м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
УХВАЛА

Справа № 34/175 30.01.14За скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АИЗ»

на дії відділу примусового виконання
рішень Державної виконавчої служби
України при примусовому виконані
наказу від 04.10.2011 у справі № 34/175

За позовом Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Експобанк»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АИЗ»

про стягнення 18415692,95 грн.

Суддя Сташків
Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Герасименко А.Ю.
(представник за довіреністю);

від відповідача (скаржника) - не
з'явився;

від ВДВС - Малиш Т.О. (представник за
довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва
від 08.06.2011 у справі №34/175 позов
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Експобанк»
задоволено частково та стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю «АИЗ» 11457000 грн.
простроченої заборгованості за
кредитом, 2416304 грн. 45 коп. простроченої
заборгованості по відсоткам за
користування кредитними коштами, 907599
грн. 91 коп. пені за несвоєчасне
погашення кредиту, 233648 грн. 53 коп. пені
за несвоєчасне погашення відсотків за
користування кредитними коштами, а
також 20790 грн. 48 коп. витрат по сплаті
державного мита та 192 грн. 41 коп. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. У решті позову суд
відмовив.

На виконання вищевказаного рішення,
04.10.2011 судом було видано наказ.

25.12.2013 до господарського суду м. Києва
від товариства з обмеженою
відповідальністю «АИЗ» надійшла
скарга на дії відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України при примусовому
виконані наказу від 04.10.2011 у справі №
34/175, в якій скаржник просить суд
визнати дії головного державного
виконавця Гречуха О.Я неправомірними,
та визнати неправомірною і скасувати
винесену ним постанову про передачу
майна на зберігання від 05.12.2013 у
виконавчому провадженні № 30519488.

Ухвалою суду від 27.12.2013 вказану скаргу
було визнано такою, що відповідає
вимогам п. 1 ст. 121-2 ГПК України та
прийнято до розгляду.

В судових засіданнях 27.01.2014 та 29.01.2014
судом оголошувались перерви.

Представник скаржника (Відповідача)
надав суду додаткові пояснення по суті
скарги. В судових засіданнях
підтримував заявлені вимоги та просив
задовольнити скаргу в повному обсязі.

Представники позивача та державної
виконавчої служби надали відзиви на
скаргу, в яких проти вимог скарги
заперечували та просили в задоволенні
скарги відмовити.

Розглянувши подану скаргу та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволенні вимог скарги, з
огляду на наступне.

Закон України «Про виконавче
провадження» (далі - Закон) визначає
умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Так, у відповідності до статті 1 Закону,
виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

05.12.2013 головним державним виконавцем
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
при примусовому виконані наказу від
04.10.2011 у справі № 34/175 в межах
виконавчого провадження № 30519488 було
винесено постанову про передачу майна
на зберігання, яке належить
Відповідачу (скаржнику), та яке було
арештовано і описано на підставі
постанови державного виконавця від
05.06.2013 та акта опису і арешту майна від
27.06.2013.

Підставою для проведення таких
виконавчих дій стало те, що Відповідач
(боржник) у встановлені державним
виконавцем строки всупереч вимогам ст.
25 Закон України «Про виконавче
провадження» не виконав рішення суду
добровільно, тому державний виконавець
у відповідності до ст. 27 цього Закону
перейшов до вчинення дій по
примусовому виконанню рішення суду,
зокрема до арешту майна боржника (ст. 57).

Як вбачається з матеріалів справи та
наданих сторонами і державним
виконавцем пояснень, станом на даний
час акти опису та арешту майна
Відповідача від 27.06.2013, не оскаржені, не
скасовані, тобто є чинними.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»,
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 57 цього Закону, про
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника. Під час проведення
опису та арешту майна боржника
державний виконавець має право
оголосити заборону розпоряджатися ним,
а в разі потреби - обмежити права
користування майном, здійснити
опечатування або вилучити його у
боржника та передати на зберігання
іншим особам, про що зазначається в
акті опису та арешту.

Вид, обсяг і строк обмеження
встановлюються державним виконавцем у
кожному конкретному випадку з
урахуванням властивостей майна, його
значення для власника чи володільця,
необхідності використання та інших
обставин.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 08.06.2011 у справі №34/175 стягнуто з
Відповідача 11457000 грн. простроченої
заборгованості за кредитом, 2416304 грн. 45
коп. простроченої заборгованості по
відсоткам, 907599 грн. 91 коп. пені за
несвоєчасне погашення кредиту та 233648
грн. 53 коп. пені за несвоєчасне
погашення відсотків. Також з
Відповідача стягнути судові витрати.

Згідно Іпотечного договору від 14.07.2005,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Плохутою Б.П. за №1483, в
забезпечення кредиту було надано
нерухоме майно (29 об'єктів: нежилі
приміщення та будівлі (цехи, склади,
майстерні тощо), які використовувались
Арматурно-ізоляторним заводом (АИЗ) для
здійснення виробничої діяльності), що
знаходиться за адресою: Донецька
область, м. Слов'янськ, вул.
Добровольського, 32, та які належать ТОВ
«АИЗ». Також, в забезпечення кредитних
зобов'язань було укладено Договір
застави від 14.09.2005 основних засобів -
обладнання фарфорового виробництва
вказаного заводу.

Предмети застави та інше майно
Відповідача знаходилося за адресою:
Донецька область, м. Слов'янськ, вул.
Добровольського, 32, і саме за цією
адресою в процесі виконавчого
провадження №30519488 при виконанні
рішення господарського суду м. Києва
від 08.06.2011 у справі №34/175 проводилися
виконавчі дії опису та арешту майна
боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України
«Про виконавче провадження», майно, на
яке накладено арешт, за винятком майна,
зазначеного в частині восьмій статті 57
цього Закону, передається на
зберігання боржникові або іншим
особам, призначеним державним
виконавцем, під розписку в акті опису.

Постановою державного виконавця від
05.12.2013 у виконавчому провадженні №30519488,
арештоване та описане згідно акта від
27.06.2013 майно було вирішено передати
представнику Позивача, Петрову О.О., на
відповідальні зберігання.

Посилання скаржника на порушення
державним виконавцем при здійсненні
виконавчого провадження положень ст. 586
ЦК України та п. 1.4 Іпотечного договору
від 14.07.2005, судом відхиляються, оскільки
правовідносини між учасниками
виконавчого провадження та державним
виконавцем у процесі здійснення
виконавчого провадження регулюються
іншими нормами, а саме Законом України
«Про виконавче провадження».

Щодо посилання скаржника на вихід
державного виконавця за межі рішення
господарського суду м. Києва від 08.06.2011
у справі №34/175, яким визначено лише
грошове стягнення, то суд зазначає, що у
даному випадку державний виконавче при
складенні акта опису й арешту майна та
винесення постанови про передачу його
на відповідальне зберігання здійснює
дії відповідно до ст. 57 Законом України
«Про виконавче провадження»,
спрямовані саме на забезпечення в
подальшому можливості задоволення
грошових вимог згідно рішення суду, в
тому числі і за рахунок арештованого
майна у випадку недостатності в
боржника коштів на погашення
присудженої за рішенням
заборгованості.

При цьому, відповідно до описаних вище
договорів, Позивач по відношенню до
Відповідача (боржника) є
іпотекодержателем нерухомого майна та
заставодержателем основних засобів
(обладнання), а відповідно до ч. 1 ст. 54
Закону України «Про виконавче
провадження», звернення стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя. При цьому
вказана норма не обмежує, що для
задоволення тільки вимог як
заставодавця певного майна, а не
грошових вимог стягувача взагалі за
рахунок майна, яке знаходиться у нього
в заставі.

Також, всупереч твердженням скаржника,
арештоване та описане майно не
передається на підставі оскаржуваних
акта та постанови Позивачу у власність,
а натомість передається на
відповідальне зберігання. Цілісність
майна, на яке накладено арешт та
передано на відповідальне зберігання
забезпечується в силу положень ч. 5 ст. 59
Закону України «Про виконавче
провадження», якою передбачено
відповідальність за порушення
накладеної державним виконавцем
заборони.

При цьому, посилання державним
виконавцем у оскаржуваній постанові на
вчинення дій по передачі майна на
відповідальне зберігання у
відповідності з п. 4.2.6 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень (затверджена наказом МЮУ від
02.04.2012 № 512/5) не тягне за собою
недійсність чи протиправність
оскаржуваної постанови, оскільки
згідно з положеннями ч. 3 ст. 59 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачається можливість передачі
арештованого майна на зберігання не
боржнику, а одразу іншій визначеній
державним виконавцем особі. Також не
заборонено це й іншими положеннями
вказаного Закону, який має вищу
юридичну силу по відношенню до
Інструкції.

Відтак, саме по собі посилання
державного виконавця у постанові на п.
4.2.6 Інструкції не тягне за собою
визнання неправомірною постанови від
05.12.2013 в цілому, оскільки, як
встановлено вище судом, виконавчі дії
щодо опису та арешту майна Відповідача,
та передачі його представнику Позивача
на відповідальне зберігання
проводились у відповідності до
положень Закону України «Про виконавче
провадження», який передбачає
можливість передачі майна на
зберігання не боржнику, а одразу іншій
особі, визначеній державним виконавцем
окремо в кожному конкретному випадку
(ч. 5 ст. 57 цього Закону), та в даному
випадку Позивачу, який зацікавлений у
його збереженні арештованого майна
Відповідача як особа, на користь якої
винесено рішення суду.

Отже, враховуючи все вищенаведене, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
доводів скарги Відповідача, а тому не
вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги товариства з
обмеженою відповідальністю «АИЗ» про
визнання дій головного державного
виконавця Гречуха О.Я неправомірними,
та визнання неправомірною і скасування
винесеної ним постанови про передачу
майна на зберігання від 05.12.2013 у
виконавчому провадженні № 30519488,
відмовити.

Дана ухвала набирає законної сили з
моменту прийняття та може бути
оскаржена в установленому законом
порядку.

Суддя

Р.Б.Сташків