РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року
Справа № 902/1574/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак
А.В.

судді
Сініцина Л.М. ,

судді
Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання:
Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - Кириленко О.П., довіреність в
справі

відповідача 1 - Радзіковська І.Т.,
довіреність в справі

відповідача 2 - Радзіковська І.Т.,
довіреність в справі

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Український
інноваційний банк"

на рішення господарського суду
Вінницької області від 25.12.13 р.

у справі № 902/1574/13 (суддя Даценко М.В. )

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Український інноваційний
банк", 04053, м.Київ, вул.
Смирнова-Ласточкіна, 10-а

до відповідача 1 Відкритого
акціонерного товариства "Вінніфрут",
вул. Фрунзе, 45, м. Калинівка, Вінницька
область

до відповідача 2 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко-Сфера" вул.
Фрунзе, 45, м. Калинівка, Вінницька
область

про визнання права на відшкодування
доходів від безпідставно набутого
майна

в с т а н о в и в :

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 25.12.2013 року у
справі №902/1574/13 відмовлено у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства "Український
інноваційний банк" до Відкритого
акціонерного товариства "Вінніфрут", до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко-Сфера" про
визнання права на відшкодування
доходів від безпідставно набутого
майна.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що норма частини 1
статті 1214 ЦК України передбачає
механізм поновлення порушеного права
шляхом відшкодування доходів. В цьому
випадку поновленим право слід вважати
після отримання відповідних коштів.

Таким чином, належним способом захисту
в межах цієї справи був би позов про
стягнення суми доходів, безпідставно
одержаних відповідачами.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду першої інстанції, позивач
Публічне акціонерне товариство
"Український інноваційний банк"
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Вінницької області від 25.12.2013 року у
справі №902/1574/13 та прийняти по справі
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що п.1 ч.2 ст.16
Цивільного кодексу України визначено в
якості способу захисту цивільних прав
та інтересів - визнання права. Вказані
правові приписи кореспондуються з
положеннями абз. 2 ч.2 ст. 20
Господарського кодексу України.
Враховуючи наведені норми, скаржник
вказує, що позивачем визначено
конкретну матеріально-правову вимогу,
яка пов'язана із визнанням наявності
цивільного права.

Також, на думку скаржника, судом першої
інстанції при прийнятті оскаржуваного
рішення порушено норми матеріального
права, зокрема, ст. 1214 Цивільного
кодексу України. Так, правовий аналіз
вказаної норми свідчить, що для її
застосування простий юридичний факт,
що безпосередньо пов'язаний із
використанням (або невикористанням)
спірного майна не підлягає
встановленню та не має жодного
значення для правової кваліфікації
спірних правовідносин.

Крім того, скаржник стверджує, що судом
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи. Зокрема, не
досліджено обставину отримання
відповідачами доходу протягом часу
безпідставного набуття (або
збереження) чужого майна, а відповідне
клопотання позивача про витребування
фінансової звітності відповідача 2
залишено без розгляду.

Поряд з цим, скаржник вважає, що судом
порушено норми процесуального права,
визначені у ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України.

У письмовому відзиві на апеляційну
скаргу від 04.02.2014 р. відповідачі
заперечують її доводи, просять
залишити апеляційну скаргу позивача
без задоволення, а оскаржене рішення -
без змін.

Зокрема, відповідачі, спростовуючи
доводи апелянта щодо порушення
місцевим господарським судом вимог ст.
16 Цивільного кодексу України та ст. 20
Господарського кодексу України
зазначають, що заявлена позовна вимога
по своїй суті є немайновою, оскільки не
має вартісного виразу. На думку
відповідачів вимога про визнання права
без застосування наслідків
відповідальності за порушене право не
може бути заявлена як самостійна
вимога, оскільки її задоволення не
призводить до поновлення порушених
прав. Відповідачі звертають увагу на
той факт, що апелянт у якості правової
підстави позову визначив норми, які
передбачають відповідальність за
порушення у сфері господарювання, а
належним способом захисту в таких
випадках є позови про стягнення
матеріальної шкоди або збитків. Таким
чином, місцевий господарський суд
дійшов вірного висновку про
неналежність обраного позивачем
способу захисту, оскільки останній за
відсутності грошового вираження
завданої шкоди, не направлений на
реальне відновлення порушеного права.

Також, відповідачі у відзиві
зазначають про необґрунтованість
висновків позивача щодо порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
визначених відповідно ст. 1214
Цивільного кодексу України та ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України. Відповідачі пояснюють, що
право власності ПАТ "Укрінбанк" на
належне ВАТ "Вінніфрут" майно виникло
03.03.2011 р. згідно реєстраційного
свідоцтва №30889774. Одночасно із набуттям
права власності на майно ПАТ
"Укрінбанк" реалізував свої права
власника, передавши його в оренду ТзОВ
"Мегабуд 2010" за договором від 22.03.2011 р.

Крім того, ВАТ "Вінніфрут" пртягом 2011-2012
років не використовувало частину
майнового комплексу "Калинівський
завод фруктових концентратів",
оскільки вся господарська діяльність
даного підприємства по виробництву
соків зупинилася у 2010 році у зв'язку зі
скрутною фінансовою ситуацією.

В свою чергу, нерухоме майно за адресою
АДРЕСА_1 , право власності на яке
належить ПАТ "Укрінбанк" було передано
в оренду ОСОБА_4 на підставі договору
оренди від 22.09.2011 р. 27.08.2012 р. було
підписано Акт прийому-передачі
нерухомого майна. за яким ОСОБА_4
передав майно ПАТ "Укрінбанк".

Щодо позовних вимог, спрямованих до
відповідача ТОВ "Еко-Сфера",
відповідачі у відзиві зазначають, що до
01.02.2013 р. жодних відносин між ПАТ
"Укрінбанк" та даним підприємством не
було. Відповідно до свідоцтва про право
власності на майно, у власності ТОВ
"Еко-Сфера" знаходяться будівлі,
означені літерами "Ю", "Ю-1", "Ю-2", "Ю-3", "Р"
та "Х" загальною площею 6902,1 м2. ТОВ
"Еко-Сфера" займається виробничою
діяльністю виключно у власних
приміщеннях на своєму та орендованому
у ТОВ "І.П.І. Україна" обладнанні.

Також, відповідачі звертають увагу на
той факт, що маркування продукції на
упаковках не свідчить про її
виробництво саме ВАТ "Вінніфрут",
оскільки на упаковках зазначені два
виробники: ВАТ "Вінніфрут" та ТОВ
"Еко-Сфера", що повністю відповідає
вимогам ДСТУ 4518:2008 "Продукти харчові.
Маркування для споживачів. Загальні
правила". На всіх маркуваннях
продукції, яка випускалась, поряд з
датою виготовлення стоїть літера "В",
яка позначає виробника ТОВ "Еко-Сфера".
Крім того, при виготовленні цієї
продукції технічно неможливе
використання пакувальної лінії Tetra Brik,
оскільки, як вбачається із копії
упаковки, долученої позивачем до
позовної заяви, продукція випускалась
в упаковках марки "IPI", а не "Tetra", що
свідчить про використання обладнання
"IPI".

У судовому засіданні 05.02.2014 року
представник позивача (апелянта)
підтримав доводи апеляційної скарги з
підстав, наведених у ній, просить
оскаржене рішення господарського суду
Вінницької області від 25.12.2013 р. у
справі №902/1574/13 скасувати та прийняти
нове рішення про задоволення позову.
Представник відповідачів заперечила
доводи апеляційної скарги з підстав,
наведених у відзиві, просить
апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення, а оскаржене рішення -
без змін.

Представник позивача 05.02.2014 р. подав
через канцелярію суду клопотання про
витребування письмових доказів з
підстав та згідно з переліком, що
визначений відповідним письмовим
клопотанням позивача від 10.12.2013 р. у
справі №902/1574/13, поданим до суду першої
інстанції. Клопотання мотивоване тим,
що у позивача відсутня інформація про
наявність у відповідачів отриманого
доходу за час безпідставного
збереження майна. Також, у судовому
засіданні представник позивача
пояснив, що позовна вимога
сформульована ним саме таким чином в
тому числі і з тих підстав, що він не
володіє інформацією про розмір
отриманих відповідачами доходів за час
безпідставного збереження майна, а
тому не може звернутися із позовною
вимогою майнового характеру по
стягненню певного розміру доходів.

Представник відповідачів заперечила
проти задоволення клопотання позивача
про витребування доказів, оскільки
вважає, що фінансова звітність
відповідачів не є належним доказом у
справі, враховуючи, що позовна вимога
не містить вартісного виразу.

Колегія суддів відхиляє клопотання
позивача про витребування доказів
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 38 Господарського
процесуального кодексу України
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Разом з тим, обґрунтовуючи
неможливість самостійного подання
доказів позивач не зазначає, які дії
вчинялися ним з метою отримання
витребовуваних доказів. Зокрема, не
надає доказів того, що він звертався до
відповідачів із відповідним письмовим
клопотанням. У судовому засіданні
апеляційного суду представник
позивача підтвердив, що до
відповідачів із письмовим клопотанням
про надання відповідної фінансової
інформації він не звертався, оскільки,
на його думку, відповідно до ст. 222
Господарського кодексу України
відповідачі зобов'язані були
самостійно надіслати йому відповідну
інформацію фінансового характеру

Крім того, відповідно до п.4 ч.2 ст.38
Господарського процесуального кодексу
України у клопотанні про витребування
доказів повинно бути зазначено
обставини, які можуть підтвердити ці
докази.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", якщо подані
сторонами та іншими учасниками
судового процесу докази є
недостатніми, господарський суд може
за їх клопотанням чи за власною
ініціативою витребувати в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього письмові і речові
докази, інші матеріали (пункти 3,4,6, 8 і 11
статті 65 ГПК), притому не лише від
учасників судового процесу, а й від
інших підприємств, установ,
організацій, державних органів.

Як вбачається із матеріалів справи,
заявлена позивачем позовна вимога має
немайновий характер. Таким чином,
розмір отриманого відповідачами
доходу не має значення для вирішення
даної справи, витребування у
відповідачів доказів (інформації, що
має фінансовий (майновий) характер)
суперечить обґрунтуванню позовних
вимог та змісту заявленої позовної
вимоги, що свідчить про неналежність
доказів, про витребування яких просить
позивач.

Таким чином, подане позивачем
клопотання про витребування доказів не
відповідає приписам статті 38
Господарського процесуального кодексу
України, а тому до задоволення не
підлягає.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, заперечення на апеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскарженого
рішення, оцінивши висновки суду першої
інстанції на відповідність дійсним
обставинам справи, судова колегія
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області від 25.12.2013 року у справі №902/1574/13
слід залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення, виходячи з
наступного.

Позивач Публічне акціонерне
товариство "Український інноваційний
банк" звернувся до господарського суду
із позовом до Відкритого акціонерного
товариства "Вінніфрут", до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Еко-Сфера"
про визнання права на відшкодування
доходів від безпідставно набутого
майна.

Як вбачається з позовної заяви, між ПАТ
"Укрінбанк" та ВАТ "Вінніфрут" укладено
кредитні договори №296 від 06 вересня 2005
року та № 143-07 від 18 грудня 2007 року,
згідно з умовами яких ПАТ "Укрінбанк"
(кредитор) надало ВАТ "Вінніфрут"
(позичальнику) кредит шляхом відкриття
мультивалютної невідновлювальної
кредитної лінії з максимальним лімітом
заборгованості 6815000,00 євро (або
еквівалент в доларах США) та 6868000,00
гривень, а ВАТ "Вінніфрут" зобов'язалося
повернути надані кошти та сплатити
відсотки за користування ними (а.с. 3,
т.1).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитними договорами
між тими ж сторонами укладено
іпотечний договір № 02-02/25з від 06
вересня 2005 року та договір застави №
02-09/135з від 18 лютого 2007 року, відповідно
(а.с. 78-96, т.1).

За умовами вказаних договорів вимоги
кредитора забезпечено заставою
цілісного майнового комплексу
"Калинівський завод натуральних
концентрованих соків та пюре" на суму
77661309,18 грн., що розташований за адресою:
Вінницька область, АДРЕСА_1, а також
рухомим майном - пакувальна лінія Теtrа
Вгік, технологічна лінія обробки та
переробки рідких продуктів харчування
на загальну суму 11821484,97 грн.

Реєстрацію майнових прав ПАТ
"Укрінбанк" на частину цілісного
майнового комплексу за договором
іпотеки № 02-02/25з від 06 вересня 2005 року
проведено у встановленому
законодавством порядку 03 березня 2011
року, у зв'язку з чим, видано
реєстраційне свідоцтво № 30889774 (а.с. 97,
т.1).

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 30.05.2011 р. у справі №49/93,
залишеним без змін постановою Вищого
господарського суду України від 19.04.2012
р., визнано право власності ПАТ
"Укрінбанк" на предмет застави за
договором № 02-09/135з від 18 грудня 2007 року
(а.с. 189-195, т.1; 218-229, т.2).

Законність переходу до позивача права
власності на вказане майно
неодноразово була предметом судового
розгляду у 2011-2012 роках та підтверджена
відповідними судовими рішеннями.

Шляхом укладення між ПАТ "Укрінбанк" та
ТОВ "Еко-Сфера" договору оренди №А.01.02-01
від 01.02.2013 р. фактично унормовано
користування ТОВ "Еко-Сфера" частиною
приміщень майнового комплексу
"Калинівський завод натуральних
концентрованих соків та пюре" (літери С,
Ф, М1, М2, М3, М4, Д, Д1, Б, Б1, В, Л, Л1, Л2, Л3, К)
(а.с. 20-24, т.1).

На підставі викладеного, позивач
стверджує, що до врегулювання спірних
відносин відповідачі використовували
частину приміщень майнового комплексу
"Калинівський завод натуральних
концентрованих соків та пюре" (літери С,
Ф, М1, М2, М3, М4, Д, Д1, Б, Б1, В, Л, Л1, Л2, Л3, К -
майно позивача), для виробництва
власної продукції, а саме: з 04 березня
2011 року по 19 липня 2012 року та з 01 січня
2013 року по 23 липня 2013 року - ВАТ
"Вінніфрут", а з 20 липня 2012 року по 31
грудня 2012 року - ВАТ "Вінніфрут" та ТОВ
"Еко-Сфера". Таким чином, позивач на
підставі частини 1 статті 1214 ЦК України
просить визнати за ним право на
отримання доходу, одержаного
відповідачами за рахунок його майна.

На думку колегії суддів апеляційного
суду, місцевий господарський суд
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позову враховуючи
наступне.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання та на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

За змістом положень вказаних норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд шляхом вчинення
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються. При цьому розпорядження
своїм правом на захист є диспозитивною
нормою цивільного законодавства, яке
полягає у наданні особі, яка вважає
свої права порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення і відповідно ухвалює рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Право кожної особи на звернення до суду
за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу закріплено ст. 16 Цивільного
кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України одним зі
способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання права. Вказана
правова норма кореспондується із абз. 1
ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу
України, відповідно до якого права та
законні інтереси суб'єктів
господарювання та споживачів
захищаються шляхом визнання наявності
або відсутності прав.

Позов про визнання права подається у
випадках, коли належне певній особі
право не визнається, оспорюється іншою
особою або у разі відсутності в неї
документів, що засвідчують
приналежність їй права. Тобто, метою
подання цього позову є усунення
невизначеності у суб'єктивному праві,
належному особі, а також створення
сприятливих умов для здійснення
суб'єктивного права особою. Такі позови
можуть подаватися щодо визнання права
власності чи інших речових прав на
певне майно (ст. 392 ЦК), щодо визнання
права авторства на твір науки,
літератури, мистецтва (ст. 423, ст. 432).
Зазначений спосіб захисту за загальним
правилом не пов'язаний з безпосереднім
порушенням права особи.

Позивач в якості правової підстави для
звернення з позовом вказує норму
частини 1 статті 1214 ЦК України, згідно
приписів якої особа, яка набула майно
або зберегла його у себе без достатньої
правової підстави, зобов'язана
відшкодувати всі доходи, які вона
одержала або могла одержати від цього
майна з часу, коли ця особа дізналася
або могла дізнатися про володіння цим
майном без достатньої правової
підстави. З цього часу вона відповідає
також за допущене нею погіршення майна.

Стягнення доходів, які особа одержала
або могла одержати за час
безпідставного володіння чужим майном
у даному разі є мірою
господарсько-правової
відповідальності, оскільки
характеризується додатковими
обтяженнями набувача, який із часу,
коли дізнався, або міг би дізнатися про
безпідставне одержання майна,
продовжував володіти ним.

Таким чином, норма частини 1 статті 1214
ЦК України передбачає механізм
поновлення порушеного права шляхом
відшкодування доходів. В цьому випадку
поновленим право слід вважати після
отримання відповідних коштів.

Разом з тим, способом захисту
порушеного права позивач обрав
визнання його права на отримання
доходу, який ВАТ "Вінніфрут" і ТОВ
"Еко-Сфера" одержали або могли одержати
внаслідок безпідставного збереження
майнового комплексу "Калинівський
завод натуральних концентрованих
соків та пюре" за рахунок ПАТ
"Укрінбанк", як власника цього майна,
без достатніх на те підстав, хоча
належним способом захисту в межах цієї
справи був би позов про стягнення суми
доходів, безпідставно одержаних
відповідачами.

При вивчені обставин обрання сторонами
способів захисту прав, суд виходить з
встановлення можливості відповідним
способом поновити порушені права у
разі існування останніх. Способом
захисту прав є відповідні заходи, які
дають об'єктивні підстави постраждалій
особі відновити становище, яке
існувало до порушення і отримати тим
самих втрачені блага майнового або
немайнового характеру. Відтак у разі,
коли обраний спосіб не є таким, що
спричинятиме поновлення порушених
прав, суд не має правових підстав для
задоволення відповідних позовних
вимог.

Натомість обраний позивачем спосіб
захисту не направлений на реальне
відновлення порушеного права, оскільки
фактичної передачі коштів від
відповідачів до позивача в такому
випадку не відбувається. У випадку
задоволення такого позову рішення суду
матиме декларативний характер.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку про відмову у
задоволенні позову у зв'язку із невірно
обраним позивачем способом захисту
своїх прав.

Доводи скаржника, викладені ним в
апеляційній скарзі, про те, що
позивачем визначено конкретну
матеріально-правову вимогу, яка
пов'язана із визнанням наявності
цивільного права, а судом першої
інстанції не враховано приписи ст. 16
Цивільного кодексу України та ст. 20
Господарського кодексу України не
приймаються до уваги колегією суддів,
оскільки спростовуються матеріалами
справи.

Також, є необґрунтованим твердження
скаржника про те, що судом першої
інстанції при прийнятті оскаржуваного
рішення порушено норми матеріального
права, зокрема, ст. 1214 Цивільного
кодексу України. Так, підставою для
відмови у задоволенні позову є
невідповідність обраного позивачем
способу захисту своїх прав приписам ст.
16 ЦК України та ст. 20 ГК України. Судом
першої інстанції проведено правовий
аналіз приписів ст. 1214 Цивільного
кодексу України лише в контексті
визначення предмета доказування у
даній справі, тобто. переліку обставин,
що підлягають встановленню. Оскільки
позивачем обрано спосіб захисту, який
не відповідає змісту заявлених
позовних вимог та підставі позову,
приписи, закладені у зміст ст. 1214 ЦК
України в якості підстави для
стягнення доходів, отриманих із
використанням безпідставно
збереженого майна, встановленню не
підлягають, а сама ст. 1214 ЦК України у
даному випадку не застосовується
судом.

Колегія суддів не приймає до уваги
твердження скаржника про те, що судом
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, зокрема, не
досліджено обставину отримання
відповідачами доходу протягом часу
безпідставного набуття (або
збереження) чужого майна, а відповідне
клопотання позивача про витребування
фінансової звітності відповідача 2
залишено без розгляду, враховуючи
наступне (а.с. 106-112, т.1).

Як вбачається із звукозапису судових
засідань від 10.12.2013 р. та від 25.12.2013 р., а
також ухвали суду від 10.12.2013 р.,
клопотання позивача про витребування
доказів було предметом розгляду суду
першої інстанції, проте вказане
клопотання не було задоволене,
оскільки суперечило приписам ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України (а.с. 153-155, т.2; а.с. 235-238, т.2).

Колегія суддів апеляційного суду
звертає увагу, що відповідно до п.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. №6 "Про судове рішення" результати
розгляду господарським судом заяв
(клопотань) учасників судового процесу
повинні зазначатися в мотивувальній
частині рішення суду, прийнятого по
суті справи. Мотивувальна частина
рішення господарського суду
Вінницької області від 25.12.2013 р. у
справі №902/1574/13 не містить результатів
розгляду судом клопотання позивача про
витребування доказів.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що оскільки допущена
місцевим господарським судом помилка у
мотивувальній частині оскарженого
рішення не призвела до прийняття
неправильного рішення, вона не є такою,
яка в силу приписів ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України може слугувати підставою для
зміни чи скасування оскарженого
рішення.

Також, колегія суддів вважає
безпідставними доводи скаржника,
викладені в апеляційній скарзі, щодо
того, що місцевим господарським судом
при прийнятті оскарженого рішення було
порушено норми ст. 43 ГПК України,
враховуючи наступне.

Рішення господарського суду
Вінницької області від 25.12.2013 р. у
справі №902/1574/13 складено у повній
відповідності до вимог, визначених ст.
84 Господарського кодексу України, з
урахуванням роз'яснень, викладених у
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. №6 "Про судове рішення". При цьому
фактів недотримання судом першої
інстанції норм при прийнятті
оскарженого рішення норм ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України не вбачається.

Враховуючи зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
вважає, що доводи, викладені позивачем
Публічним акціонерним товариством
"Український інноваційний банк" в
апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються зібраними по справі
доказами.

З урахуванням вищевикладених
встановлених обставин справи та вимог
чинного законодавства, надавши
юридичне обґрунтування доказам по
справі в їх сукупності, господарський
суд дійшов до висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області від 25.12.2013 року у справі №902/1574/13
прийняте з повним з'ясуванням всіх
обставин, що мають значення для справи,
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

З огляду на викладене, доводи
скаржника, зазначені в апеляційній
скарзі, апеляційним судом не
визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст.104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його необхідно
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.94 ГПК України до
апеляційної скарги додаються докази
сплати судового збору. Розмір судового
збору, порядок його сплати, повернення
і звільнення від сплати встановлюються
законом, що передбачено ч.2 ст.44 ГПК
України.

01 листопада 2011 року набрав чинності
Закон України "Про судовий збір".
Відповідно до ст.4 цього Закону за
подання апеляційної скарги на рішення
суду (п.2 розд.2) ставка судового збору
складає 50 відсотків ставки, що підлягає
сплаті при поданні позовної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи №
902/1574/13, заявлені позовні вимоги є
вимогами немайнового характеру.

Відповідно до п.п.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону
України "Про судовий збір" із позовної
заяви немайнового характеру
справляється судовий збір у розмірі 1
мінімальної заробітної плати.
Відповідно, за подання апеляційної
скарги згідно п.п.4 п.2 ч.2 ст.4 Закону
України "Про судовий збір" справляється
судовий збір у розмірі 50 відсотків
ставки, що підлягає сплаті при поданні
позовної заяви, а у разі подання
позовної заяви майнового характеру - 50
відсотків ставки, обчисленої виходячи
з оспорюваної суми.

Скаржник звернувся із апеляційною
скаргою 30.12.2013 р. Таким чином, при
обчисленні суми судового збору за
подання апеляційної скарги слід
виходити із розміру мінімальної
заробітної плати, встановленої Законом
України "Про Державний бюджет України
на 2013 рік" станом на 01.01.2013 р. - 1147 грн.

Таким чином, відповідачу необхідно
було сплатити судовий збір за подання
апеляційної скарги у даній справі в
розмірі 573,50 грн. (0,5 розміру мінімальної
заробітної плати).

Натомість відповідачем сплачено
судовий збір в розмірі 860,25 грн. згідно
платіжного доручення № 11241309 від 27.12.2013
р., тобто внесено судовий збір в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом.

За правилами ст.7 Закону України "Про
судовий збір" сплачена сума судового
збору повертається за ухвалою суду в
разі внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом.

За наведених обставин суд вважає
необхідним здійснити повернення
відповідачу надлишково сплаченої суми
судового збору в розмірі 286,75 грн. (860,25 -
573,50 = 286,75), про що винести ухвалу.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду
Вінницької області від 25.12.2013 року у
справі №902/1574/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Український
інноваційний банк" без задоволення.

2. Винести ухвалу про повернення з
Державного бюджету України апелянту -
Публічному акціонерному товариству
"Український інноваційний банк"
надмірно сплаченого судового збору за
подачу апеляційної скарги в розмірі 286
грн. 75 коп.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

4. Справу повернути до господарського
суду Вінницької області.

Головуючий суддя
Гудак А.В.

Суддя
Сініцина Л.М.

Суддя
Олексюк Г.Є.