м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Фізичної особи-підприємця
Демиденко Олександра Васильовичадо
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр фінансових рішень"про визнання
недійсним пункту генерального
Судді Васильченко Т.В.
в присутності представників сторін:
від позивача:Дорошенко О.О.,
довіреність №2613 від 17.09.2013;від
відповідача:Степанчук О.С., довіреність
б/н від 09.07.2013.Суть спору: Фізична
особа-підприємець Демиденко Олександр
Васильович звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр фінансових рішень" про визнання
недійсним пункту 5.1 генерального
договору №2012-07/219.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п.
5.1 генерального договору №2012-07/219 від
10.02.2012, яким визначено, що всі спори,
розбіжності або вимоги, які виникають з
цього договору або в зв'язку з ним, в
тому числі, що стосуються його
виконання, порушення, припинення або
визнання недійсним, підлягають
вирішенню в Постійно діючому
Третейському суді при Асоціації
«Українська спілка правників» у
відповідності до його регламенту, не
відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки третейська
угода не може бути укладена ще до
виникнення спору. Крім того, позивач
наголошує на тому, що договір від імені
відповідача підписаний особою, в
довіреності якої не передбачено право
підписувати третейські угоди.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.08.2013 порушено провадження у
справі та призначено справу до
12.09.2013 відповідач через відділ
діловодства суду подав відзив на
позовну заяву, відповідно до якого
заперечив проти задоволення позовних
вимог, з підстав того, що укладення
третейської угоди до виникнення спору
не є підставою для визнання
третейського застереження недійсним
та що довіреністю б/н від 14.11.2011 надано
право Раковському Д.В., який підписував
спірний договір, укладати будь-які
угоди від імені відповідача.
26.09.2013 позивач через відділ діловодства
суду подав додаткові обґрунтування
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 26.09.2013 справу
Босому В.П., у зв'язку із перебуванням
судді Васильченко Т.В. на лікарняному.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.09.2013, на підставі ст.ст. 65, 86
до провадження суддею Босим В.П. та
призначено справу до розгляду.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 03.10.2013 справу
Васильченко Т.В., у зв'язку із виходом
судді Васильченко Т.В. з лікарняного.
Ухвалою господарського суду міста
прийнято до провадження суддею
Васильченко Т.В. та призначено до
В судових засіданнях 31.10.2013 та 08.11.2013 в
порядку ч. 3 ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошувались перерви.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 29.11.2013 продовжено строк
розгляду спору на п'ятнадцять днів та
оголошено в судовому засіданні перерву
В судовому засіданні 16.12.2013, в зв'язку зі
складністю справи, суд дійшов висновку
про призначення колегіального
розгляду даної справи.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 16.12.2013 призначено
наступному складі суду: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді: Ломака
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.12.2013 на підставі ст.ст. 65, 86
провадження колегією суддів у складі:
Головуючий суддя: Васильченко Т.В.,
судді: Ломака В.С., Любченко М.О. та
призначено до розгляду на 20.01.2014.
В судовому засіданні 20.01.2014 представник
позивача вимоги викладені в позовній
заяві підтримав в повному обсязі.
В свою чергу, представник відповідача
проти позову заперечив в повному
В судовому засіданні 20.01.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, які приймали
участь при розгляді справи, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, та оцінивши докази,
які мають значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

10.02.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр фінансових рішень" (компанія) та
Фізичною особою-підприємцем
Демиденком Олександром Васильовичем
(продавець) укладено генеральний
договір №2012-07/219, предметом якого є
встановлення загальних правил
спільної діяльності компанії та
продавця при реалізації ними спільного
проекту, метою якого є забезпечення
можливості придбання фізичними
особами громадянами України (клієнти)
товарів тривалого користування, що
реалізуються продавцем за рахунок
кредитів, наданих компанією клієнтам
(п. 1.1 договору).

При цьому, п. 5.1 договору сторони
встановили, що всі спори, розбіжності
або вимоги, які виникають з цього
договору або в зв'язку з ним, в тому
числі такі, що стосуються його
виконання, порушення, припинення або
визнання недійсним, підлягають
вирішенню в постійно діючому
Третейському суді при асоціації
«Українська спілка правників» у
відповідності з його регламентом.

Позивач вважає, що третейське
застереження, яке зазначено в п. 5.1
договору, суперечить ст. 2 Закону
України «Про третейські суди»,
оскільки підписувалося з метою
врегулювання вирішення спірних питань,
які виникатимуть за генеральним
договором №2012-07/219 від 10.02.2012 в
майбутньому, тоді як за змістом
вказаної статті передумовою для
укладення третейської угоди є
наявність спору на час її укладення, у
зв'язку з чим звернувся до суду з
позовом про визнання п. 5.1 генерального
договору недійсним. При цьому, позивач
також зауважує на тому, що договір зі
сторони відповідача підписаний особою,
яка не мала повноважень на підписання
третейський угод.

Відповідач, в свою чергу, заперечив
проти позову, з підстав того, що чинне
законодавство не забороняє підписання
третейських застережень до виникнення
спору та що довіреністю б/н від 14.11.2011
надано право Раковському Д.В., який
підписував спірний договір, укладати
будь-які угоди від імені відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Загальні підстави визнання недійсними
правочинів і настання відповідних
наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК
України.

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.
ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно
до яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

При цьому, вирішуючи спори про визнання
угод недійсними, господарський суд
повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання) чи його
частини необхідно встановити, що
правочин чи його частина не відповідає
вимогам закону, або ж його сторонами
(стороною) при укладенні було порушено
господарську компетенцію.

Втім, під час розгляду даної справи
судом не встановлено, а позивачем не
доведено наявності обставин, з якими
закон пов'язує недійсність
третейського застереження, яке
викладене в п. 5.1 генерального договору
№2012-07/219 від 10.02.2012 та є його частиною.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону
України "Про третейські суди" до
третейського суду за угодою сторін
може бути переданий будь-який спір, що
виникає з цивільних та господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом.

Згідно зі статтями 2, 5 даного Закону
третейська угода - це угода сторін про
передачу спору на вирішення
третейським судом. Юридичні та фізичні
особи мають право передати на розгляд
третейського суду будь-який спір, який
виникає з цивільних чи господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом. Спір може бути
переданий на розгляд третейського суду
за наявності між сторонами третейської
угоди, яка відповідає вимогам цього
Закону.

Зокрема, у відповідності до ст. 12 Закону
третейська угода може бути укладена у
вигляді третейського застереження в
договорі, контракті або у вигляді
окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у
письмовій формі. Третейська угода
вважається укладеною, якщо вона
підписана сторонами чи укладена шляхом
обміну листами, повідомленнями по
телетайпу, телеграфу або з
використанням засобів електронного чи
іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію
такої угоди, або шляхом направлення
відзиву на позов, в якому одна із сторін
підтверджує наявність угоди, а інша
сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості
про найменування сторін та їх
місцезнаходження, предмет спору, місце
і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на
документ, який містить умову про
третейський розгляд спору, є
третейською угодою за умови, що договір
укладений у письмовій формі і це
посилання є таким, що робить третейську
угоду частиною договору.

У разі недодержання правил,
передбачених цією статтею, третейська
угода є недійсною.

Аналіз наведених вище положень Закону
України «Про третейські суди»,
свідчить про те, що цим Законом не
передбачено такої обов'язкової
передумови для укладення третейської
угоди (або третейського застереження в
договорі) як наявність між сторонами
спору з цивільних або господарських
правовідносин, який виник до укладення
відповідної третейської угоди. Спір
між сторонами може виникнути і після
укладення відповідної третейської
угоди, наявність якої буде підставою
для передачі того чи іншого спору на
вирішення третейського суду. Зокрема,
за змістом ч. 6 ст. 12 Закону вже на стадії
укладення господарського договору,
сторони такого договору не позбавлені
права включити до договору умову про
розгляд спорів в третейському суді
(третейське застереження) або укласти
окрему письмову третейську угоду про
передачу спору на вирішення
третейського суду, який (спір) може
виникнути в подальшому під час дії
договору.

Зазначені висновки підтверджуються і
положеннями ст.ст. 627, 628 Цивільного
кодексу України, якими передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи договір, сторони мають
на меті врегулювати взаємні цивільні
права та обов'язки в певній сфері
правовідносин. При цьому, на момент
укладення договору, як правило,
будь-які спори між сторонами з питань,
що є предметом регулювання такого
договору, відсутні.

До того ж, включення третейського
застереження до тексту договору
здійснюється для визначення умов
вирішення спорів, які можуть виникнути
при реалізації сторонами положень
договору, що є загальноприйнятим в
національній та світовій практиці
застосування позасудових механізмів
врегулювання спорів. Так, ч. 1 ст. 7
Закону України «Про міжнародний
комерційний арбітраж» визначено, що
арбітражна угода - це угода сторін про
передачу до арбітражу всіх або певних
спорів, які виникають або можуть
виникнути між ними в зв'язку з
будь-якими конкретними
правовідносинами; арбітражна угода
може бути викладена у вигляді
арбітражного застереження в контракті
або у вигляді окремої угоди.

Отже, чинне законодавство не містить
заборони щодо укладення третейського
застереження ще на стадії укладення
господарського договору, що свідчить
про помилковість доводів позивача про
обов'язкову передумову для укладення
третейського застереження наявності
спору. Наявність спору є обов'язковою
передумовою вже для звернення до
відповідного третейського суду.

Аналогічна правова позиція міститься в
постанові Верховного Суду України від
06.06.2012 та постановах Вищого
господарського суду України №57/110-09 від
23.06.2010, № 17/5026/848/2012 від 13.11.2012, № 14/479-32/450
від 19.04.2011, №38/289-10 від 28.04.2011, №27/181 від
22.05.2012, №13/2376 від 23.03.2011 та інших.

Безпідставними є і посилання позивача
на відсутність повноважень
представника відповідача гр.
Раковського Д.В. на підписання
третейського застереження, оскільки
станом на день укладення генерального
договору від 10.02.2012 дана особа на
підставі довіреності від 14.11.2011 мала
повноваження укладати від імені
відповідача будь-які договори і видана
дана довіреність була керівником
товариства на підставі п. 16.1 Статуту
відповідача та протоколу загальних
зборів учасників товариства №107 від
08.06.2011.

Слід зазначити і про те, що третейське
застереження, викладене в п. 5.1
договору, не обмежує конституційне
право сторін на судовий захист,
оскільки обрання сторонами за взаємною
домовленістю у встановленому порядку
та визначених законодавством межах
позасудового порядку вирішення спорів
не може вважатися порушенням їх права
на судовий захист, якщо така
домовленість відповідає внутрішній
волі та намірам сторін. Приписами
частини 5 ст. 55 Конституції України
визначено, що кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань, а
у пункті 5 мотивувальної частини
рішення Конституційного Суду України у
справі про виконання рішень
третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004,
говориться про те, що одним із способів
реалізації права кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань у
сфері цивільних та господарських
правовідносин є звернення до
третейського суду.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього
Кодексу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позаяк позивачем під час розгляду
справи не доведено, що викладене у п. 5.1
генерального договору третейське
застереження не відповідало
внутрішній волі і намірам сторін та
вимогам закону і судом підстав
встановлених законом для визнання
третейського застереження недійсним
не встановлено.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов
до висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог з покладанням на
позивача витрат по сплаті судового
збору на підставі вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення підписано 25.01.2014.

Головуючий суддя:
Т.В. Васильченко

Судді
В.С. Ломака

М.О. Любченко