ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2014 р.
Справа № 917/1218/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя
Бородіна Л.А., суддя Лакіза В.В.

при секретарі Фільшиній Н.І.

за участю представників:

позивача: Атаманюка Т.О. за довіреністю
№09-32/685 від 03.06.2013 р.,

відповідача: Кітманової К.С. за
довіреністю №3 від 02.01.2014 р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" (вх.
№3806П/2-8) на рішення господарського суду
Полтавської області від 18.11.2013 р. у
справі № 917/1218/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства
"АвтоКрАЗ" , м. Кременчук Полтавської
області

про стягнення 86 326 602,87 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 18.11.2013 р. у
справі №917/1218/13 (головуючий суддя Гетя
Н.Г., суддя Киричук О.А., суддя Погрібна
С.В.) позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" на
користь Публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" 45 950 000,00
грн. заборгованості по кредиту, 30743330,19
грн. заборгованості по відсоткам за
користування кредитом, 80197,29 грн. пені
за несплату відсотків за користування
кредитом, 36712,32 грн. інфляційних витрат
за несплату відсотків за користування
кредитом, 2519067,12 грн. 3% річних за
простроченим кредитом, 696209,76 грн. 3%
річних за простроченими відсотками за
користування кредитом, 64963,79 грн. витрат
по сплаті судового збору. В іншій
частині позову відмовлено.

Відповідач не погодився з зазначеним
рішенням, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
на невідповідність висновків,
викладених у рішенні, обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення господарського суду
Полтавської області від 18.11.2013 р. у
повному обсязі та прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
заявник зазначає про те, що судом
першої інстанції не був застосований
строк позовної давності, та
посилається на ст. ст. 256, 257, ч. 1 ст.261, ст.
266, ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України.

Крім того, скаржник вказує, що
кредитний договір №40-08/КР від 25.04.2008 р. є
неукладеним, тому відсутні і підстави
для позовних вимог ПАТ "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк".

Також, на думку заявника скарги, судом
першої інстанції не були враховані під
час розгляду справи його доводи,
викладені у відзиві на позовну заяву, а
тому висновки господарського суду
Полтавської області зроблені при
неповному з'ясуванні обставин справи,
зокрема, не було з'ясовано факт
списання позивачем заборгованості за
спірним договором, та не відповідають
фактичним обставинам справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
(вх. №264 від 13.01.2014 р.) вважає викладені в
ній вимоги безпідставними та такими, що
не підлягають задоволенню, тому
просить залишити рішення
господарського суду Полтавської
області від 18.11.2013 р. у справі №917/1218/13
без змін, а апеляційну скаргу ПАТ
"АвтоКрАЗ" - без задоволення.

В судове засідання 16.01.2014 р. з'явились
представники сторін та надали
пояснення у справі.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені у апеляційній скарзі доводи
відповідача, заслухавши у судовому
засіданні пояснення представників
сторін, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
ст. 101 ГПК України на підставі наявних у
справі доказів, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Як свідчать матеріали справи та вірно
встановлено місцевим господарським
судом, 25.04.2008 р. між Акціонерним
комерційним промислово-інвестиційним
банком у формі закритого акціонерного
товариства (банк) і Холдинговою
компанією "АвтоКрАЗ" у формі відкритого
акціонерного товариства (позичальник)
був укладений кредитний договір №
40-08/КР (т. 1, а.с. 17-24), згідно з умовами
якого банк зобов'язався надати
позичальникові кредит у розмірі 7 000 000,00
доларів США з кінцевим терміном
повернення кредиту - 22.04.2009 р., а
позичальник - на умовах, в розмірі та в
строки, встановлені в договорі,
повернути банку кредит, сплатити
відсотки за користування кредитом, а
також сплатити комісію, пеню та штраф,
які будуть передбачені умовами цього
договору (п. п. 2.1., 2.2., 4.1., 4.2. договору) (т.
1, а.с. 17-24).

Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк та
Холдингова компанія "АвтоКрАЗ" у формі
відкритого акціонерного товариства
внаслідок приведення найменувань у
відповідність до положень Закону
України "Про акціонерні товариства" (№
514-VI від 17.09.2008 року) були перейменовані
у Публічне акціонерне товариство
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк"
(позивач) і Публічне акціонерне
товариство "АвтоКрАЗ" (відповідач), що
підтверджується проведеною державною
реєстрацією цих змін до установчих
документів. Зазначена зміна
найменувань сторін була відображена
ними у додаткових угодах до спірного
кредитного договору.

Згідно з п. 3.1 кредитного договору №
40-08/КР від 25.04.2008 р. (далі - кредитний
договір) кредит надається банком
позичальнику шляхом оплати
розрахункових документів (платіжних
доручень) позичальника безпосередньо з
позичкового рахунку за №0010/840,
відкритого банком у філії "Відділення
Промінвестбанку в м. Кременчуці
Полтавської області", на рахунки
контрагентів позичальника або
перерахування коштів з позичкового
рахунку № 0010/840 для продажу на
міжбанківському валютному ринку
України та зарахування гривневого
еквіваленту від продажу кредитних
коштів у доларах США на відкритий
банком у філії "Відділення
Промінвестбанку в м. Кременчуці
Полтавської області" поточний рахунок
позичальника № 0010/980 для
подальшого використання у
відповідності з цільовим призначенням
.

Згідно з п. п. 3.2., 3.3. кредитного договору
відсотки за користування кредитом
нараховуються банком на суму
фактичного щоденного залишку
заборгованості за кредитом та
сплачуються позичальником, виходячи із
встановленої банком відсоткової
ставки у розмірі 11,5% річних.
Нарахування банком процентів
здійснюється з дати першої оплати
розрахункових документів позичальника
з позичкового рахунку по дату повного
погашення кредиту. За надання та
обслуговування кредиту позичальник
сплачує банку щомісячно комісійну
винагороду, виходячи з встановленої
банком відсоткової ставки у розмірі 0,2%
річних від фактичної заборгованості за
кредитом .

Пунктом 3.4. кредитного договору
встановлено, що у випадку порушення
позичальником встановленого п. 2.2.
цього договору строку остаточного
повернення всіх отриманих сум кредиту,
позичальник надалі сплачує проценти за
неправомірне користування кредитом,
виходячи із відсоткової ставки у
розмірі 16% річних, порядок нарахування
та сплати яких встановлюється п. 3.2.
цього договору.

Відповідно до п. 4.2.2. кредитного
договору позичальник зобов'язується
своєчасно сплачувати плату за кредит
та відсотки, за неправомірне
користування кредитом на умовах і в
порядку, передбачених договором, а
також суми передбаченої договором
неустойки. У випадку несвоєчасної
сплати за кредит (у т.ч. і відсотків за
неправомірне користування кредитом)
позичальник зобов'язаний
перераховувати кошти, що призначені
ним для погашення плати за кредит, на
рахунок простроченої заборгованості,
номер якого повідомляється банком
позичальнику негайно після його
відкриття.

Відповідно до п. 5.2. кредитного договору
позичальник у випадку прострочення ним
виконання зобов'язань по поверненню
банку сум кредиту та/або плати за
кредит, та/або відсотків за
неправомірне користування кредитом
зобов'язаний сплатити суму
заборгованості з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення платежу.

За несвоєчасну сплату сум кредиту
та/або відсотків за надання кредиту,
та/або плати за кредит, та/або відсотків
за неправомірне користування кредитом
позичальник сплачує банку пеню, яка
обчислюється від суми простроченого
платежу, в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діє у період
прострочення та нараховується щоденно
(п. 5.3. договору).

Згідно з п. 6.5. кредитного договору
спори між сторонами при недосягнення
згоди шляхом переговорів передаються
на вирішення господарського суду. При
цьому, строк, у межах якого банк може
звернутися до суду з вимогою про захист
своїх цивільних прав за цим договором
(строк позовної давності)
встановлюється тривалістю в 10 років.

Договір набирає чинності з дати його
підписання повноважними
представниками сторін і діє до повного
повернення позичальником отриманих
сум кредитних коштів, сплати у повному
обсязі відсотків за користування ним
та повного виконання позичальником
будь-яких інших грошових зобов'язань,
прийнятих ним на себе згідно з умовами
цього договору (п. п. 6.1., 6.6)договору).

Зміни та доповнення до договору
вносяться за згодою сторін у письмовій
формі і є невід'ємними частинами цього
договору (п. 6.7. договору).

До спірного кредитного договору
сторонами було укладено низку
договорів про внесення змін та
доповнень до останнього.

Так, договорами №92-08/ДЗ/КР від 20.05.2008 р.
(т. 1, а.с. 25-28), №218-08/ДЗ/КР від 24.09.2008 р. (т. 1,
а.с. 29), №238-08/ДЗ/КР від 07.11.2008 р. (т. 1, а.с.
30), №23-09/ДЗ/КР від 12.02.2009 р. (т. 1, а.с. 31-33),
№ 77-09/ДЗ/КР від 29.04.2009 р., № 97-09/ДЗ/КР від
17.06.2009 р., № 134-09/ ДЗ/КР від 22.07.2009 р., №
144-09/ДЗ/КР від 31.07.2009 р., № 160-09/ДЗ/КР від
18.08.2009 р., № 92-10/ДЗ/КР від 19.08.2010 р., №
156-10/ДЗ/КР від 06.09.2010 р., № 305-10/ДЗ/КР від
01.10.2010 р., № 369-10/ДЗ/КР від 01.11.2010 р. та №
413-10/ДЗ/КР від 01.12.2010 р. (т. 1, а.с. 34-46) були
внесені зміни щодо порядку сплати
кредиту, відсотків по кредиту та їх
розмірів, відсоткової ставки для
комісійної винагороди тощо.

Договором № 470-10/ДЗ/КР від 30.12.2010 р. (т. 1,
а.с. 47) сторонами були внесені зміни до
п. п. 2.2., 3.2., 3.4. кредитного договору та
встановлено, зокрема, наступне:

- кінцевий термін повернення кредиту -
01.07.2011 р., при цьому, в разі несвоєчасної
сплати відсотків за користування
кредитними коштами згідно з п. 3.2.
договору, датою остаточного повернення
всіх коштів за кредит є шістдесятий
календарний день від дня нарахування
плати за кредит, яка не сплачена у
встановлений договором строку, але не
пізніше дати кінцевого терміну
повернення кредиту (п. 2.2. кредитного
договору);

- відсотки за користування кредитом
нараховуються банком та сплачуються
позичальником, виходячи з встановленої
банком відсоткової ставки у розмірі 21%
річних, а з 01.01.2011 р. - 16% річних; термін
сплати нарахованих відсотків за
користування кредитом за період з
01.02.2010 р. по 30.06.2011 р. встановлено 01.07.2011 р.
(п. 3.2. кредитного договору);

- у випадку порушення позичальником
встановленого п. 2.2. цього договору
строку остаточного повернення всіх
отриманих сум кредиту, позичальник
надалі сплачує проценти за
неправомірне користування кредитом,
виходячи з відсоткової ставки у
розмірі 22% річних, порядок нарахування
та сплати яких встановлюється п. 3.2.
цього договору (п. 3.4. кредитного
договору).

Господарським судом Полтавської
області встановлено, що на виконання
умов укладеного кредитного договору (з
урахуванням договорів про внесення
змін) позивачем було надано
відповідачеві кредит на суму 45 950 000,00
грн., що підтверджується копіями
розпоряджень бухгалтерії від 25.04.2008 р.
та від 12.02.2009 р., платіжних доручень №817
від 25.04.2008 р., №848 від 05.05.2008 р., №9898 від
21.05.2008 р., №9932 від 21.05.2008 р., банківськими
виписками по рахунку та довідкою про
рух коштів по рахунку за підписом
директора обласного відділення ПАТ
"Промінвестбанк" у м. Полтаві (т. 1, а.с.
13-16; т. 2, а.с. 4-160, 176-183).

Відповідач в порушення умов договору
зобов'язання щодо своєчасного
повернення кредиту та сплати відсотків
за користування кредитом виконав
неналежним чином, у зв'язку з чим
позивачем на його адресу було
направлено вимогу про усунення
порушень № 39-1/295-6 від 03.04.2013 р. на суму
84687631,67 грн. (т. 1, а.с. 53).

Дана вимога була отримана відповідачем
05.04.2013 р., що підтверджується наявною у
справі копією повідомлення про
вручення поштового відправлення (т. 1,
а.с. 54), та залишена без реагування, що і
стало приводом для звернення до суду
ПАТ "Промінвестбанк" з відповідним
позовом, в результаті розгляду якого
прийняте оскаржуване рішення.

Рішення мотивоване тим, що факти
існування між сторонами заснованих на
договорі кредитних правовідносин,
надання позивачем відповідачеві
кредиту на загальну суму 45 950 000,00 грн. та
порушення відповідачем умов
кредитного договору (з урахуванням
внесених до нього змін) щодо повернення
кредитних коштів у визначений
договором термін, тобто, факт
прострочення виконання грошових
зобов'язань відповідачем,
підтверджуються наявними у справі
доказами, а заперечення відповідача
стосовно недоведеності факту надання
кредиту позивачем є необґрунтованими
та спростовуються матеріалами справи.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення відсотків за користування
кредитними коштами: місцевим
господарським судом було встановлено,
що розрахунок відсотків за
користування кредитом за період з
01.02.2010 р. по 30.04.2013 р. (т. 1, а.с. 9-10) на суму 30
743 330,19 грн. здійснено з урахуванням
внесених сторонами змін розміру ставки
відсотків у відповідні періоди шляхом
укладання додаткових договорів, а
відповідачем не надано суду будь-яких
доказів оплати відсотків за
користування кредитом, тому вимоги
позивача в цій частині суд першої
інстанції визнав правомірними та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення
3% річних в розмірі 2 519 067,12 грн.,
нарахованих на суму простроченого
кредиту, а також 3% річних в розмірі 1 155
062,99 грн. та інфляційних витрат в
розмірі 415 517,80 грн., нарахованих на суму
відсотків за користування кредитом:
місцевий господарський суд,
перевіривши правильність їх
нарахування, дійшов висновку про те, що
нарахування 3% річних в розмірі 2 519 067,12
грн. на суму простроченого кредиту

за період з 04.07.2011 р. по
30.04.2013 р. підлягає задоволенню в
повному обсязі, а нарахування 3% річних
на суму відсотків за користування
кредитом та інфляційних втрат підлягає
задоволенню, відповідно, в розмірі 696
209,76 грн. та 36 712,32 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені
за несвоєчасну сплату кредиту в сумі
3455691,78 грн. та пені за несвоєчасну
сплату відсотків за користування
кредитом у сумі 537107,25 грн. (з
урахуванням заяви про зменшення
розміру позовних вимог): господарським
судом Полтавської області встановлено,
що згідно з п. 5.3. кредитного договору за
несвоєчасну сплату сум кредиту та/або
відсотків за надання кредиту, та/або
плати за кредит, та/або відсотків за
неправомірне користування кредитом
позичальник сплачує банку пеню, яка
обчислюється від суми простроченого
платежу, у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діє у період
прострочення та нараховується щоденно.

За умовами договору №470-10/ДЗ/КР від
30.12.2010 р. про внесення змін у
оскаржуваний кредитний договір,
кінцевим терміном повернення кредиту є
01.07.2011 р. Отже, пеня на суму
заборгованості за кредитом могла бути
нарахована за період з 02.07.2011 р. по
02.01.2012 р.

Разом з тим, позивач просив стягнути
пеню за несвоєчасну сплату кредиту за
інший період - з 30.10.2012 р. по 30.04.2013 р.,
оскільки зміна предмету позовних вимог
в цій частині позову позивачем не
здійснювалась, то позовні вимоги в
частині стягнення пені за несвоєчасне
погашення кредиту за цей період в
розмірі 3 455 691,78 грн. задоволенню не
підлягають.

Позовні вимоги в частині стягнення
суми пені за несвоєчасну сплату
відсотків за користування кредитом
місцевий господарський суд
задовольнив частково, без врахування:

- розміру пені за несвоєчасну
сплату відсотків за користування
кредитом, що нарахована на відсотки за
період з червня по вересень 2012 р.,
оскільки кінцевий термін її
нарахування передує моменту
виникнення обов'язку по сплаті цих
відсотків, пов'язаному з пред'явленням
вимоги,

- розміру пені за несвоєчасну сплату
відсотків за користування кредитом,
нараховану на відсотки за квітень 2013 р.,
оскільки момент виникнення обов'язку
по сплаті вказаних відсотків
пов'язаний із пред'явленням позову,
тоді як період нарахування даної суми
пені обмежується травнем 2013 р..

Отже, в результаті власного
перерахунку її розміру судом першої
інстанції, загальна сума пені за
несвоєчасну сплату відсотків за
користування кредитними коштами, що
підлягає стягненню, склала 80 197,29 грн.

Колегія суддів вважає висновки суду
першої інстанції обгрунтованими,
зробленими у відповідности з нормами
чинного законодавства, та погоджується
з рішенням місцевого господарського
суду в частині задоволення позовних
вимог в сумі 45 950 000,00 грн.
заборгованості по кредиту, 30743330,19 грн.
заборгованості по відсоткам за
користування кредитом, 80197,29 грн. пені
за несплату відсотків за користування
кредитом, 36712,32 грн. інфляційних витрат
за несплату відсотків за користування
кредитом, 2519067,12 грн. 3% річних за
простроченим кредитом, 696209,76 грн. 3%
річних за простроченими відсотками за
користування кредитом, та, надаючи
правову кваліфікацію віимогам
позивача, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного Кодексу
України(далі - ЦК України) за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
глави 71 ЦК України, якщо інше не
встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Частина 1 статті 1049 ЦК України
передбачає, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 1048, 1056-1 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір та
порядок одержання процентів
встановлюється договором. Процентна
ставка за кредитом може бути
фіксованою або змінюваною. Тип
процентної ставки визначається
кредитним договором.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 536 ЦК
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до висновків постанови
Верховного Суду України від 28.11.2011 р. у
справі № 43/308-10 вимога про виконання
боржником зобов'язання в порядку ч. 2 ст.
530 ЦК України має бути вчинена у
активній формі поведінки однієї
сторони, доведеної до іншої. При цьому,
оскільки законом не визначено форму
пред'явлення такої вимоги, вона може
бути пред'явлена будь-яким шляхом: як
шляхом звернення з претензією, листом,
телеграмою тощо, так і шляхом
пред'явлення через суд вимоги у
визначеній законом процесуальній
формі - формі позову. Обмеження
заявників у праві на судовий захист
шляхом відмови у задоволенні позову за
відсутності доказів попереднього
звернення з вимогами, оформленими у
іншій спосіб, ніж позов (відмінними від
нього), за висновком Верховного Суду
України, фактично призведе до
порушення принципів верховенства
права, доступності судового захисту,
буде суперечити положенням ч. 2 ст. 124
Конституції України.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір не
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст.
193, 198 Господарського кодексу України
(далі - ГК України) зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
і порядку укладеного між сторонами
договору та згідно з вимогами закону, а
за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір
є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За змістом норм ст. ст. 216, 218, 229, 230, 231 ГК
України боржник несе
господарсько-правову відповідальність
за невиконання ним грошового
зобов'язання шляхом застосування до
нього господарських санкцій.

Згідно зі ст. ст. 546, 549, 550 ЦК України
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою (штрафом або пенею)
- грошовою сумою або іншим майном, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 547-548 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вичиняється у письмовій
формі. Виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 232 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано. При
цьому відповідно до п. 4.3. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" цей строк не є
позовною давністю.

Разом з тим, колегія суддів не приймає
до уваги доводи скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, стосовно пропуску
позивачем строків позовної давності,
неукладеності договору та не
дослідження судом факту списання
позивачем заборгованості відповідача
як безнадійної, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи.

Щодо твердження відповідача про
пропуск позивачем строку позовної
давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Статтею 259 ЦК України сторонам надано
право за взаємною домовленістю
збільшувати позовну давність, яка
встановлена законом.

Як вже було зазначено вище, п. 6.5.
кредитного договору № 40-08/КР від 25.04.2008
р. сторони узгодили, що всі спори між
ними при недосягненні згоди шляхом
переговорів передаються на вирішення
господарського суду. При цьому, строк, у
межах якого банк може звернутися до
суду з вимогою про захист своїх
цивільних прав за цим договором (строк
позовної давності), встановлюється
тривалістю 10 років.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ст. 261 ЦК України). При цьому, частиною 2
ст. 260 ЦК України закріплено
імперативну норму, відповідно до якої
порядок обчислення позовної давності
не може бути змінений за домовленістю
сторін.

Виходячи з наведеного та враховуючи
момент виникнення зобов'язань зі
сплати кредиту та процентів (місцевим
господарським судом було встановлено,
що письмова вимога про погашення
заборгованості за спірним кредитним
договором була отримана відповідачем
05.04.2013 р., відтак, він повинен був
здійснити оплату заборгованості у
термін до 12.04.2013 р.), суд першої
інстанції правомірно прийшов до
висновку, що позивачем не пропущено
строк позовної давності при зверненні
з даним позовом до суду.

Стосовно неукладеності спірного
договору № 40-08/КР від 25.04.2008 р. у зв'язку
з не визначенням у кредитному договорі
- на скільки років, місяців, тижнів, днів
або годин у відповідності до ст. 252 ЦК
України укладено договір.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.
Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (п. 1,4 ст. 631, п. 1 ст.
632 ЦК України).

Колегія суддів зазначає, що у пунктах.
6.1 та 6.6 кредитного договору № 40-08/КР
сторони узгодили, що цей договір
набирає чинності з дати його
підписання повноважними
представниками сторін. Цей договір діє
до повного повернення позичальником
отриманих сум кредитних коштів, сплати
у повному обсязі відсотків за
користування ним та повного виконання
позичальником будь-яких інших грошових
зобов'язань, прийнятих ним на себе
згідно умов цього договору.

В абз.6 п.2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" вказано, що визначення
договору як неукладеного може мати
місце на стадії його укладення в разі,
якщо сторони не досягли згоди з усіх
його істотних умов, а не за наслідками
виконання договору сторонами .

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
25.06.2011р. у справі № 7/221-09 .

Отже, твердження скаржника щодо
неукладеності кредитного договору
спростовуються як матеріалами справи,
так і чинним законодавством України.

Крім того, заявник у скарзі зазначив
про те, що спірний договір є недійсним з
моменту його вчинення.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Оскільки кредитний договір № 40-08/КР від
25.08.2008 р. не визнаний недійсним в
судовому порядку, а встановлення
недійсності спірного договору не було
предметом позовних вимог, даний
договір є дійсним.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі
посилається на Положення про порядок
формування та використання банками
України резервів для відшкодування
можливих втрат за активними
банківськими операціями, затверджене
Постановою правління НБУ від 25.01.2012 р. №
23, на підставі якого заборгованість за
спірним кредитним договором має бути
списана, а тому заборгованості
відповідача не існує.

Як вбачається з відзиву позивача на
апеляційну скаргу, відповідно до ст. 7
Закону України "Про Національний банк
України" однією з функцій
Національного банку України є
банківське регулювання та нагляд на
індивідуальній та консолідованій
основі.

Згідно зі ст. 59 закону України "Про
Національний банк України" НБУ
визначає розміри, порядок формування
та використання резервів банків для
покриття можливих втрат за кредитами,
резервів для покриття валютних,
відсоткових та інших ризиків банків.

Відповідно до п. 1.6. Положення, на яке
посилається відповідач, банк оцінює
ризик невиконання
боржником/контрагентом зобов'язань та
формує резерв у повному обсязі
незалежно від розміру його доходів за
станом на перше число кожного місяця,
наступного за звітним, до
встановленого строку подання
статистичної звітності за формою N 10
(місячна) "Оборотно-сальдовий баланс
банку, затвердженої відповідним
нормативно-правовим актом
Національного банку України.

Згідно з пунктом 7 Постанови Правління
Національного банку України від 11.06.2011
р. №172 "Про затвердження Порядку
відшкодування банками України
безнадійної заборгованості за рахунок
резерву", відшкодування (списання) за
рахунок резерву безнадійної
заборгованості не є підставою для
припинення вимог банку до
позичальника/контрагента.

Банк зобов'язаний продовжувати роботу
щодо відшкодування списаної за рахунок
резерву безнадійної заборгованості.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів дійшла висновку, що
посилання скаржника на те, що позивач
повинен був вчинити дії зі списання
заборгованості відповіда, є
необгрунтованим, оскільки такий
обов'язок не покладено на позивача
законом або договором, крім того,
нормами діючого законодавства (ні
нормами ЦК України ні нормами ГК
України) не передбачено списання
заборгованості як підставу для
припинення цивільних (господарських)
зобов'язань. "

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ст. 43 ГПК України визначає, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду не
приймає до уваги доводи скаржника,
оскільки місцевий господарський суд з
урахуванням системного аналізу
обставин справи, приписів чинного
законодавства України, а також доказів,
які містяться в матеріалах справи,
дійшов обґрунтованого висновку щодо
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача на користь
позивача 45 950 000,00 грн. заборгованості по
кредиту, 30743330,19 грн. заборгованості по
відсоткам за користування кредитом,
80197,29 грн. пені за несплату відсотків за
користування кредитом, 36712,32 грн.
інфляційних витрат за несплату
відсотків за користування кредитом,
2519067,12 грн. 3% річних за простроченим
кредитом, 696209,76 грн. 3% річних за
простроченими відсотками за
користування кредитом, 64963,79 грн. витрат
по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги в зв'язку з її необґрунтованістю
та відсутністю фактів, які свідчать про
те, що оскаржуване рішення прийнято з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги та досліджені в
судовому засіданні докази не
спростовують наведені висновки
колегії суддів, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Публічного
акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" не
підлягає задоволенню з підстав,
викладених вище, а оскаржуване рішення
господарського суду Полтавської
області від 18.11.2013 р. у справі №917/1218/13
має бути залишене без змін.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, п.1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "АвтоКрАЗ", м.
Кременчук Полтавської області
залишити без задоволення.

Рішення господарського Полтавської
області від 18.11.2013 р. у справі №917/1218/13
залишити без змін.

Повний текст постанови складено 21
січня 2014 р.

Головуючий суддя
Гетьман Р.А.

Суддя
Бородіна Л.І.

Суддя
Лакіза В.В.