РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

29 січня 2014 року
Справа № 906/1563/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій
В.А.

судді
Мамченко Ю.А. ,

судді Дужич
С.П.

при секретарі судового засідання Бугай
Н.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача - публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації «Житомиргаз» на рішення
господарського суду Житомирської
області від 19.11.13 р. у справі № 906/1563/13

за позовом публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до публічного акціонерного товариства
по газопостачанню та газифікації
"Житомиргаз" (м. Житомир)

про стягнення 1668660,83 грн.

За участю представників:

Позивача - Остапенко Валентин
Миколайович (довіреність № 14-66 від
22.03.2013 р.)

Відповідача - Мельник Олександр
Миколайович (довіреність № 7144/19 від
27.12.2013 р.)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 19.11.2013 р. у
справі №906/1563/13 (суддя Терлецька-Байдюк)
позов публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" до
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Житомиргаз" про стягнення 1668660,83 грн. -
задоволено.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Житомиргаз" на користь
публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" - 1668660,83 грн., з яких:
1296197,35 грн. - 3% річних, 372463,48 грн. -
інфляційні, а також 33373,22 грн.
сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач - публічне акціонерне
товариство по газопостачанню та
газифікації "Житомиргаз" звернувся до
Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зокрема зазначає,
що між ПАТ НАК «Нафтогаз України» та
ПАТ по газопостачанню та газифікації
«Житомиргаз» було укладено договір
№14/2223/11 на купівлю-продаж природного
газу від 30.09.2011 р. Продавець протягом
жовтня-грудня 2011 р. та січня-серпня 2012 р.
поставив відповідачу товар (природний
газ) на загальну суму 89981684,66 грн., що
підтверджується актами
приймання-передачі природного газу.
Покупець здійснив повний розрахунок за
одержаний від продавця природний газ
19.12.2012 р., про що свідчить заява про
припинення зобов'язань зарахуванням
зустрічних однорідних вимог від 18.12.2012
р. №7983/13.

Зазначає, що позивачем були нараховані
3% річних та інфляційних нарахувань за
неналежне виконання грошових
зобов'язань щодо сплати природного
газу, отриманого відповідачем, з чим
ПАТ по газопостачанню та газифікації
«Житомиргаз» не погоджується.
Оскільки, при нарахуванні 3% річних
позивачем в розрахунку невірно вказано
кількість днів прострочки, тому що день
проплати не входить в прострочення
зобов'язання.

Вказує, що причиною несвоєчасності
виконання договірних зобов'язань, як
наслідок виникнення заборгованості
ПАТ по газопостачанню та газифікації
«Житомиргаз» перед ПАТ НАК «Нафтогаз
України», є несвоєчасне та не в повному
обсязі проведення розрахунків за
поставлений природний газ, що
використовується для виробництва
теплової енергії.

Звертає увагу на те, що
товариством приймались та приймаються
всі передбачені чинним законодавством
заходи щодо примусового стягнення
заборгованості з боржників, проте по
причині незадовільної роботи
виконавчої служби по стягненню
заборгованості на користь ПАТ по
газопостачанню та газифікації
«Житомиргаз» по винесеним судом
виконавчим листам та наказам, вони не
дають бажаних результатів і як
наслідок це призводить до неможливого
своєчасного та повного погашення
заборгованості перед ПАТ НАК «Нафтогаз
України».

Скаржник зазначає, що при вирішенні
оскаржуваного рішення, судом неповно
з'ясовано обставини справи та прийнято
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права
(арк. справи 134-136).

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 13.01.2014 р.
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 29.01.2014 р. (арк. справи 133).

Від позивача на адресу Рівненського
апеляційного господарського суду
надійшов відзив на апеляційну скаргу
(вх. №1515/14 від 27.01.2014 р.), в якому він
заперечує проти доводів скаржника.
Вважає, що рішення господарського суду
Житомирської області від 19.11.13 р. у
справі № 906/1563/13 є законним та
обґрунтованим, таким, що прийняте з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права (арк. справи 154-158).

Заперечує щодо обґрунтувань скаржника,
оскільки п.6.1 договору встановлено, що
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14 числа
місяця наступного за місяцем поставки
газу. Покупець виконував свої
зобов'язання несвоєчасно, тобто
прострочив оплату природного газу, чим
порушив умови п.6.1 договору. Факт
прострочення виконання зобов'язання
встановлений і судом першої інстанції.

ПАТ НАК «Нафтогаз України» вважає,
оскільки відповідачем вчасно не
виконані умови договору щодо оплати
отриманого природного газу, він
зобов'язаний сплатити на користь
позивача суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення та 3% річних від
простроченої суми.

Позивач не погоджується з позицією
відповідача стосовно того, що ПАТ НАК
«Нафтогаз України» неправомірно
здійснено нарахування 3% річних по день
оплати включно, виходячи з наступного.

Також не погоджується з доводами
відповідача щодо того, якщо термін
прострочення складає менше місяця,
інфляційні нарахування не
здійснюються.

Відповідно до розпорядження голови
Рівненського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014 р. у
справі № 906/1563/13 внесено зміни до складу
колегії суддів, окрім заміни
головуючого судді. Визначено колегію
суддів у складі: головуючий суддя
Саврій В.А., суддя Мамченко Ю.А., суддя
Дужич С.П.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 29.01.2014 р. представник
відповідача підтримав апеляційну
скаргу, з підстав викладених в ній.
Вважає, що рішення прийняте судом
першої інстанції є незаконним та
необгрунтованим, тому просив суд його
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача заперечив проти
доводів та вимог апеляційної скарги.
Вважає, що рішення прийняте судом
першої інстанції є законним та
обгрунтованим, тому просив суд
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

30.09.2011 р. ПАТ «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
(продавець/позивач) та ПАТ по
газопостачанню та газифікації
«Житомиргаз» (покупець/відповідач)
уклали договір №14/2223/11 на
купівлю-продаж природного газу (арк.
справи 15-19) та додаткові угоди до нього
(арк. справи 21-24).

Відповідно п.1.1 вищезазначеного
договору продавець зобов'язується
передати у власність покупцю у 2012 році
імпортований природний газ (за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на
митну територію України ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України", (далі - газ), для
потреб суб'єктів господарювання, які
виробляють теплову енергію, у тому
числі блочних (модульних) котелень,
установлених на дахові та прибудованих
(в обсягах природного газу, що
використовуються для виробництва
теплової енергії, яка споживається
бюджетними установами та
організаціями та іншими споживачами),
надалі Споживачам, та використовується
теплогенеруючими (теплопостачальними)
підприємствами на власні потреби та
втрати, а Покупець зобов'язується
приймати та оплачувати газ на умовах
цього договору.

Газ, що продається за цим договором,
використовується споживачами Покупця
виключно для виробництва теплової
енергії, яка споживається бюджетними
установами та організаціями та іншими
споживачами, (далі - споживачам Покупця)
та використовується теплогенеруючими
(теплопостачальними) підприємствами на
власні потреби та втрати (п.1.2 договору).

Пунктом 1.2. договору №14/2223/11 на
купівлю-продаж природного газу
встановлено, що оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

На виконання умов вищезазначеного
договору, позивач поставив протягом
жовтня-грудня 2011 р., січня-серпня 2012 р.
природний газ на загальну суму
89981684,66грн., що підтверджується
наступними актами:

1) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 7,683 тис.куб.м. від 31 жовтня
2011 року на суму 33 967,77 грн.

2) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 261,395 тис.куб.м. від 31
жовтня 2011 року на суму 978 861,54 грн.

3) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 4 468,909 тис.куб.м. від 30
листопада 2011 року на суму 16 734 991,67 грн.

4) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 5 527,714 тис.куб.м. від 31
грудня 2011 року на суму 20 699 962,28 грн.

5) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 6 747,535 тис.куб.м. від 31
січня 2012 року на суму 26 151 556,36 грн.

6) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 3 617,575 тис.куб.м. від 29
лютого 2012 року на суму 14 020 707,78 грн.

7) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 2 066,037 тис.куб.м. від 31
березня 2012 року на суму 8 007 380,92 грн.

8) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 796,838 тис.куб.м. від 30
квітня 2012 року на суму 3 088 320,97 грн.

9) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 24,744 тис.куб.м. від 31 травня
2012 року на суму 95 900,82 грн.

10) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 21,749 тис.куб.м. від 30 червня
2012 року на суму 84 293,03 грн.

11) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 11,045 тис.куб.м. від 31 липня
2012 року на суму 50 558,71 грн.

12) актом приймання-передачі природного
газу у обсязі 7,686 тис.куб.м. від 31 серпня
2012 року на суму 35 182,81 грн.

На день пред'явлення позову відповідач
здійснив повний розрахунок за
одержаний від позивача природний газ.
Проте, відповідач свої зобов'язання за
договором виконував неналежним чином,
оскільки сплачував вартість
природного газу з порушенням строків,
встановлених умовами п.6.1 договору.
Зазначене вбачається, зокрема, із
реєстру прийнятих платежів на користь
позивача (арк. справи 41-45).

Пунктом 7.2. договору встановлено, що у
разі невиконання Покупцем умов пункту
6.1. договору Покупець зобов'язується
(крім суми заборгованості) сплатити
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення платежу.
Неустойка нараховується Продавцем
протягом шести місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Спираючись на приписи ст.625 Цивільного
кодексу України, позивач нарахував на
суму порушених грошових зобов'язань
1296197,35 грн. - 3% річних, 372463,48 грн. -
інфляційних.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, Рівненський апеляційний
господарський суд прийшов до висновку
про наступне:

Статтею 655 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цих Кодексів, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст.530 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно із ст.611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

За користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства
(ст.536 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У даному випадку, відповідачем,
всупереч п.6.1. договору, було порушено
зобов'язання щодо оплати за фактично
переданий газ.

Як встановлено ст.231 Господарського
кодексу України, штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
НБУ, за увесь час користування чужими
коштами, якщо інший розмір відсотків не
передбачено законом або договором.

Відповідно до положення ч.4 ст.232
Господарського кодексу України,
відсотки за неправомірне користування
чужими коштами справляються по день
сплати суми цих коштів кредитору, якщо
законом або договором не встановлено
для нарахування відсотків інший строк.

В апеляційному провадженні, колегія
суддів перевірила здійснені позивачем
нарахування інфляційних та трьох
відсотків річних, та погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про законність заявлених позовних
вимог щодо стягнення трьох відсотків
річних, інфляційних нарахувань за
порушення грошового зобов'язання.

Зважаючи на вищевикладене,
господарський суд Житомирської
області дійшов вірного висновку про те,
що позовні вимоги обґрунтовані,
заявлені відповідно до вимог чинного
законодавства, підтверджуються
належними доказами, наявними в
матеріалах справи, та підлягають
задоволенню повністю.

Також, судом першої інстанції було
вірно встановлено, що витрати зі сплати
судового збору підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника зазначені в
апеляційній скарзі, апеляційним судом
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Житомиргаз» на рішення
господарського суду Житомирської
області від 19.11.2013 р. у справі №906/1563/13 -
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Саврій В.А.

Суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Дужич С.П.