ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2014 р.
Справа № 920/1643/13

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Бондаренко В.П., суддя
Ільїн О.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Голозубовій О.І.,

за участю представників:

позивача - Овчарук О.О. - дов. № 38/10 від
30.12.2013р.,

відповідача - Рудяк А.В. - дир., Губенко
В.Г. - дов. б/н від 03.01.2014р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№3915С/1-9) на рішення господарського суду
Сумської області від 14.11.2013 р. у справі
№ 920/1643/13,

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ,

до Комунального підприємства
"Глухівський тепловий район", м. Глухів,
Сумської області,

про стягнення 199 801,64 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 14.11.2013 р. (суддя Лиховид Б.І.)
позов задоволено частково. Стягнуто з
КП "Глухівський тепловий район" на
користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України" 62544,95 грн. пені, 62772,88 грн. 3 %
річних, 11938,85 грн. інфляційних збитків,
3996,03 грн. витрат по сплаті судового
збору. В частині стягнення 62544,95 грн.
пені - у позові відмовлено.

Відповідач, КП "Глухівський тепловий
район", з рішенням суду першої
інстанції не погодився та подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Сумської області від 14.11.2013р. в частині
стягнення 62544,95 грн. пені та в частині
відмови в клопотанні про надання
відстрочки виконання рішення, прийняти
в цій частині нове рішення, яким
зменшити суму стягнення пені до 90%,
стягнути 12508,99 грн. пені, а також
задовольнити клопотання в порядку
надання відстрочки виконання рішення,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм чинного законодавства.

Позивач, ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України", у відзиві на апеляційну
скаргу просить апеляційну скаргу
відповідача залишити без задоволення,
а рішення господарського суду Сумської
області від 14.11.2013р. - без змін. Вважає,
що доводи, викладені в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню, а рішення
суду першої інстанції законним та
таким, що прийняте у відповідності з
нормами чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача та у відзиві на апеляційну
скаргу доводи позивача, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
20.12.2010р. між сторонами було укладено
договір №06/10-2285 ТЕ-29 про закупівлю
природного газу за державні кошти,
відповідно до якого позивач поставив
відповідачеві природний газ, що
підтверджується копіями актів
передачі-приймання природного газу для
надання населенню та релігійним
організаціям послуг з опалення та
гарячого водопостачання від 31.01.2011р. (на
суму 1097779,91 грн.), від 28.02.2011р. (на суму
1180403,52 грн.), від 31.03.2011р. (на суму 865568,41
грн.), від 30.04.2011р. (на суму 286809,06 грн.), від
31.05.2011р. (на суму 1622,10 грн.), від 30.06.2011р.
(на суму 1387,75 грн.).

Згідно з п. 4.1 даного договору,
розрахунки проводяться шляхом
поетапної оплати у такому порядку:
перша оплата в розмірі 34 % від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу проводиться не пізніше
10 числа місяця поставки; подальші
оплати проводяться плановими
платежами по 33 % від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу до 20 та 30 (31) числа
місяця поставки. Остаточний розрахунок
за фактично спожиті обсяги газу
здійснюється на підставі акта
приймання-передачі газу до 20 числа
місяця, наступного, за місяцем поставки
газу.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач свої зобов'язання з оплати
за вищевказаним договором виконував
несвоєчасно.

Пунктом 7.3.1 договору передбачено, що у
разі порушення покупцем умов п. 4.1 цього
договору, покупець зобов'язується (крім
суми заборгованості) сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Як свідчать матеріали справи,
розрахунок пені здійснено позивачем з
урахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України - за 6 місяців з моменту
прострочення зобов'язання по кожному
місяцю прострочення. Згідно з
розрахунком сума пені становить 125089,91
грн.

Судова колегія вважає за необхідним
зазначити, що штрафними санкціями,
згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Частина 3 ст. 551 ЦК України передбачає
можливість зменшення за рішенням суду
розміру неустойки, якщо розмір
неустойки значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК
України у разі, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" встановлено, що,
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Дана процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551
ЦК України і ст. 233 ГК України.

Тобто, зменшуючи нараховану пеню, суд
повинен врахувати не тільки інтереси
відповідача, а і позивача. Таким чином,
розмір, до якого суд зменшує пеню
повинен бути спірозмірним в контексті
інтересів обох сторін.

Крім того, судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що висновок суду
щодо необхідності зменшення розміру
пені, яка підлягає стягненню з
відповідача, повинен ґрунтуватися,
крім вищевикладеного, на загальних
засадах цивільного законодавства,
якими є, зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність (п.6 ст.3
ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно довідки №03-22/541 від 12.11.2013р. "Про
фінансовий стан підприємства", виданої
заступником міського голови
Глухівської міської ради, протягом
останніх трьох років комунальне
підприємство "Глухівський тепловий
район" є фінансово збитковим.

Також, судом першої інстанції
встановлено, за договором №06/10-2285 ТЕ-29
від 20.12.2010р. газ придбавався виключно
для надання населенню та релігійним
організаціям послуг з опалення та
гарячого водопостачання. Розрахунки
відбувались відповідно до підписаних
спільних протокольних рішень,
відповідно до Порядку перерахування
деяких субвенцій з державного бюджету
місцевим бюджетам на надання пільг,
субсидій та компенсацій, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№20 від 11 січня 2005 р., а також відповідно
до договору №95/517-ГУ про організацію
взаєморозрахунків від 08.08.2012р.,
договору №476/517з-ГУ від 04.12.2012р.,
укладених на виконання вимог Постанови
Кабінету Міністрів України від 11.06.2012р.
№ 517 "Про затвердження Порядку та умов
надання у 2012 році субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам
на погашення заборгованості з різниці
в тарифах на теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування".

Крім того, згідно довідки №13-22/744 від
13.11.2013р., виданої міським головою
Глухівської міської ради, фактичний
рівень відшкодування населенням
вартості послуг з теплопостачання по
комунальному підприємству
"Глухівський тепловий район" за 2011 рік
складає 87,2%.

Враховуючи вищенаведене, та те, що борг
відповідача перед позивачем відсутній,
суд першої інстанції правильно
урахував майновий стан як відповідача,
так і позивача, та правомірно зменшив
розмір нарахування пені на 50%, а не на 90%,
стягнувши з відповідача на користь
позивача пеню у розмірі 62544,95 грн.

На підставі викладеного, доводи
апеляційної скарги щодо
неправомірності зменшення пені на 50%, а
не на 90 % не знайшли підтвердження в
матеріалах справи.

Що стосується посилань відповідача в
апеляційній скарзі на неправомірне
ненадання судом першої інстанції
відстрочки виконання оскаржуваного
рішення на 3 місяці, судова колегія
зазначає наступне.

У п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України унормовано
можливість відстрочення чи
розстрочення виконання рішення суду
при прийнятті судом рішення по справі.

Згідно з п. 7.1.1 Постанови Пленум Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
№ 9 "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України"
визначено, що відстрочка - це
відкладення чи перенесення виконання
рішення на новий строк, який
визначається господарським судом.

Відповідно до ст. 121 Господарського
процесуального кодексу України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Вказаною нормою визначено
процесуальну можливість вирішення
питань, пов'язаних із проблемами, що
виникають під час виконання рішення
господарського суду. У процесі
виконання рішення ймовірне виникнення
обставин, що ускладнюють його
виконання або роблять його неможливим.

Зазначена стаття не обмежує право
господарського суду певними
обставинами, при наявності яких
господарський суд може відстрочити
виконання прийнятого ним рішення,
проте визначальним фактором при
наданні відстрочки є винятковість цих
випадків та їх об'єктивний вплив на
виконання судового рішення.

Відстрочка або розстрочка виконання
рішення, ухвали, постанови, зміна
способу та порядку їх виконання
допускаються у виняткових випадках і
залежно від обставин справи, у зв'язку з
чим суд оцінює докази за правилами ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що вирішуючи питання про
відстрочку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансований стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів в
економіці держави та інші обставини
справи, які б свідчили про можливість
надання відповідачу відстрочки
виконання судового рішення.

Колегія суддів вважає, що відповідачем
не наведено виняткових обставин в
розумінні ст. 121 ГПК України, за
наявності яких можливе надання
відстрочки виконання рішення. Судом
першої інстанції зроблено правильний
висновок про те, що відповідачем не
надано жодних матеріалів та пояснень в
обґрунтування відкладення виконання
рішення суду на новий строк, будь-яких
доказів погашення заборгованості саме
через три місяці тощо.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що оскаржуване
рішення господарського суду Сумської
області у даній справі прийнято 14
листопада 2013 року, а відповідач просив
відстрочити виконання рішення суду на
три місяці.

Приймаючи до уваги викладене, колегія
суддів не вбачає підстав для
відстрочення виконання рішення у даній
справі та погоджується з позицією суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні клопотання про
відстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, тому, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про те, що
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача 62772,88 грн. 3 % річних та 11938,85
грн. інфляційних збитків підлягають
задоволенню, оскільки нараховані у
відповідності з вимогами чинного
законодавства.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
повністю погоджується із висновками
суду першої інстанції та вважає, що при
прийнятті оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд забезпечив
дотримання вимог чинного
законодавства щодо всебічного, повного
та об'єктивного дослідження усіх
фактичних обставин справи та дав
належну правову оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, тоді як
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
не підтверджені належними доказами,
через що рішення господарського суду
Сумської області від 14.11.2013р. по справі
920/1643/13 підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105
ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги
відмовити.

Рішення господарського суду Сумської
області від 14.11.2013р. у справі №920/1643/13
залишити без змін.

Повний текст постанови складено
05.02.2014р.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Тихий П.В.