язана із використанням
розташованого на ній об'єкта
нерухомості і використовувати цю
земельну ділянку для будівництва
багатоквартирного житлового будинку
відповідач-2 зможе лише на території
ділянки, яка вільна від існуючого
нежитлового приміщення.

Також, у позовній заяві прокурор
зазначає, що набуття права оренди на
земельну ділянку для житлового
будівництва юридичними особами у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю законодавством не
допускається.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймаються
колегією суддів до уваги з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 13 Конституції
України земля є об'єктом власності
Українського народу, від імені якого
права власності здійснюють органи
державної влади та органи державної
влади і місцевого самоврядування.

Згідно статті 84 Земельного кодексу
України в державній власності
перебувають усі землі України, за
винятком комунальної та приватної
власності.

Відповідно до статті 60 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, районів у містах належить право
комунальної власності на рухоме і
нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю, природні
ресурси, підприємства, установи та
організації, в тому числі банки,
страхові товариства, а також пенсійні
фонди, частку в майні підприємств,
житловий фонд, нежитлові приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та нерухомі об'єкти,
визначені відповідно до закону як
об'єкти права комунальної власності, а
також кошти, отримані від їх
відчуження.

Згідно пункту 5 статті 16 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

Пунктом 34 статті 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що питання регулювання
земельних відносин вирішуються
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до частини 1 статті 116
Земельного кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Отже, Броварська міська рада Київської
області мала весь необхідний обсяг
повноважень для прийняття Рішення про
передачу спірної земельної ділянки в
оренду відповідачу-2.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України
«Про оренду землі» відносини, пов'язані
з орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Відповідно до частини 1 статті 93
Земельного кодексу України право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про
оренду землі» визначено, що орендарями
земельних ділянок є юридичні або
фізичні особи, яким на підставі
договору оренди належить право
володіння і користування земельною
ділянкою.

Відповідно до вимог частини 1 статті 124
Земельного кодексу України (у редакції
на момент виникнення спірних
правовідносин) передача в оренду
земельних ділянок, зокрема, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

За приписами частини 2 статті 124
Земельного кодексу України, передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 134
Земельного кодексу України не
підлягають продажу на конкурентних
засадах (земельних торгах) земельні
ділянки державної чи комунальної
власності або права на них у разі
розташування на земельних ділянках
об'єктів нерухомого майна (будівель,
споруд), що перебувають у власності
фізичних або юридичних осіб.

Отже, підставою вважати земельні
ділянки такими, що не підлягають
продажу на конкурентних засадах
(земельних торгах) законодавцем
визначено саме факт розташування на
земельних ділянках об'єктів нерухомого
майна (будівель, споруд), що перебувають
у власності фізичних або юридичних
осіб.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Промкомплект» на підставі договору
купівлі-продажу від 24.05.2011 № 2184 є
власником нежитлової будівлі,
розташованої за адресою: Київська обл.,
м. Бровари, вул. Черняховського, 36. На
підтвердження зазначеного факту у
матеріалах справи міститься Витяг про
державну реєстрацію прав № 30077103 від
25.05.2011.

Будь-яких інших умов, а також обмежень
(у тому числі - щодо цільового
призначення земельної ділянки чи
обставин її подальшого використання)
для передачі земельних ділянок
комунальної власності в оренду без
проведення земельних торгів чинне
земельне законодавство на сьогодні не
містить.

Також, колегія суддів зазначає, що
жодним нормативно-правовим актом не
передбачено необхідності виділення
земельної ділянки пропорційно площі
нерухомості, яка належить майбутньому
орендарю на праві власності та
розміщена на такій земельній ділянці.

Враховуючи те, що на земельній ділянці,
яка передавалася в оренду, знаходиться
об'єкт нерухомого майна, належний на
праві власності відповідачу-2, у суду
відсутні підстави вважати незаконними
дії Броварської міської ради Київської
області щодо передачі спірної
земельної ділянки в оренду
відповідачеві-2 без проведення
земельних торгів.

Стверджуючи, що набуття права оренди на
земельну ділянку для житлового
будівництва юридичними особами у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю не допускається,
прокурор посилається на статті 18, 19, 38, 40
та 41 Земельного кодексу України.

Так, статтями 18-19 Земельного кодексу
України визначені категорії земель
України.

Зокрема, за основним цільовим
призначенням серед категорій земель
виділено землі житлової та громадської
забудови, особливості правового режиму
яких визначені главою 6 Земельного
кодексу України.

Зі змісту Договору вбачається, що
спірна земельна ділянка була передана
в оренду відповідачу-2 для будівництва
та обслуговування багатоквартирної
житлової забудови - землі житлової
забудови.

Згідно зі статтею 38 Земельного кодексу
України до земель житлової та
громадської забудови належать
земельні ділянки в межах населених
пунктів, які використовуються для
розміщення житлової забудови,
громадських будівель і споруд, інших
об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та
громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням будівельних норм,
державних стандартів і норм (стаття 39
Земельного кодексу України).

За приписами статті 40 Земельного
кодексу України громадянам України за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть передаватися безоплатно у
власність або надаватися в оренду
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і гаражного
будівництва в межах норм, визначених
цим Кодексом. Понад норму безоплатної
передачі громадяни можуть набувати у
власність земельні ділянки для
зазначених потреб за
цивільно-правовими угодами.

Статтею 41 Земельного кодексу України
встановлено, що житлово-будівельним
(житловим) та гаражно-будівельним
кооперативам за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування земельні ділянки для
житлового і гаражного будівництва
передаються безоплатно у власність або
надаються в оренду у розмірі, який
встановлюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації. Житлово-будівельні
(житлові) та гаражно-будівельні
кооперативи можуть набувати земельні
ділянки у власність за
цивільно-правовими угодами.

Однак, колегія суддів зазначає, що зі
змісту наведених норм статей 38-41 глави 6
Земельного кодексу України
вбачається, що останні не містять
обмежень чи заборони юридичній особі
отримувати в оренду із земель
комунальної власності земельні
ділянки для будівництва
багатоквартирного жилого будинку та
регулюють лише відносини щодо
безоплатного отримання громадянами
України у власність або надання в
оренду земельних ділянок для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
гаражного будівництва, а
житлово-будівельними (житловими) та
гаражно-будівельними кооперативами
земельних ділянок у власність або
надання оренду для житлового і
гаражного будівництва.

З огляду на вищевикладене, посилання
апелянта на неможливість набуття
юридичними особами у формі товариства
з обмеженою відповідальністю права
оренди на земельну ділянку для цілей
житлового будівництва є
безпідставними, необґрунтованими та
колегією суддів до уваги не
приймаються.

Відповідно до частини 1 статті 21
Цивільного кодексу України, суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Окрім того, акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування,
відповідно до пункту 10 статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», визнаються незаконними в
судовому порядку з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України.

Згідно з пунктом 1 Роз'яснення Президії
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики вирішення
спорів, пов'язаних з визнанням
недійсними актів державних чи інших
органів» від 26.01.2000 № 02-5/35, акт
державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

При цьому у пункті 2 зазначеного
Роз'яснення вказано, що підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
Рішення Броварської міської ради
Київської області прийняте на підставі
норм чинного законодавства України та
в межах наданої їй компетенції щодо
розпорядження землями комунальної
власності, а тому позовна вимога про
скасування рішення Броварської
міської ради Київської області № 513-18-06
від 24.01.2012 задоволенню не підлягає.

Вимоги прокурора про визнання
недійсним Договору оренди спірної
земельної ділянки та зобов'язання
відповідача-2 повернути земельну
ділянку у комунальну власність
Броварської міської ради Київської
області є похідними від вимоги про
визнання недійсним спірного Рішення
та, як вбачається із позовної заяви,
ґрунтуються виключно на ній.

Згідно пункту 2.24. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин» від 17 травня 2011
року № 6 для правильного вирішення
спору про визнання недійсним договору
оренди суттєве значення має з'ясування
правового режиму спірної земельної
ділянки та дотримання сторонами
порядку передачі її в оренду згідно з
вимогами статей 84, 118, 123, 124 Земельного
кодексу України з урахуванням
необхідності у певних випадках
дотримання порядку її вилучення. З
огляду на це судам потрібно
встановлювати наявність у відповідної
ради повноважень для вирішення питання
щодо затвердження проекту відведення і
передачі спірної земельної ділянки в
оренду, а отже й дійсність укладеного
договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно
враховувати, що оскільки договір
оренди укладається на виконання
рішення органу місцевого
самоврядування чи виконавчої влади, то
без скасування таких рішень у
встановленому законом порядку
відсутні правові підстави для визнання
відповідних договорів недійсними з
підстав відсутності повноважень у
відповідної місцевої ради чи органу
виконавчої влади на затвердження
проекту відведення та передачі спірної
земельної ділянки в оренду.

Згідно частини 1 статті 216 Цивільного
кодексу України у разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Враховуючи відсутність підстав для
визнання спірного Рішення, на підставі
якого було укладено Договір оренди,
недійсним, вимоги прокурора про
визнання недійсним Договору оренди
спірної земельної ділянки та, як
наслідок, зобов'язання відповідача-2
повернути земельну ділянку у
комунальну власність Броварської
міської ради Київської області, є
безпідставними, необґрунтованими і
також не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які ґрунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог Заступника
прокурора Київської області, а
заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймає до
уваги, оскільки останні не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Заступника прокурора Київської
області є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області на рішення
Господарського суду Київської області
від 28.10.2013 у справі № 911/3177/13 залишити
без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської
області від 28.10.2013 у справі
№ 911/3177/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/3177/13 повернути до
Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко