ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2014 року
Справа № 904/5255/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Іванов О.Г., Березкіна О.В.

при секретарі судового засідання:
Погорєловій Ю.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Сидоренко А.С.,
довіреність №14-58 від 22.03.2013р.,
представник;

від відповідача: представник у судове
засідання не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 24.10.2013 року у справі №904/5255/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа", м.
Дніпродзержинськ, Дніпропетровська
область

про стягнення 478 103,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" звернулось
до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою про стягнення з Комунального
підприємства Дніпродзержинської
міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа"
заборгованості за поставлений
природний газ в сумі
250
863,18 грн., пені в сумі 171 938,35 грн., 3%
річних в сумі 34 387,67 грн., інфляційних
втрат в сумі 20 914,75 грн., з покладанням на
відповідача витрат зі сплати судового
збору.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 24.10.2013р.
у справі №904/5255/13 (суддя Манько Г.В.)
позовні вимоги ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
задоволено частково. Стягнуто з КП
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа" на
користь ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" пеню у сумі
85 969,16 грн., 3% річних - 34 387,67 грн.,
інфляційних втрат - 20 914,75 грн., судовий
збір у сумі 7 544,82 грн. Провадження у
справі в частині стягнення
заборгованості у сумі 150 000 грн.
припинено. В решті суми позову
відмовлено.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 24.10.2013р.
у справі №904/5255/13 вмотивовано тим, що
відповідач несвоєчасно проводив
розрахунки за поставлений йому
позивачем за договором природний газ, у
зв'язку з чим вимоги позивача про
стягнення трьох процентів річних та
збитків від інфляції є правомірними та
підлягають задоволенню, стягнення пені
підлягає частковому задоволенню в сумі
85969,16 грн., яку суд, з урахуванням
наданих сторонами доказів, вважав за
можливе, керуючись ст. 233
Господарського кодексу України та
правом, наданим суду п. 3 ч.1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України, за клопотання відповідача
зменшити на 50% від їх розміру. Також,
місцевим господарським судом
зазначено, що відповідачем протягом
часу розгляду справи сплачено
заборгованість у сумі 150 000,00 грн., тому
на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України
провадження у справі в частині
стягнення заборгованості у сумі 150 000,00
грн. припинено. В решті суми позову
відмовлено, оскільки частину
заборгованості в сумі 100863,18 грн.
відповідачем сплачено до надходження
позову до суду, а розмір пені зменшений
судом на суму 85969,19 грн.

Не погодившись з рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 24.10.2013р. у справі №904/5255/13
ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" звернулось до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
означене судове рішення в частині
зменшення розміру пені на 85 969,19 грн.;
відмови у стягненні 90 310,43 грн.
основного боргу; розподілу судових
витрат, прийняти в цій частині нове
рішення, за яким: стягнути з КП
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа" на
користь ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" 85 969,19 грн.
пені, в стягненні яких було відмовлено
господарським судом Дніпропетровської
області; припинити провадження в
частині стягнення 90 310,43 грн. основного
боргу, в стягненні яких було відмовлено
місцевим господарським судом та
здійснити новий розподіл судових
витрат. В іншій частині рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 24.10.2013 року у справі №904/5255/13
залишити без змін. Судові витрати
покласти на відповідача.

В обґрунтування вимог у апеляційній
скарзі ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"
посилається на те, що в оскаржуваному
рішенні в частині зменшення пені
місцевий господарський суд не врахував
жодного аргументу, доводу чи доказу
позивача, не зазначивши мотивів такого
неврахування, чим порушив вимоги ст.ст.
4-2, 43, 84 Господарського процесуального
кодексу України, що призвело до
прийняття неправильного рішення.
Вказує також на те, що суд не мав права
застосовувати до спірних
правовідносин статтю 233 Господарського
кодексу України, не з'ясувавши всіх
обставин, з'ясування яких передбачене
згаданою нормою. Так, на твердження
апелянта, під час розгляду справи не
було враховано інтереси позивача, який
є підприємством, яке має стратегічне
значення для економіки і безпеки
держави, оскільки забезпечує галузі
національної економіки і населення
природним газом, який закуповується за
зовнішньоекономічними контрактами,
однак внаслідок недоотримання та
несвоєчасного проведення розрахунків
за спожитий природний газ змушений
залучати комерційні кредити за
ринковими відсотковими ставками, що
складають 20-24% річних. Бюджетом України
та фінансовим планом НАК "Нафтогаз
України", який затверджений Кабінетом
Міністрів України, не передбачені
фінансові можливості для кредитування
споживачів природного газу. При цьому
єдиним джерелом часткової компенсації
понесених позивачем втрат є стягнення
з боржників пені у розмірі
передбаченому умовами договору.
Вважає, що виходячи з інтересів сторін,
які заслуговують на увагу, суд також
повинен був об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, але
внаслідок неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
та визнання встановленими недоведені
обставини, які мають значення для
справи, вдався до невірних оцінок.

Також, позивач зазначив, що місцевим
господарським судом неправомірно
відмовлено у стягненні 90 310,43 грн.
основного боргу, який відповідачем
було погашено після звернення позивача
до суду. Провадження щодо стягнення
зазначеної суми, на думку апелянта,
належало припинити в порядку п.1-1 ч.1 ст.
80 Господарського процесуального
кодексу з покладанням судових витрат
на відповідача. Крім того, позивач
вказує, що всупереч ст. 44
Господарського процесуального кодексу
України, місцевим господарським судом
взагалі не було включено до складу
судових витрат судовий збір, сплачений
позивачем за подання апеляційної
скарги на ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 09.07.2013
року про повернення позовної заяви.

КП Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа" у
відзиві на апеляційну скаргу вказує, що
місцевий господарський суд правильно
надав оцінку тій обставині, що
споживачем теплової енергії, яку
виробляє відповідач, є переважно
населення, а також врахував
збитковість господарської діяльності
відповідача у зв'язку з наявністю
значної заборгованості споживачів за
поставлену енергію, тому дійшов
обґрунтованих висновків про наявність
підстав для зменшення пені, як це
передбачено ст. 233 Господарського
кодексу України та п. 3 ч. 1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідач також зазначив, що дата
02.07.2013р. сплати коштів у розмірі 90310,43
грн. співпала з датою подання позовної
заяви. Згідно з пп. 1.3 ст. 1 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» «дата
валютування - зазначена платником у
розрахунковому документі або в
документі на переказ готівки дата,
починаючи з якої кошти, переказані
платником отримувачу, переходять у
власність отримувача. До настання дати
валютування сума переказу
обліковується в обслуговуючих
отримувача банку або в установі -
учасників платіжної системи». Також,
згідно пп. 8.1 ст.8 вказаного закону «Банк
зобов'язаний виконати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі, який надійшов протягом
операційного часу банку, в день його
надходження». Зазначене
підтверджується пунктом 1.4 Інструкції
про безготівкові розрахунки в Україні
в національній валюті від 21 січня 2004
року N 22. Отже, на думку відповідача,
02.07.2013р. він виконав своє зобов'язання в
частині сплати боргу у сумі 90 310,43 грн., а
посилання позивача на те, що він не знав
про здійснення оплати не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки виконання
грошового зобов'язання боржником не
залежить від цього. Відповідач просить
у задоволенні скарги повністю
відмовити.

Відповідач у судове засідання,
призначене для розгляду апеляційної
скарги, явку свого повноважного
представника не забезпечив. Про дату,
час та місце проведення судового
засідання повідомлений належним чином.

Оскільки в силу приписів ст. 102
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна скарга на рішення
місцевого господарського суду
розглядається у двомісячний строк з
дня постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження,
неявка в судове засідання, призначене
для розгляду апеляційної скарги,
представника відповідача не є
перешкодою для розгляду апеляційної
скарги по суті.

В судовому засіданні 29.01.2014р. під час
перегляду справи апеляційною
інстанцією представник позивача
повністю підтримав доводи своєї
апеляційної скарги.

В судовому засіданні 29.01.2014р.
Дніпропетровським апеляційним
господарським судом оголошено вступну
та резолютивну частину постанови у
даній справі.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача та обговоривши доводи
апеляційних скарг, перевіривши повноту
встановлених господарським судом
обставин справи та правильність їх
юридичної оцінки, колегія суддів
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Як встановлено із матеріалів справи,
30.09.2011р. між позивачем - ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(продавець) та відповідачем - КП
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа"
(покупець) було укладено договір
№14/2410/11 на закупівлю - продаж
природного газу, за яким продавець
зобов'язався поставити покупцеві
імпортований природний газ, а покупець
- прийняти і оплатити природний газ в
обсязі, зазначеному у п. 2.1 цього
договору.

Так, на виконання умов вказаного
договору, з жовтня по грудень 2012 року,
позивач передавав, а відповідач
прийняв природний газ об'ємом 8
758,113тис.м3 на загальну суму 11 466 121,55
грн., що підтверджується відповідними
актами приймання передачі, які наявні в
матеріалах судової справи.

Відповідно до п. 6.1 вказаного договору
оплата за газ здійснюється Покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100 %
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця наступного за
місяцем поставки газу.

Однак, відповідач зі своєї сторони
розрахунки за спожитий газ проводив
несвоєчасно, у зв'язку з чим утворився
основний борг у сумі 250863,18 грн. за
станом на 16.05.2013р., а на прострочений
борг позивачем нараховані: пеня - в сумі
171938,36 грн., 3 % річних - в сумі 34 387,67грн.,
збитки від інфляції - в сумі 20 914,75 грн.,
які відповідачем у добровільному
порядку не сплачені, що стало причиною
звернення позивачем з позовом, який є
предметом спору у даній справі.

Відносини, що виникли між сторонами у
справі на підставі договору, є
господарськими зобов'язаннями, тому,
згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України, до цих
відносин мають застосовуватися
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей передбачених
Господарським кодексом України.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, на час розгляду
справи судом першої інстанції
відповідач розрахувався з позивачем за
спожитий природний газ в повному
обсязі, але з порушенням строків
передбачених п. 6.1 договору, що
підтверджується відповідним
розрахунком заборгованості, який
наявний в матеріалах справи, та не
заперечується відповідачем.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

На підтвердження понесення
інфляційних втрат та в обґрунтування
здійснених нарахувань трьох процентів
річних у зв'язку із простроченням
відповідачем строку оплати зазначених
обсягів природного газу позивачем
надані до матеріалів справи відповідні
розрахунки.

Дослідивши зазначені розрахунки,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом
правомірно задоволені позовні вимоги
про стягнення з відповідача на користь
позивача суми 20 914,75 грн. інфляційних
втрат та суми 34 387,67грн. 3% річних,
нарахованих у відповідності із ч. 2 ст.
625 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу
України, виконання господарських
зобов'язань забезпечується заходами
захисту прав та відповідальності
учасників господарських відносин,
передбаченими цим Кодексом та іншими
законами; до відносин щодо
забезпечення виконання зобов'язань
учасників господарських відносин
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України.

Положення статей 216-218 Господарського
кодексу України також встановлюють, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.
Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

За умовами п. 7.2 вказаного договору, у
разі порушення покупцем умов п. 6.1 цього
Договору, покупець зобов'язується (крім
суми заборгованості) сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
стягується пеня, від суми
простроченого платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

У зв'язку з несвоєчасною оплатою
відповідачем отриманого від позивача
природного газу у листопаді - грудні 2012
року позивач нарахував та заявив до
стягнення з відповідача пеню за період
прострочення виконання зобов'язання з
15.11.2012 року по 16.05.2013 року. Загальна сума
пені за вказаний період її нарахування
складає 171938,35 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" про необґрунтоване
та незаконне зменшення місцевим
господарським судом належної до
стягнення пені на 50% до суми 85 969,16 грн.,
то їх перевірка судом апеляційної
інстанції з урахуванням наявних в
матеріалах справи доказів також
свідчить про відсутність підстав для
скасування зазначеного судового
рішення виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 233 Господарського
кодексу України, у разі, якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Як передбачено у п. 3 ч.1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту вищезазначених норм
вбачається, що зменшення розміру
заявленої до стягнення неустойки є
правом суду, тому він, оцінивши надані
сторонами докази та обставини справи у
їх сукупності, на власний розсуд
вирішує питання про наявність або
відсутність у кожному конкретному
випадку підстав, за яких можливе її
зменшення.

Так, відповідно до роз'яснень, наданих у
підпункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 року № 18, вирішуючи питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 частина 1 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

На думку колегії суддів апеляційного
господарського суду, надані
відповідачем до матеріалів справи під
час розгляду справи судом першої
інстанції докази, а саме: довідка про
розмір дебіторської заборгованості КП
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа", яка по
всіх категоріях споживачів (населення,
бюджетні установи, інші споживачі)
складає 163 227,4 тис. грн.; звіти про
фінансові результати за І півріччя 2013
року, згідно з якими збитки
підприємства у цьому звітному періоді
складають понад 37 275 тис. грн., а також
ступінь виконання відповідачем
зобов'язань за договором - містять
об'єктивні відомості, які
підтверджують висновок місцевого
господарського суду про винятковість
даного випадку, що надає право суду для
зменшення неустойки.

Положення ч. 1 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачають, що при перегляді справи в
апеляційній інстанції додаткові
докази приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

З огляду на ці приписи законодавства
твердження позивача про те, що місцевий
господарський суд повинен був
прийняти, але не взяв до уваги той факт,
що підприємство позивача, який вже не
здійснює реалізацію природного газу,
також має незадовільний майновий стан,
не можуть бути враховані апеляційним
господарським судом, оскільки такі
доводи не приводились позивачем ані у
позовній заяві, ані під час розгляду
справи судом першої інстанції.

У своїй апеляційній скарзі позивач
також не обґрунтував неможливість
подання відповідних доказів про свій
майновий стан суду першої інстанції.
Наведені позивачем в апеляційній
скарзі приклади судової практики
Вищого господарського суду України не
можуть вважатися належними доказами у
даній справі у розумінні положень
ст.ст. 32-36 Господарського
процесуального кодексу України,
оскільки зазначені судові рішення
прийняті у спорах, стороною у яких не
був відповідач.

Відповідачем зі своєї сторони були
надані місцевому господарському суду
постанови Вищого господарського суду
України від 18.04.2013р. у справі №7/5005/9336/2012
та від 20.06.2013р. у справі №30/5005/9890/2012, а
також надана постанова
Дніпропетровького апеляційного
господарського суду від 05.12.2013р. у
справі №904/5915/13, які були прийняті у
спорах між ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" та КП
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинськтепломережа", в яких
встановлено факт того, що КП
Дніпродзержинської міської ради
"Дніпродзержинскьтепломережа" є
підприємством, яке здійснювало та
здійснює постачання теплової енергії
бюджетним установам і організаціям, а
також населенню. При цьому наявність
заборгованості останніх по оплаті за
спожиту теплову енергію, затримки у
фінансуванні різниці в тарифах тощо
було враховано як підстави для
зменшення сум пені та штрафу.

Враховуючи вищевикладене колегія
суддів апеляційного господарського
суду погоджується з висновком
місцевого господарського суду, який
вважав, що даний випадок можна визнати
винятковим, тому мав законні підстави
для зменшення розміру стягнення з
відповідача пені на 50% від належної до
стягнення суми, а відтак обґрунтовано
стягнув з відповідача на користь
позивача частину пені у сумі 85 969,16 грн.,
а в решті вимог про стягнення пені
обґрунтовано відмовив.

На твердження позивача, місцевий
господарський суд неправомірно
відмовив ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" у стягненні
90310,43 грн. основного боргу, який
відповідачем було погашено після
звернення позивача до суду, що призвело
до неправильного розподілу судових
витрат у справі між сторонами. А також,
за твердженням позивача, місцевий
господарський суд, всупереч ст. 44
Господарського процесуального кодексу
України, не включив до складу судових
витрат судовий збір, сплачений
позивачем за подання апеляційної
скарги на ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 09.07.2013
року про повернення позовної заяви.

Однак, такі доводи апелянта
відхиляються судовою колегією
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду з наступних
підстав.

Відповідно до роз'яснень, наданих
господарським судам у абзаці 3 пп. 4.4 п.4
постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011р. №18, припинення провадження у
справі на підставі пп.1-1 ч.1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України можливе в разі, коли предмет
спору існував на момент виникнення
останнього та припинив існування в
процесі розгляду справи. Якщо ж він був
відсутній і до порушення провадження у
справі, то зазначена обставина тягне за
собою відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

Таким чином, визначальним для
встановлення факту існування спору на
момент розгляду справи у суді є
наявність заборгованості не на дату
звернення із позовною заявою, якою
зокрема, може бути дата її подачі до
відділення поштового зв'язку, як
стверджує позивач, а дата порушення
господарським судом провадження у
справі за такою позовною заявою.

Відповідно до наявних у матеріалах
справи доказів позовна заява ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" від 14/2-1318 від 02.07.2013р.
була направлена поштою 02.07.2013р. та
надійшла до господарського суду
Дніпропетровської області 08.07.2013р., що
підтверджується даними електронного
реєстру та штампом канцелярії
місцевого господарського суду.

Однак ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 09.07.2013р.
у справі №904/5255/13 позовну заяву ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" і додані до неї
документи було повернуто без розгляду
на підставі п. 2 ч.1 ст. 63 Господарського
процесуального кодексу України.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
21.08.2013р. було задоволено апеляційну
скаргу ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", ухвалу
господарського суду Дніпропетровської
області від 09.07.2013р. у справі №904/5255/13
скасовано, а справу направлено до
місцевого господарського суду для
розгляду по суті.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 29.08.2013р.
у справі №904/5255/13 порушено провадження
у справі та прийнято позовну заяву ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" до розгляду.

Таким чином, початком провадження
судових процедур господарським судом
слід вважати 09.07.2013р. - дату прийняття
ухвали про повернення позовної заяви
без розгляду.

Однак відповідачем до 09.07.2013р. у
добровільному порядку частково
сплачено заборгованість в сумі 100 863,18
грн. та протягом часу розгляду справи
сплачено частково заборгованість в
сумі 150000,00 грн., що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями,
які наявні в матеріалах судової справи

Судова колегія апеляційного
господарського суду, перевіривши
вищезазначені докази сплати
заборгованості, погоджується із
висновком місцевого господарського
суду щодо наявності підстав для
припинення провадження у справі в
частині стягнення заборгованості в
сумі 150 000,00 грн., відповідно до п. 1-1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України, а також щодо наявності підстав
для відмови в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення
заборгованості в сумі 100 863,18 грн.

Щодо невірного, на твердження позивача,
розподілу судових витрат місцевим
господарським судом, колегія суддів
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір покладається у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, - на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 4.8
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
УІ Господарського процесуального
кодексу України" від 21.02.2013р. №7, якщо
судом апеляційної інстанції скасовано
ухвалу місцевого господарського суду з
числа зазначених у частині сьомій
статті 106 ГПК або судом касаційної
інстанції скасовано ухвалу з числа
зазначених у частині четвертій статті
111-13 ГПК з передачею справи на розгляд
суду першої інстанції, то розподіл сум
судового збору, пов'язаного з розглядом
відповідних апеляційної та/або
касаційної скарг, здійснюється судом
першої інстанції за результатами
розгляду ним справи згідно із
загальними правилами статті 49 ГПК.

Як зазначено у оскаржуваному судовому
рішенні, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати покладаються
на сторони пропорційно задоволених
позовних вимог.

Отже, враховуючи, що за результатами
вирішення спору позовні вимоги були
задоволені частково, колегія суддів
апеляційного господарського суду
вважає, що місцевий господарський суд
правильно застосував процесуальний
закон.

Щодо розміру судового збору, який за
розрахунком місцевого господарського
суду підлягає стягненню з відповідача
на користь позивача у сумі 7544,82 грн., то
колегія суддів апеляційного
господарського суду не погоджується з
доводами позивача, що до цієї суми не
було включено 573,50 грн. - витрат на
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги на ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 09.07.2013р.,
оскільки оскаржуване рішення не
містить розрахунку складових частин
судового збору, який підлягає
стягненню на користь позивача за
наслідком розгляду справи судом першої
інстанції.

Таким чином, місцевий господарський
суд, не порушуючи процесуального
закону, допустив арифметичну помилку у
розмірі судового збору, яка може бути
виправлена в порядку ст. 89
Господарського процесуального кодексу
України, що не є підставою для
скасування оскаржуваного судового
рішення.

Згідно ч.2 ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 89 Господарського
процесуального кодексу України, суддя
за заявою сторони чи державного
виконавця роз'яснює рішення, ухвалу, не
змінюючи при цьому їх змісту, а також за
заявою сторони або за своєю
ініціативою виправляє допущені в
рішенні, ухвалі описки чи арифметичні
помилки, не зачіпаючи суті рішення.

Приймаючи до уваги викладене, доводи
позивача про незаконність прийнятого
судового рішення в частині щодо
відмови у стягненні частини пені та
невірного розподілу судових витрат
слід визнати необґрунтованими,
підстави для зміни або скасування
рішення суду, передбачені статтею 104
Господарського процесуального кодексу
України, на думку колегії суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду відсутні, тому
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, витрати зі сплати
судового збору за розгляд апеляційної
скарги, згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на заявника у скарзі.

Керуючись ст.ст. 4, 32-34, 36, 43, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України",
м. Київ - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 24.10.2013
року у справі №904/5255/13- залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складений -
31.01.2014 року.

Головуючий суддя
І.М. Подобєд

Суддя
О.Г. Іванов

Суддя
О.В. Березкіна