ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2014 р.
Справа № 914/3958/13

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва, при секретарі
судового засідання В.Кравцю, розглянув
матеріали справи

за позовом: Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м. Київ;

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергія - Новий
Розділ», м. Новий Розділ;

про: стягнення 127 135 грн. 42 коп.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: не з'явився;

відповідача: Іськів І.З. - представник
на підставі довіреності № 09-12/13 від
09.12.2013 року.

Обставини розгляду справи. Ухвалою від
23.10.2013 року судом прийнято до розгляду
позовну заяву та порушено провадження
у справі за позовом Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергія - Новий
Розділ» про стягнення 127 135 грн. 42 коп.
Розгляд справи призначено на 06.11.2013
року.

У судовому засіданні 06.11.2013 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав з підстав, наведених у
позовній заяві. Представник
відповідача не з'явився, подав
клопотання про відкладення розгляду
справи. Судом відкладено розгляд
справи на 26.11.2013 року.

У судовому засіданні 26.11.2013 року
представник позивача подав клопотання
про долучення до матеріалів справи
документів. Представник відповідача
подав відзив на позовну заяву. Судом
оголошено перерву в судовому засіданні
до 17.12.2013 року.

У судове засідання 17.12.2013 року
представник позивача не з'явився,
надіслав телеграму з проханням
розглянути справу за наявними в
матеріалах справи доказами, зазначив
про підтримання позовних вимог в
повному обсязі та неможливість
з'явитися у судове засідання 17.12.2013
року. Судом відкладено розгляд справи
на 26.12.2013 року.

У судовому засіданні 26.12.2013 року
представники сторін не з'явились,
вимоги попередньої ухвали суду не
виконали. Враховуючи наведене, судом
відкладено розгляд справи на 23.01.2014
року.

У судове засідання 23.01.2014 року
представник позивача не з'явився, подав
телеграму про неможливість прибуття в
судове засідання, про розгляд справи за
наявними в ній матеріалами, про
підтримання позову в повному обсязі.
Представник відповідача подав
додаткові пояснення до відзиву на
позовну заяву.

У судовому засіданні 23.01.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представники
сторін відмовилися.

Представникам сторін, що брали участь у
судових засіданнях, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
їхніх прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Суть спору. Спір між сторонами виник у
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем зобов'язань за договором
поставки. Дочірня компанія «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» (надалі по
тексту рішення - позивач, постачальник
згідно з договором) звернулася до суду
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергія - Новий
Розділ» (надалі по тексту рішення -
відповідач, покупець згідно з
договором) про стягнення 127 135 грн. 42 коп.
заборгованості, з яких 86 375 грн. 10 коп.
пені, 1 119 грн. 05 коп. інфляційних втрат, 39
641 грн. 27 коп. 3 % річних.

На виконання договору поставки,
укладеного між сторонами, постачальник
поставив у власність покупцеві
природний газ на суму 37 385 951 грн. 32 коп.
Покупець свої обов'язки по оплаті
виконав, але з порушенням умов договору
- простроченням виконання зобов'язання.
У зв'язку з цим позивач вимагає від
відповідача сплатити штрафні санкції,
інфляційні втрати та 3 % річних.

Відповідач проти позову заперечив,
подав відзив на позовну заяву, з
підставами та сумами нарахованих
позивачем сум не погодився.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. 23.12.2010 року Закрите
акціонерне товариство «Енергія-Новий
Розділ», правонаступником якого є
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енергія-Новий
Розділ», та Дочірня компанія «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» уклали
договір № 22/11-ТЕ-1139-Н поставки
природного газу для надання населенню
та релігійним організаціям послуг з
опалення та гарячого водопостачання
(надалі по тексту рішення - договір).

Згідно з п. 1.1 договору, постачальник
зобов'язується поставити покупцеві
імпортований природний газ, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
природний газ в обсязі, зазначеному в п.
1.2 договору - 41 100 тис. куб. м. Протягом
січня-вересня 2011 року, як
підтверджується актами
прийому-передачі природного газу,
постачальник поставив покупцю газ на
суму 37 385 951 грн. 32 коп.

Згідно з договором, а саме п. 4.1,
покупець повинен був остаточно
оплатити фактично спожиті обсяги газу
до 20 числа наступного за місяцем
поставки газу. Беручи до уваги акт
прийому-передачі природного газу від
30.09.2011 року, згідно з вимогами п. 4.1
договору, за поставку газу у вересні
потрібно було оплатити до 20.10.2011 року.

Проте, остаточний розрахунок покупець
за твердженням позивача провів лише
26.12.2012 року, і саме за період до ціє дати
позивачем розраховані позовні вимоги.
Відповідач у відзиві та поясненнях,
представник відповідача у судових
засіданнях не спростовував та не
заперечував факту сплати боргу 26.12.2012
року.

За період прострочення виконання
зобов'язання позивач просить стягнути
з відповідача 86 375 грн. 10 коп. пені, 1 119
грн. 05 коп. інфляційних втрат, 39 641 грн. 27
коп. 3 % річних.

Дані факти матеріалами справи
підтверджується, сторонами не
заперечувались та документарно не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд вважає позовні вимоги
підставними, обґрунтованими та такими,
що підлягають до задоволення повністю
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Однією з підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків,
відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України, зокрема, є договори та
інші правочини.

Сторони, уклавши договір поставки,
визначили взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов і вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з п. 4.1 договору відповідач
повинен був здійснити остаточну оплату
до 20.10.2011 року. Як встановлено судом
вище, відповідач здійснив остаточну
оплату 26.12.2012 року, у зв'язку з чим з
21.10.2011 року по 26.12.2012 року покупець
вважається таким, що прострочив
зобов'язання.

Як зазначено у п. 1.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», за загальним
правилом, закріпленим у частині першій
статті 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання через відсутність у нього
необхідних коштів, оскільки згадане
правило обумовлено замінністю грошей
як їх юридичною властивістю. Тому у
випадках порушення грошового
зобов'язання суди не повинні приймати
доводи боржника з посилання на
неможливість виконання грошового
зобов'язання через відсутність
необхідних коштів (стаття 607 ЦК України)
або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК
України чи стаття 218 ГК України).

Відповідно до статті 202 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання припиняється: виконанням,
проведеним належним чином;
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги або страхового зобов'язання; у
разі поєднання управненої та
зобов'язаної сторін в одній особі; за
згодою сторін; через неможливість
виконання та в інших випадках,
передбачених цим Кодексом або іншими
законами. Господарське зобов'язання
припиняється також у разі його
розірвання або визнання недійсним за
рішенням суду. До відносин щодо
припинення господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 598
Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом,
зокрема, виконанням, проведеним
належним чином (стаття 599 цього
Кодексу).

Як зазначено в абзаці 6 п. 2
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
року № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином (стаття 599 ЦК України).
Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

З урахуванням приписів статті 549,
частини другої статті 625 ЦК України та
статті 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
правовими наслідками порушення
грошового зобов'язання, тобто
зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу ( п. 1.3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»).

Як встановлено з матеріалів справи
судом, підстави звернення позивача є
правомірними.

Стосовно стягнення пені, інфляційних
втрат і 3 % річних, суд зазначає
наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 549
Цивільного кодексу України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Договором
сторони визначили, що у разі порушення
покупцем умов п. 4.1 договору, покупець
зобов'язується сплатити пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ. Згідно
з п. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Підстави та порядок нарахування пені,
інфляційних втрат і 3 % річних
перевірено судом. Обрахунки здійснено
позивачем математично правильно,
стягненню підлягає сума пені в розмірі
86 375 грн. 10 коп., 1 119 грн. 05 коп.
інфляційних втрат і 39 641 грн. 27 коп. 3%
річних.

Судом встановлено факт порушення
відповідачем вимог договору, зокрема п.
4.1, що має наслідком достатність
підстав для задоволення позовних вимог
позивача.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Судові витрати, у відповідності до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд покладає на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергія - Новий
Розділ» (81652, Львівська обл., місто Новий
Розділ, вул. Грушевського, будинок 37,
) на користь Дочірньої
компанії «Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (04116, м. Київ, Шевченківський
район, вул. Шолуденка, будинок 1, ) 86 375 грн. 10 коп. пені, 1 119 грн.
05 коп. інфляційних втрат, 39 641 грн. 27 коп.
3 % річних. і 2 542 грн. 71 коп. в рахунок
відшкодування сплаченого судового
збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та
підписане 28.01.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.