ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.02.14р. Справа № 904/9265/13

За позовом Комунального підприємства
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа", м.
Дніпродзержинськ, Дніпропетровська
область

до Житлово-будівельного кооперативу
"Дніпро", м. Дніпродзержинськ,
Дніпропетровська область

про стягнення 30 100,27 грн. за договором на
постачання теплової енергії

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Бондик Є.В.

Представники:

Від позивача: Сорока В.М., довіреність №
00.01.0110 від 15.04.2013 р.

Від відповідача: Невдаха В.Г., керівник,
паспорт серії НОМЕР_1, виданий
Заводським РВ Дніпродзержинського МУ
УМВС України 31.07.2001 р.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа"
звернулось до господарського суду з
позовом, у якому просить стягнути з
Житлово-будівельного кооперативу
"Дніпро" суму боргу у розмірі 30 734,10 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідно до умов договору на відпуск
теплової енергії № 59 від 01.08.2001р.,
укладеного між сторонами, Відповідач
не здійснив повну оплату наданих йому
послуг по постачанню теплової енергії,
відповідно до виставлених Позивачем
рахунків.

В ході судового розгляду справи
позивач підтримав позовні вимоги в
повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив, в
заяві зазначив, що позивач просить
стягнути з відповідача борг
тринадцятирічної давності, який
залишився за ЖБК «Дніпро» ще до 2000р. В
подальшому сторонами було підписано
договір 2Т про постачання теплової
енергії, при укладенні даного договору
позивачем було наголошено, що борги
відповідача списали за строком
давності. На підставі викладеного,
зважаючи на пропуск позивачем строку
позовної давності, просить відмовити у
позові.

У судовому засіданні 16.12.2013 р.
оголошувалась перерва до 20.01.2014 р.

Ухвалою суду від 20.01.2014 р., за заявою
позивача строк розгляду справи було
продовжено на 15 днів до 12.02.2014р., в
судовому засіданні оголошено перерву
до 04.02.2014 р.

Клопотання про використання засобів
технічної фіксації судового процесу
при розгляді цієї справи
представниками сторін не заявлялись.

В судовому засіданні 04.02.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2001 р. між Комунальним підприємством
"Дніпродзержинськтепломережа", яке у
подальшому змінило назву на Комунальне
підприємство Дніпродзержинської
міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа" (далі -
Позивач, Постачальник) та
Житлово-будівельним кооперативом
"Дніпро" (далі - Відповідач, Споживач)
укладено договір № 59 про постачання
теплової енергії для потреб опалення,
вентиляції та гарячого водопостачання
(далі - Договір).

Відповідно до п. 1. за цим Договором
Постачальник бере на себе зобов'язання
постачати Споживачеві теплову енергію
в потрібних йому обсягах, а Споживач
зобов'язується оплачувати одержану
теплову енергію за встановленими
тарифами (цінами) в терміни,
передбачені цим договором.

Постачальник проводить відпуск
теплової енергії для потреб опалення,
вентиляції та гарячого водопостачання
згідно з діючими СНиП, ДБН по об'єктам
Споживання, згідно адрес: вул. Єрмака, 17
джерело теплової енергії: ДТЕЦ (абзац. 1
п. 2.2. Договору).

Згідно п. 4.2., та п.п. 4.2.1. Договору
Постачальник забезпечує постачання
теплової енергії Споживачу в обсягах
згідно з договором.

Пунктом 6.2. Договору встановлено, що
розрахунковим періодом є календарний
місяць. Споживач щомісячно самостійно
одержує платіжну вимогу у
Постачальника.

У відповідності п. 6.3. Договору Споживач
за 3 дні до початку розрахункового
періоду сплачує Постачальнику
вартість зазначеної в договорі
кількості теплової енергії,
передбаченої на розрахунковий період,
з урахуванням залишкової суми (сальдо)
розрахунків на початок місяця.

Цей договір набуває чинності з дня його
підписання та діє до 01.08.2002 р.
Припинення дії договору не звільняє
Споживача від обов'язку повної сплати
спожитої теплової енергії. Договір
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії про його
припинення не буде письмово заявлено
однією із сторін (п.п. 10.1, 10.2., 10.3.
Договору).

Як зазначив у позові позивач, на
виконання умов договору станом на
травень 2004р. ним Відповідачу
поставлено теплову енергію на загальну
суму 30 734,10 грн., Відповідач вчасно та в
повному обсязі не сплатив за
поставлену теплову енергію, сплативши
лише 633,83 грн., що і стало причиною спору.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
представників сторін, суд прийшов до
висновку про відмову у задоволенні
позову на підставі наступного.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України та ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

З огляду на умови Договору щодо строку
оплати поставленого товару, строк
оплати є таким, що настав.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно до ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, не
пов'язаних з особистими, сімейними,
домашніми або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

В якості підтвердження наявності боргу
позивач надав суду лише копії рахунків
за 2000-2002р.р. на суму 23 289,26грн. та Акти
звіряння взаєморозрахунків від 18.05.2004р.
(а.с.13) та від 21.11.2013р. (а.с.26).

Водночас відповідно до п.1 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" (із
змінами та доповненнями на момент
виникнення спірних правовідносин)
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні складатись
під час здійснення господарської
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.

Згідно з пунктом 2.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995р., зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704 (із змінами та доповненнями на
момент виникнення спірних
правовідносин) господарські операції -
це факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань та фінансових
результатів.

Статтею 1 вказаного Закону встановлено,
що первинний документ - це документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

У відповідності до ч.2 ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що однією з основних засад
судочинства є забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження рішення суду, крім випадків,
встановлених законом; змагальність
сторін та свобода в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
судоустрій України", суд, здійснюючи
правосуддя, на засадах верховенства
права забезпечує захист гарантованих
Конституцією України прав і законних
інтересів юридичних осіб.

За приписом п. 2 ст. 6 цього Закону ніхто
не може бути позбавлений права на
розгляд його справи в суді, до
підсудності якого вона віднесена
процесуальним законом.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

В силу вказаної норми обов'язок
доведення обставин покладається на
сторону, яка посилається на них як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 36 ГПК України,
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії. Якщо
для вирішення спору має значення лише
частина документа, подається
засвідчений витяг з нього. Оригінали
документів подаються, коли обставини
справи відповідно до законодавства
мають бути засвідчені тільки такими
документами, а також в інших випадках
на вимогу господарського суду.

Як встановлено ст.47 ГПК України, судове
рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи. При цьому, в силу ст.43
ГПК України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За вимогами ст.38 ГПК України, якщо
подані сторонами документи є
недостатніми, господарський суд
зобов'язаний витребувати від
підприємств, організацій незалежно від
їх участі у справі документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору.

Суд неодноразово, для необхідності
встановлення достовірності фактів та
обставин справи викладених у позовній
заяві, витребовував у Позивача як
первинні документи, що підтверджують
постачання Відповідачу теплової
енергії за спірний період (акти
постачання, тощо), так і належний
розрахунок боргу за кожний рік окремо з
підтвердженням змін тарифів належними
доказами; додатки до спірного договору
(протокол судового засідання від
16.12.13р., ухвала від 20.01.14р.).

Однак, Позивач надав суду лише копії
рахунків за 2000-2002р.р. на суму 23 289,26грн.
(а.с.45-52), зазначивши в поясненнях до
позову від 08.01.14р., що акт звіряння
взаєморозрахунків, підписаний з боку
відповідача без заперечень є доказом
наявності боргу та є таким, що
перериває перебіг троку позовної
давності.

Не надано також Позивачем і належного
розрахунку стягуваної суми окремо за
кожен рік та помісячно, як того вимагав
суд, у зв'язку з чим неможливо визначити
за які періоди стягується
заборгованість з відповідача.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили.

Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
позивач не довів належними та
допустимими доказами тих обставин, на
яких ґрунтуються заявлені ним вимоги, у
зв'язку з чим у суду відсутні підстави
для задоволення позову.

Окрім того, позивач звернувся до суду
про стягнення заборгованості за 2004р. з
пропущенням позовної давності (до
спірних відносин застосовується
загальна позовна давність тривалістю у
три роки (ст. 257 ЦК України)).

Відповідач в ході судового засідання
заявив про пропуск позивачем строку
позовної давності.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 267 Цивільного кодексу
України сплив строк позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Пояснень щодо поважності причин
пропущення позовної давності позивач
суду не надав.

Щодо заперечень позивача по
переривання строку позовної давності
суд зазначає, що визнання боржником
свого боргу після спливу позовної
давності не свідчить про переривання
перебігу такої давності (п.4.4.1.
Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13р. № 10).

Враховуючи вищевикладене, в
задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до приписів ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати у справі покладаються
на позивача.

Керуючись ст. 193 Господарського кодексу
України, ст.ст. 267 525, 526, 527, 530, Цивільного
кодексу України, ст.ст. 32, 33, 34,36, 38, 43, 49,
82-87 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати у справі покласти на
позивача.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя Н.Г. Назаренко

Дата підписання рішення, оформленого
відповідно до вимог ст. 84 ГПК України, -
05.02.2014р.