ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"28" січня 2014 р.
Справа № 918/2011/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю з іноземними
інвестиціями "БНХ Україна"

до відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ксібоне"

про визнання правочину недійсним

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам
роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20
ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено
відповідно до ст. 811 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ:

У грудні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю з іноземними
інвестиціями «БНХ Україна»
(надалі-позивач) звернулося до
господарського суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ксібоне» про
визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

Додаткова угода № 3 від 21.12.2012 року до
договору поставки нафтопродуктів №
195/34/12 від 01.11.2012 року не відповідає
вимогам чинного законодавства,
оскільки підписана від імені позивача
в.о. генерального директора, тобто
особою, яка не мала необхідного обсягу
повноважень на її підписання.

В матеріально-правове обґрунтування
заявлених вимог позивач посилається на
ст. ст. 16, 92, 203, 207, 215, 216 ЦК України тощо.

Ухвалою суду від 30.12.2013 року порушено
провадження, розгляд справи призначено
на 09.01.2014 року.

Ухвалою суду від 09.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 21.01.2014 року.

Ухвалою суду від 21.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 28.01.2014 року

Відповідач у судове засідання не
з'явився, відзив на позовну заяву не
подав, про причини неявки суд не
повідомив, хоча про час та місце
судового засідання повідомлений
належним чином.

Як роз'яснив Пленум Вищого
господарського суду України у п.п. 3.9.1.,
3.9.2. Постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст.
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин справа розглядається
за наявними в ній матеріалами
відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши копії документів на їх
відповідність оригіналам, заслухавши
пояснення присутніх представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.11.2012 року між позивачем (постачальник)
та відповідачем (покупець) укладено
генеральний договір № 195/34/12 поставки
нафтопродуктів (надалі-договір), за
умовами якого постачальник
зобов'язався передати у власність
покупця (поставити), а покупець
зобов'язався прийняти у свою власність
й оплатити нафтопродукти (товар) згідно
з умовами договору та відповідних
додаткових угод до нього (п. 1.1.
договору).

Відповідно до п. 12.1. договору цей
договір набирає чинності з дати його
підписання сторонами і діє до 31.12.2012
року включно, а в частині
взаєморозрахунків - до їх повного
завершення. Строк дії договору може
бути продовжений або договір може бути
розірваний достроково за письмовою
угодою сторін. При цьому сторона, яка
ініціює розірвання договору, повинна
повідомити іншу сторону про свій намір
не пізніше, ніж за 30 календарних днів до
дати розірвання договору.

Згідно з п. 1.2. договору поставка товару
відбувається на підставі додаткових
угод до цього договору, які
підписуються повноважними
представниками сторін, та є невід'ємною
частиною цього договору, в яких
сторонами узгоджуються найменування
та асортимент нафтопродуктів, ціна,
кількість, умови поставки, у тому числі
відвантаження товару, умови оплати,
інші необхідні умови поставки
конкретного погодженого об'єму товару.

Одиниця виміру товару: метрична тонна
(МТ) або тонна (т), або літр (л), або
кілограм (кг) (п. 1.3. договору).

Пунктом 1.4. договору передбачено, що
загальна вартість договору (ціна
договору) складається з суми загальної
вартості товару, поставленого
покупцеві згідно з додатковими
угодами, що є невід'ємною частиною
даного договору.

За п. 5.1. договору поставка товару
здійснюється на підставі підписаної
сторонами відповідної додаткової
угоди.

Відповідно до п. 5.2. договору товар
поставляється покупцеві партіями на
загальну кількість в межах об'єму та
строків, за ціною і на умовах EXW, FCA, CPT,
визначених у відповідній додатковій
угоді, згідно з Офіційними правилами
тлумачення торговельних термінів
Міжнародної палати «Інкотермс» в
редакції 2000 року, з врахуванням
особливостей, визначених цим договором
та додатковими угодами до нього, які
мають переважну силу над умовами
«Інкотермс».

За умовами п. 6.1. договору покупець
здійснює 100% попередню оплату за товар
шляхом перерахування грошових коштів в
сумі, яка зазначена у відповідній
додатковій угоді до цього договору, на
поточний рахунок постачальника, якщо
інше не передбачено самою додатковою
угодою.

01.11.2012 року між сторонами укладена
додаткова угода № 1 до договору, згідно
з якою постачальник зобов'язався
поставити у власність покупця 30 т
бензину автомобільного марки АИ-92
(моторний), загальною вартістю 419 699,88
грн. та терміном оплати - до 05.11.2012 року
включно.

13.12.2012 року між сторонами укладено
додаткову угоду № 2 до договору, за якою
постачальник зобов'язався поставити у
власність покупця 200 т бензину
автомобільного екологічно поліпшеного
марки АИ-92-10 (моторний), загальною
вартістю 2 776 000,80 грн. та терміном
оплати - до 30.12.2012 року включно.

21.12.2012 року між сторонами укладено
додаткову угоду № 3 до договору, за якою
постачальник зобов'язався поставити у
власність покупця 298 т бензину
автомобільного екологічно поліпшеного
марки АИ-92-10 (моторний), загальною
вартістю 4 142 198,81 грн. на умовах
відстрочки 30 календарних днів - до
21.01.2013 року включно.

Позивач, вважаючи, що додаткова угода №
3 від 21.12.2012 року не відповідає вимогам
чинного законодавства, оскільки
підписана першим заступником
генерального директора ОСОБА_2, який не
мав необхідного обсягу цивільної
дієздатності для її підписання,
просить суд визнати вказану додаткову
угоду недійсною.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом. Орган або
особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень. У
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Пунктом 3.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" у господарських відносинах
правочин (договір), як правило,
вчиняється шляхом складання документа
(документів), що визначає (визначають)
його зміст і підписується
безпосередньо особою, від імені якої
він вчинений, або іншою особою, яка діє
в силу повноважень, заснованих,
зокрема, на законі, довіреності,
установчих документах. Для вчинення
правочинів органи юридичної особи не
потребують довіреності, якщо вони
діють у межах повноважень, наданих їм
законом, іншим нормативно-правовим
актом або установчими документами.
Вирішуючи спори, пов'язані з
представництвом юридичної особи у
вчиненні правочинів, господарські суди
повинні враховувати таке. Письмовий
правочин може бути вчинений від імені
юридичної особи її представником на
підставі довіреності, закону або
адміністративного акта. Особа,
призначена повноважним органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності.

Припис абз. 1 ч. 3 ст. 92 ЦК України
зобов'язує орган або особу, яка
виступає від імені юридичної особи не
перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3
ст. 92 ЦК України). Отже, позов про
визнання недійсним відповідного
правочину може бути задоволений у разі
доведеності юридичною особою
(позивачем) у господарському суді тієї
обставини, що її контрагент знав або
повинен був знати про наявні обмеження
повноважень представника цієї
юридичної особи, але, незважаючи на це,
вчинив з ним оспорюваний правочин (що
не отримав наступного схвалення особи,
яку представляють). Наприклад, третя
особа, укладаючи договір, підписаний
керівником господарського товариства,
знає про обмеження повноважень цього
керівника, оскільки є акціонером
товариства і брала участь у загальних
зборах, якими затверджено його статут.
У зв'язку з наведеним господарському
суду слід виходити з того, що
контрагент юридичної особи знає (або
повинен знати) про обмеження
повноважень цієї особи, якщо: такі
обмеження передбачені законом
(наприклад, абз. 2 ч. 2 ст. 98 ЦК України);
про відповідні обмеження було вміщено
відомості у відкритому доступі на
офіційному веб-сайті розпорядника
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо
договір містить умову (пункт) про
підписання його особою, яка діє на
підставі статуту підприємства чи
іншого документа, що встановлює
повноваження зазначеної особи, то
наведене свідчить про обізнаність
іншої сторони даного договору з таким
статутом (іншим документом) у частині,
яка стосується відповідних
повноважень, і в такому разі суд не може
брати до уваги посилання цієї сторони
на те, що їй було невідомо про наявні
обмеження повноважень представника її
контрагента.

Судом з наявних матеріалів справи
встановлено, що додаткова угода № 3 від
21.12.2012 року зі сторони позивача
підписана в.о. генерального директора
ОСОБА_2

У свою чергу, виконання обов'язків
генерального директора на період
відрядження строком на п'ять днів з
20.12.2012 року по 24.12.2012 року покладено на
першого заступника генерального
директора ОСОБА_2 згідно з наказом
позивача № 126-А від 19.12.2012 року,
підписаного генеральним директором.

Отже, на час відрядження генерального
директора, тобто на час його тимчасової
відсутності, пов'язаної з виробничою
необхідністю, обов'язки генерального
директора позивача виконував ОСОБА_2

Згідно з п.п. 2, 3 Листа Міністерства
соціальної політики України № 590/13/84-11
від 21.07.2011 року передбачено, що
виконання службових обов'язків за
більш відповідальною посадою
тимчасово відсутнього працівника, коли
це пов'язане з розпорядчими функціями,
працівником, який працює на тому ж
підприємстві, в установі, організації, -
є тимчасовим замісництвом. Порядок
оформлення та оплати тимчасового
замісництва регламентується
роз'ясненням Держкомпраці СРСР і
Секретаріату ВЦРПС від 29.12.1965 року № 30/39
"Про порядок виплати тимчасового
заступництва", затвердженим постановою
Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС
від 29.12.1965 року № 820/39 (зі змінами та
доповненнями, внесеними постановою
Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС
від 11.12.1986 року № 521/30-18).

Відповідно до п. 1 Порядку оформлення та
оплати тимчасового замісництва
тимчасовим замісництвом вважається
виконання службових обов'язків за
посадою тимчасово відсутнього
працівника, коли це викликано
виробничою необхідністю. Тимчасове
виконання обов'язків за посадою
відсутнього працівника покладається
на іншого працівника наказом
(розпорядженням) по підприємству,
установі організації.

Повноваження генерального директора
врегульовані п.п. 11.3.2.-11.3.10. Статуту
позивача, до яких, зокрема відноситься
укладення договорів, угод, контрактів,
правочинів від імені товариства.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що
заступник генерального директора
ОСОБА_2 у період з 20.12.2012 року по 24.12.2012
року виконував обов'язки генерального
директора на підставі наказу, відтак
мав повноваження на укладення від
імені позивача додаткової угоди № 3 від
21.12.2012 року.

Крім того, наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (ст. 241 ЦК України).
Настання передбачених цією статтею
наслідків ставиться в залежність від
того, чи було в подальшому схвалено
правочин особою, від імені якої його
вчинено; тому господарський суд
повинен у розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину (п. 3.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними").

Пунктом 2.1. договору передбачено, що
накладна - товарно-транспортна
накладна та залізнична накладна -
основний перевізний документ
встановленої форми, який засвідчує
передання товару перевізнику для його
доставки на адресу вантажоодержувача.

За умовами п. 5.10. договору товар
вважається поставленим постачальником
та прийнятим покупцем по кількості та
якості, а право власності та ризики
втрати чи загибелі товару такими, що
перейшли від постачальника до покупця,
датою, вказаній у товарно-транспортній
накладній та /або в акті
прийому-передачі товару.

Як встановлено судом із наявних
матеріалів справи та пояснень
представника позивача, позивач на
виконання умов додаткової угоди № 3 від
21.12.2012 року поставив, а відповідач
прийняв товар, обумовлений нею, - 298 т
бензину автомобільного екологічного
покращеного АИ-92-10, на загальну суму 4
142 198,81 грн., про що свідчить видаткова
накладна № 2691 від 21.12.2012 року.

Відповідно до п.п. 6.2. та 6.3. договору
передбачено, що оплата здійснюється
покупцем за умовами, які визначені у
відповідній додатковій угоді до
договору. Датою здійснення оплати
вважається дата зарахування грошових
коштів на поточний рахунок
постачальника.

Відповідач провів часткові розрахунки
за отриманий товар в розмірі 300 000,00
грн., що стверджується банківськими
виписками.

Таким чином, обома сторонами додаткова
угода № 3 від 21.12.2012 року була прийнята
до виконання, тобто схвалена
юридичними особами, від імені яких її
було вчинено.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановляє наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги та
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 ГПК України).

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З наведеного вбачається, що спірна
додаткова угода підписана зі сторони
позивача уповноваженою особою з
наступним її схваленням юридичною
особою шляхом прийняття до виконання,
що унеможливлює визнання її недійсною
у судовому порядку.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що
позивач не довів обставин, викладених в
позовній заяві, суд дійшов висновку про
безпідставність заявлених позовних
вимог, а відтак про відсутність підстав
для задоволення позову.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України
судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85 ГПК
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складене 28.01.2014 року.

Суддя
Андрійчук О.В.