КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2014 р. Справа№ 910/13827/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від позивача - Дмитрук К.Ф.

від відповідача - Маловічко
А.І.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю Екологічна компанія
«Данко» на рішення Господарського суду
м. Києва від 11.11.2013 року (головуючий
суддя: Митрохіна А.В., судді: Паламар
П.І., Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю Екологічна компанія
«Данко»

до Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною

про стягнення 44247,77 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ ЕК «Данко» звернулося до
Господарського суду м. Києва з позовом
до ДП з питань поводження з відходами
як вторинною сировиною про стягнення
44247,77 грн. як понесені вирати.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 11.11.2013 року в задоволенні позову
було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій вказує, що
рішення є незаконним через неповноту
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому просить рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Представником відповідача надано суду
відзив на апеляційну скаргу, в якому
він вказує, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
а тому просить в задоволенні
апеляційної скарги відмовити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Ухвалою суду від 13.12.2013 року прийнято до
провадження апеляційну скаргу та
призначено її розгляд у складі суддів:
головуючий Шапран В.В., судді: Андрієнко
В.В., Буравльов С.І.

Представники позивача та відповідача
в судове засідання з`явилися та надали
усні пояснення стосовно предмету
спору.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
наявні матеріали справи, встановив
наступне:

07.07.2010 року між Державною компанією з
утилізації відходів як вторинної
сировини «Укрекокомресурси» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю Екологічна
компанія «Данко» був укладений
договір про оренду індивідуально
визначеного рухомого майна, що
належить до державної власності № 4/12-07.

Відповідно до розділу 1 Договору
орендодавець, передає, а орендар
приймає в строкове платне
користування окреме індивідуально
визначене рухоме майно, що належить до
державної власності, а саме: обладнання
та автотранспортні засоби, які
знаходяться на балансі Державної
компанії з утилізації відходів як
вторинної сировини Кабінету Міністрів
України

Найменування, характеристика
(технічний стан тощо) майна, яке
передається в оренду зазначені в
додатку № 1 до цього договору (п. 1.1).

Пунктом 2.2 договору сторони погодили,
що орендар розпочинає строкове платне
користування майном у термін, вказаний
у договорі, але не раніше дати
підписання сторонами цього договору та
акта приймання-передачі майна.

Розмір орендної плати за майно, що
орендується, складає 3950,08 грн. за один
календарний місяць, яка сплачується
орендарем щомісячно в безготівковому
порядку на розрахунковий рахунок
орендодавця не пізніше 10 числа кожного
місяця, наступного за місцем у якому
здійснювалась оренда.

07.07.2010 року між Державною компанією з
утилізації відходів як вторинної
сировини «Укрекокомресурси» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Екологічна компанія
«Данко» був укладений договір
відповідального зберігання № 5/3-07.

Відповідно до умов договору № 5/3-07 (п.п.
1.1-1.2) сторона-1 передає, а сторона-2
приймає на відповідальне платне
зберігання індивідуально визначене
рухоме державне майно, яке знаходяться
на балансі Тернопільського обласного
управління «Тернопільекокомресурси»
Державної компанії з утилізації
відходів як вторинної сировини
Кабінету Міністрів України.

Перелік майна зазначений в додатку № 1
до цього договору та передається
згідно до акту прийому-передачі, який є
невід'ємною частиною цього договору.

Так, пунктами 4.1 та 4.2 договору № 5/3-07, за
здійснення відповідального зберігання
індивідуально визначеного рухомого
державного майна, сторона 1 сплачує
стороні 2 грошові кошти у сумі 12 грн. 66
коп. (з ПДВ) за один календарний місяць
зберігання шляхом перерахунку коштів
на рахунок сторони 2 не пізніше 10 числа
місяця, наступного місяцем у якому
здійснювалось зберігання.

На виконання умов договору № 5/3-07
сторона-1, передала, а сторона-2
прийняла на відповідальне платне
зберігання індивідуально визначене
рухоме державне майно

14.12.2011 року Позивач звернувся до
Відповідача з листом №39 відповідно до
якого Позивач зазначив, що у зв'язку з
невикористанням він відмовляється від
наступного майна: вага електронна СВП-
500-7А, вага автомобільна РП-15Ш 13/15Т,
комплекс гориз пакет КГП - 35,
металічний кіоск, вага тарна ВТ 4014-1Ш.

Згідно підписаного повноважними
представниками сторін акту приймання -
передачі індивідуально визначеного
рухомого майна від 31.01.2012 року
зазначене вище майно було передано
відповідачу.

Як стверджує позивач у позовній заяві,
відповідач не виявив бажання забрати
майно, у зв'язку з чим 4 одиниці
індивідуального визначеного рухомого
майна, а саме: вага електронна СВП-500-7А,
комплекс горизонтальний пакетувальний
КГП-35, вага автомобільна РП-15Ш 13/15т та
вага тарна ВТ-4014-1Ш були залишені на
території позивача та в подальшому
було взято на зберігання позивачем.

Як вбачається з тексту позовної заяви у
січні 2012 року між сторонами було
досягнуто усної згоди стосовно того, що
вищевказане майно у кількості 4 одиниці
буде взято позивачем на зберігання, а
зміни по кількості та оплаті за
зберігання сторони внесуть до договору
№5/3-07.

Згодом позивач неодноразово звертався
до відповідача, про що свідчать листи:
№ 6, від 27.01.2012 року, № 08 від 28.02.2012року, №
10 від 09.04.2012 року вручено персонально
працівнику державного
підприємства-головному фахівцю
управління орендних відносин Качану О.
Ю., № 33 від 14.09.2012 року, № 34 від 24.09.2012
року, № 36 від 08.10.2012 року, № 37 від 17.10.2012
року, № 50 від 07.12.2012 року, № 51 від 12.12.2012
року, № 2 від 25.01.2013 року, № 5 від 20.02.2013
року з прохання забрати належне йому
майно або внести зміни до договору №
5/3-07, як це було усно домовлено у січні
2012 року.

Так, 31.07.2012 року позивач направив на
адресу відповідача вимогу № 170/07, у якій
зазначив, що 15.08.2012 року забере лише
майно, що знаходиться на зберіганні за
договором № 5/3-07, що стосується 4-ох
одиниць, від яких відмовився позивач, у
зв'язку з невикористанням.

В подальшому позивач знову звертався з
листом до відповідача, однак, останній
залишив звернення без належної
відповіді та реагування, крім того не
виконав своїх обіцянок, зазначених у
листі № 170/07, у зв'язку з чим, позивач
звертався до нього з вимогою № 25 від
09.08.2012 року та листом № 29 від 16.08.2012 року.

Матеріалами справи підтверджено, що
07.06.2013 року позивач звернувся до
відповідача з листом № 20, відповідно до
якого зазначив, що майно останнього
буде виставлено за межі території
позивача, крім того останній просив
відшкодувати витрати за його
зберігання із розрахунку 1068,21 грн. за
один календарний місяць.

А тому, зі слів позивача, враховуючи
вищевказане, останній поніс збитки на
зберігання індивідуально визначеного
рухомого майна за період з 31.01.2012 року
по 21.06.2013 року у розмірі 17668,43 грн. з
урахуванням заяви про зменшення
позовних вимог № 101 від 10.11.2013 року за
позовом про відшкодування понесених
витрат на зберігання майна.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач, використавши своє право,
передбачене п. 2.1.3 договору № 5/3-07
звернувся до позивача з вимогою № 870/07 в
термін до 15.08.2012 року повернути майно
відповідно до додатку № 1 до договору №
5/3-07.

На дану вимогу було отримано лист № 25
від 09.08.2012 року, в якому зазначено, що
позивач відмовляється віддавати майно,
крім того останній зазначав, що згідно
додатку № 2 від 27.01.2012 року до договору
зберігання у Підприємства виникла
заборгованість в розмірі 13 758,08 грн.

З матеріалів справи та пояснень
представника позивача вбачається, що 4
одиниці, від яких відмовився позивач,
відповідач забрав лише 21.06.2013 року, що
підтверджується актом приймання -
передачі, проте, за зберігання цього
майна так і не розрахувався.

З пояснень відповідача, наданих в
судових засідання першої та
апеляційної інстанції, вбачається, що
жодного додаткового договору до
договору зберігання між сторонами не
укладалось, а оформленого належним
чином додатку № 2, на який посилається
позивач - не існує.

Твердження відповідача стосовно
відмови позивача повертати майно не
підтверджується, адже в матеріалах
справи міститься вимога відповідача №
25 від 09.08.2012 року, відповідно до якої
останній наполягав в термін до 15.08.2012
року забрати майно, згідно
вищевказаного додатку № 2.

У відповідь на вказану вимогу отримано
лист від 09.08.2012 року № 25, в якому
зазначено, що позивач відмовляється
віддавати майно та зазначає, що згідно
додатку № 2 від 27.01.2012 року до договору
зберігання у Підприємства виникла
заборгованість в розмірі 13 758,08 грн.

Як стверджує позивач, факт збереження
ним майна в період з 01.01.2012 року по 21.06.2013
року підтверджується актом
прийому-передачі від 21.06.2013 року та
актами огляду №№ 11,19,20,21 від 23.01.2013 року,
у яких зазначено, що майно знаходиться
на території позивача, проте не
використовується ним.

На підтвердження факту перебування
майна відповідача на території
позивача, останнім було додано до
матеріалів справи довідку Державної
фінансової інспекції України від 15.06.2012
року та інвентаризаційний опис.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського
кодексу України, господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

Правовідносини щодо зберігання
продукції регулюються нормами глави 66
ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Виходячи з аналізу вказаної норми,
укладання договору зберігання вимагає
узгодження наступних істотних умов:
предмет договору зберігання, а саме
індивідуальне визначення речі, що
передається на зберігання, або
визначення обсягу товару, що
передається на зберігання, із
зазначенням номенклатури щодо речей не
визначених індивідуальними ознаками.

При цьому, як слідує з положень глави 66
ЦК України договір зберігання може
бути укладено без визначення строку
зберігання (ч. 2 ст. 938 ЦК України), а
також без визначення вартості послуг,
наданих зі зберігання речі/товару (ч. 4
ст. 946, ч. 3 ст. 947 ЦК України). За таких
обставин, дані умови - строк та вартість
послуги не визначені законом як
істотні умови договору зберігання.

З аналізу договору відповідального
зберігання № 5/3-07 від 07.07.2010 року,
укладеного між позивачем та
відповідачем слідує, що такий договір
за своєю правовою природою відносяться
до договорів зберігання, а отже
правовідносини за ним регулюються
нормами глави 66 Цивільного кодексу
України.

Частиною 1 статті 946 Цивільного Кодексу
України встановлено, плата за
зберігання та строки її внесення
встановлюються договором зберігання.

Як зазначалося вище, пунктами 4.1 та 4.2
договору № 5/3-07, за здійснення
відповідального зберігання
індивідуально визначеного рухомого
державного майна, сторона 1 сплачує
стороні 2 грошові кошти у сумі 12 грн. 66
коп. (з ПДВ) за один календарний місяць
зберігання шляхом перерахунку коштів
на рахунок Сторони 2 не пізніше 10 числа
місяця, наступного місяцем у якому
здійснювалось зберігання.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 14.08.2013 року у справі № 910/13825/13
у справі за позовом ТОВ «Екологічна
компанія «Данко» до Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною про
розірвання договору відповідального
зберігання від 07.07.2010 року № 5/3-07 було
встановлено, що згідно п. 4.1 договору, за
здійснення зберігання індивідуально
визначеного рухомого майна сторона 1
сплачує стороні 2 грошові кошти у сумі
12,66 грн. (з ПДВ) за один календарний
місяць зберігання.

Відповідно до статті 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Відшкодування збитків є способом
відновлення майнового стану суб'єкта
господарського права за рахунок іншого
суб'єкта-правопорушника, тобто цей
спосіб має передусім компенсаційну
функцію.

Під збитками розуміють витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язан ня або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 ГК
України.)

Відшкодування збитків є видом
відповідальності, господарською
санкцією (ч. 2 ст. 217 ГК України) за
порушення як господарсько-пра вових
зобов'язань (договірна
відповідальність), так і за порушення
вста новлених вимог щодо здійснення
господарської діяльності (позадо
говірна відповідальність). У свою
чергу, порушення цих зобов'язань та
встановлених вимог є підставою для
відшкодування збитків суб'єкту, права
або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 статті 230 Цивільного Кодексу
України передбачено, що сторона, яка
застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Обман - умисне або неумисне введення в
оману, твердження, що не є істинним.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу
та позовну заяву, представник позивача
зазначає, що позивачем були понесені
витрати на зберігання майна
відповідача і в підтвердження
останнього надає розрахунок фактичних
витрат коштів ТОВ ЕК «Данко» на
зберігання майна.

Як вбачається з даного розрахунку
витрати включають: орендну вартість
займаної площі, витрати на
санітарно-гігієнічні заходи, на
дотримання протипожежної безпеки та на
забезпечення контролю та організації
зберігання, з зазначення відповідних
сум.

Однак, колегією суддів даний
розрахунок не приймається як належний
та допустимий доказ на підтвердження
заявлених вимог, виходячи з наступного.

На підтвердження суми за оренду
займаної площі, представником позивача
наданий відповідний розрахунок
замірів габаритних розмірів майна,
проте встановити відповідність
вказаних замірів у даному акті
фактичним не вбачається можливим,
документального підтвердження їх
вірності, представником позивача суду
не надано.

Крім того, як вбачається з наданого
розрахунку ці заміри були здійсненні
безпосередньо директором позивача, без
залучення експертів та фахівців в
даній галузі і дані заміри були також
зроблені без присутності
представників зі сторони відповідача.
Вказаний розрахунок складений
одноособово Дмитрук К.Ф. та підписаний
також лише нею.

Акт замірів габаритних розмірі
індивідуально визначеного рухомого
майна відповідача також складений в
односторонньому порядку в присутності
представників лише позивача. Підпису
представника відповідача, що погоджує
вірність даних замірів, вказаний акт не
містить.

Доказів того, що представники
відповідача погоджуються із вказаними
замірами та сумою, що була вирахувана
за оренду суду не надані.

Стосовно розрахунку вартості оренди
нежитлового приміщення варто
зазначити, що відповідно до договорів
оренди № 8-10 від 31.12.2011 року, та № 9 від
01.01.2013 року, укладений між ТДВ
«Тернопільске АТП 16154 та позивачем
обов`язком орендаря є своєчасна та в
повному обсязі сплата орендної плати
за приміщення в розмірі 4751 грн. за кожен
місяць. Дані договори діяли з 31.12.2011
року по 31.12.2012 року та з 01.01.2013 року по
31.12.2013 року відповідно. Отже, позивач не
залежно від того, чи зберігав він майно
відповідача на даній нежитловій площі,
чи ні повинен був вчасно сплачувати
орендодавцю орендну плату. А отже
вирахувана представником позивача
орендна плата відповідно до
індивідуально визначеного майна
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною та площі, яку воно займає не
може вважатися витратами, понесеними
позивачем з вини відповідача.

Щодо витрат на санітарно-гігієнічні
заходи та дотримання протипожежної
безпеки, колегія суддів зазначає, що
дані заходи стосуються не лише тієї
площі, на якій за твердженням позивача
знаходиться майно відповідача, а й
стосовно всього орендованого
приміщення, а отже це також не є
витратами, що здійснені позивачем з
вини відповідача.

Крім того, відповідно до зазначених
вище договорів оренди, утримання
орендованого приміщення у належному
санітарному стані з дотримання всіх
правил протипожежної безпеки є
безпосереднім обов`язком орендаря.

Розрахунок витрат пов`язаних з
щоденним забезпеченням контролю щодо
зберігання майна відповідача також не
приймається судом до уваги, оскільки
він складений в односторонньому
порядку директором Дмитрук К.Ф., без
залучення представників відповідача
та без документального підтвердження
вірності здійснених розрахунків та
нарахованих сум.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позивачем не були надані суду належні
та допустимі докази на підтвердження
того, що Відповідачем було застосовано
обман.

Матеріалами справи підтверджено, що
додатком № 1 до даного договору є
перелік індивідуально визначеного
рухомого майна, а додатком № 2 -
закріплений акт приймання-передачі
індивідуально визначеного рухомого
майна, крім того, жодного іншого
документа, який оформлений та
завірений належним чином, та і підставі
якого формується сума акту
здачі-приймання робіт по зберіганні
рухомого майна у розмірі 1601,37 грн. (без
ПДВ) - сторонами надано не було.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано
обставини справи, винесено рішення у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права, з повним
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, правомірно відмовлено в
задоволенні позовних вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю Екологічна компанія
«Данко», а тому апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю Екологічна компанія
«Данко» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю Екологічна
компанія «Данко» залишається без
задоволення, судові витрати,
відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю Екологічна
компанія «Данко» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду міста Києва від 11.11.2013 року у
справі № 910/9031/13- без змін.

2. Матеріали справи № 910/13827/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов