Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "10" лютого 2014 р.
Справа № 906/67/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Тимошенко О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Багно І.С. (довіреність б/н
від 14.01.14.)

від відповідача: не з'явився

розглянув у судовому засіданні в м.
Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська сирна
компанія" (м.Луцьк)

до Приватного підприємства
"Фортіс-Трейд" (м.Житомир)

про стягнення 283903,89 грн.

Позивач звернувся до господарського
суду Житомирської області з позовом
про стягнення з відповідача на свою
користь 283903,89 грн. заборгованості за
поставлену продукцію згідно договору
№СК-05/09 від 05.09.13.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач свого представника в судове
засідання не направив, причини не
повідомив, хоча в судовому засіданні,
яке відбулося 04.02.14, був повідомлений
про час та місце розгляду справи.

Відповідач не скористався своїм правом
наданим йому ст.22 ГПК України, бути
присутнім у судовому засіданні та
надати свої заперечення по суті позову.

Враховуючи те, що явка представників
сторін в засідання суду обов'язковою не
визнавалась, надання письмового
відзиву відповідно до вимог ст.59 ГПК
України є правом відповідача, а не його
обов'язком, господарський суд вважає,
що неявка відповідача, повідомленого
належним чином, не перешкоджає
розгляду справи за наявними
матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК
України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Українська сирна компанія"
(товариство/позивач) та Приватним
підприємством "Фортіс-Трейд"
(дистриб'ютор/відповідач) укладено
дистриб'юторський договір №СК-05/09, за
умовами якого Дистриб'ютор купує
продукцію в Товариства і реалізовує її
від свого імені та за власний рахунок у
визначеному даним договором регіоні.

Згідно розділу 4 договору, продукція
постачається на умовах СРТ
(ІНКОТЕРМС-2000) - перевезення оплачено до
місця призначення. Всі витрати,
пов'язані із транспортуванням та
доставкою продукції , за рахунок
Товариства.

На виконання умов договору, позивач за
період з 22.10.13 по 15.11.13 поставив
відповідачу продукцію на загальну суму
296416,83грн., що підтверджується
видатковими накладними від 22.10.13 №65690
на суму 24340,10грн., №66380 на суму 25698,20грн.,
№66425 на суму 42965,60грн., від 23.10.13 №66783 на
суму 28204,00грн., №66834 на суму 18216,59грн., від
31.10.13 №68632 на суму 38887,61грн., №68650 на суму
49009,58грн., від 15.11.13 №71715 на суму 54221,20грн.,
№72060 на суму 14873,95грн. (а.с.26-34).

За п.8.1 договору, розрахунки за
продукцію здійснюються Дистриб'ютором
шляхом перерахування грошових коштів
на рахунок протягом 30 календарних днів
з моменту поставки партії продукції.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, відповідач свої зобов'язання
щодо оплати товару виконав частково,
тобто сплатив позивачеві 12512,94грн.,
внаслідок чого станом на день
звернення позивача з позовом до суду та
на час розгляду справи у суді перед
позивачем існує заборгованість в сумі
283903,89грн. (296416,83-12512,94).

11.12.13 позивач надіслав відповідачу
претензію від 10.12.13 за № 187 про сплату
заборгованості, яку відповідач залишив
без відповіді та задоволення ( а.с. 38,39).

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

У відповідності до ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст.626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Нормами чинного цивільного
законодавства не передбачено
укладення такого виду договору як
дистриб'юторський.

Однак, свобода договору передбачає
можливість укладати не лише ті
договори, які передбачені нормами
чинного цивільного законодавства, а й
ті, які законом не передбачені, але в
такому разі такий договір не повинен
суперечити законодавству.

Укладений між сторонами договір має
ознаки договору поставки .

За нормами ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.

За ст.ст.627,629 ЦК України, відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525,526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись
належним чином , відповідно до умов
договору та вимог цивільного кодексу,
інших актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193
ГК України, згідно якої об'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідач позов щодо підстав та
предмету не оспорив, контррозрахунку
суми боргу та доказів сплати боргу не
надав, у судове засідання не з'явився.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи викладене, господарський
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги в сумі 283903,89 грн. обгрунтовані,
заявлені у відповідності до вимог
чинного законодавства,
підтверджуються матеріалами справи і
підлягають задоволенню.

Витрати, пов'язані з оплатою судового
збору покладаються на відповідача,
оскільки він спонукав позивача
звернутись з позовом до суду. ре

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Приватного підприємства
"Фортіс-Трейд" (10001,м.Житомир,
вул.Металістів,3; код 37321000) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська сирна
компанія" (43000,м.Луцьк, вул.Лідавська,2;
код 37425007) - 283903,89грн. боргу, 5678,08грн.
витрат на оплату судового збору.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Суддя
Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу

2-відповідачу (рек. з повідом.)