м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
до Державного підприємства
«Державний інститут комплексних
техніко-економічних досліджень»
про стягнення 320 400, 00 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: Головко П.В.
від відповідача: Мельник І.М.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом до Державного
підприємства «Державний інститут
комплексних техніко-економічних
досліджень» про стягнення 178 000,00 грн. -
штрафу за прострочення виконання
зобов'язань та 142 400, 00 грн. - збитків.
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором № 120-Ф-11
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.10.2013 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 11.12.2013
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
Розпорядженням Виконуючого обов'язки
Голови Господарського суду міста Києва
від 27.12.2013 р. у зв'язку з відпусткою
передано судді Коткову О.В для
подальшого розгляду.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.12.2013 р. суддею Котковим О.В.
провадження та призначено до розгляду
у судовому засіданні за участю
представників сторін.
Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 22.01.2014 р. у зв'язку з
виходом судді Пригунової А.Б. із
для подальшого розгляду.
Розгляд справи переносився в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
Також відповідач зазначає, що
позивачем не надано суду доказів
наявності у нього збитків у зв'язку з
порушенням строків виконання
зобов'язань за договором № 120-ф-11 від
У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені вимоги та просив позов
Представник відповідача подав
письмові доповнення до відзиву, у яких
зазначає, що у період дії договору №
120-ф-11 від 13.07.2011 р. сталися зміни у
системі органів центральної
виконавчої влади, зокрема, Державну
службу гірничого нагляду та
промислової безпеки України
підпорядковано Міністерству
енергетики та вугільної промисловості
України та введено новий порядок
роботи з питань нормотворчої
діяльності, що, в свою чергу спричинило
нормативно-правових актів, в тому числі
тих, які є предметом вищевказаного
Рішення у даній справі відповідно до
ст. 82 Господарського процесуального
кодексу України прийнято у нарадчій
кімнаті за результатами оцінки поданих
сторонами документів, копії яких
долучено до матеріалів справи та
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 22.01.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2011 р. між Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України та Державним
підприємством «Державний інститут
комплексних техніко-економічних
досліджень» укладено договір про
надання послуг з технічних випробувань
та аналізу (74.30.1), за умовами якого
відповідач зобов'язався протягом
строку дії договору надавати позивачу
послуги з технічних випробувань та
налізу «Розробка Правил охорони праці
для целюлозно-паперової
промисловості».

Відповідно до п. 3.1 договору ціна
договору встановлюється в
національній валюті України та
становить 178 000, 00 грн.

Додатком № 2 до договору сторонами
погоджено календарний план надання
послуг, відповідно до умов якого 1 етап
виконання робіт - з липня 2011 року до
серпня 2011 року; 2 етап виконання робіт -
з вересня 2011 року до жовтня 2011 року; 3
етап виконання робіт - з листопада 2011
року до грудня 2011 року.

Договір, відповідно до п. 10.1., набуває
чинності з дати його підписання та діє
до 31.12.2011 р.

30.12.2011 р. між сторонами підписано
додаткову угоду № 1 до договору № 120-ф-11
від 13.07.2011 р., відповідно до якої строк
дії договору встановлено до 30.11.2012 р. а
виконання 3-го етапу робіт - з листопада
2011 року до липня 2012 року.

31.07.2012 р. між сторонами підписано
додаткову угоду № 2 до договору № 120-ф-11
від 13.07.2011 р., якою термін виконання 3-го
етапу виконання робіт встановлено з
листопада 2011 року до листопада 2012 року.

30.11.2012 р. між сторонами підписано
додаткову угоду № 3 до договору № 120-ф-11
від 13.07.2011 р. відповідно до якої строк
дії договору встановлено до 28.12.2012 р.

28.12.2012 р. між сторонами підписано
додаткову угоду № 4 до договору № 120-ф-11
від 13.07.2011 р., відповідно до якої строк
дії договору встановлено до 01.10.2013 р., а
термін виконання 3-го етапу виконання
робіт встановлено з 28.12.2012 р. до 01.10.2013 р.

Як вбачається зі змісту договору №
120-ф-11 від 13.07.2011 р. 3-й етап виконання
робіт полягає у погодженні розроблених
відповідачем правил Міністерством
надзвичайних ситуацій України та
Міністерством юстиції України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
зазначає, що відповідачем порушено
умови договору № 120-ф-11 від 13.07.2011 р. в
частині строку надання послуг за 3-м
етапом, у зв'язку з чим Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України заявлено вимоги
про стягнення з Державного
підприємства «Державний інститут
комплексних техніко-економічних
досліджень» штрафу у розмірі вартості
договору, що становить 178 000,00 грн., а
також збитків у розмірі 142 400, 00 грн., що
становить суму сплачених позивачем
коштів за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Оцінюючи подані сторонами докази та
наведені обґрунтування за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Статтею 901 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Положеннями ч. 2 ст. 901 Цивільного
кодексу України визначено, що
положення глави 63 Цивільного кодексу
України можуть застосовуватись до всіх
договорів про надання послуг, якщо це
не суперечить суті зобов'язання.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

Відповідно до п. 1 Положення про
Державну службу гірничого нагляду та
промислової безпеки України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 р. № 408/2011, Державна
служба гірничого нагляду га
промислової безпеки України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра надзвичайних
ситуацій України; входить до системи
органів виконавчої влади та забезпечує
реалізацію державної політики з
промислової безпеки, охорони праці,
державного гірничого нагляду, охорони
надр та державного регулювання у сфері
безпечного поводження з вибуховими
матеріалами промислового призначення.

Як вбачається з матеріалів справи,
листом № 685/0/6.2-6/12 від 30.01.2012 р. Державна
служба гірничого нагляду та
промислової безпеки України надіслала
на адресу Державної установи
«Національний науково-дослідний
інститут промислової безпеки та
охорони праці» на розгляд та подальше
супроводження.

Листом № 01/3-61/577 від 26.06.2013 р. Державна
установа «Національний
науково-дослідний інститут
промислової безпеки та охорони праці»
звернулась до Державної служби
гірничого нагляду та промислової
безпеки України про затвердження
«Правил охорони праці для
целюлозно-паперової промисловості».

В той же час, листом № 01/3-61/750 від 19.08.2013
р. Державна установа «Національний
науково-дослідний інститут
промислової безпеки та охорони праці»
звернулось до Державної служби
гірничого нагляду та промислової
безпеки України про приведення назви
нормативно-правових актів з охорони
праці до КВЕД 17 ДК 009:2010 та викладення
назви іншій редакції: «Правила охорони
праці під час виробництва паперу та
паперових виробів».

Листом № 9451/0/6.2-6/6/13 від 24.09.2013 р.
Державна служба гірничого нагляду та
промислової безпеки України
повідомила сторін про необхідність
викладення назви нормативно-правових
актів з охорони праці у новій редакції
та внесення змін до технічного
завдання.

Також судом встановлено та позивачем
не заперечується, що Державне
підприємство «Державний інститут
комплексних техніко-економічних
досліджень» зверталось до Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України з листами № 04-449
від 27.09.2013 р. та № 10-543 від 13.11.2013 р. про
укладення додаткових угод до договору
№ 120-ф-11 від 13.07.2011 р. у зв'язку із
необхідністю приведення технічного
завдання до вимог державних
нормативів.

Таким чином, виходячи із наведених
обставин, суд дійшов висновку, що
відповідачем вчинено дії щодо
виконання зобов'язань за договором №
120-ф-11 від 13.07.2011 р. у визначений
договором строк, про що, зокрема,
свідчить звернення № 01/3-61/577 від 26.06.2013
р. про затвердження «Правил охорони
праці для целюлозно-паперової
промисловості».

В той же час, суд відзначає, що Державне
підприємство «Державний інститут
комплексних техніко-економічних
досліджень» не наділене
повноваженнями щодо затвердження
нормативно-правових актів з охорони
праці та, відповідно, терміни
затвердження таких безпосередньо не
залежить від відповідача.

Також в матеріалах справи міститься
лист Державної служби гірничого
нагляду та промислової безпеки України
№ 01/3-61/1048 від 27.12.2011 р. відповідно до
якого строк затвердження проекту
нормативно-правових актів з охорони
праці та його реєстрація в
Міністерстві юстиції України загалом
складає від 4,8 до 7,4 місяців.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

У відповідності до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведене,
суд дійшов висновку, що відповідачем
вжито заходів щодо належного виконання
договору, в той як прострочення
затвердження Міністерством енергетики
та вугільної промисловості України
Правил охорони праці на підприємствах
з виробництва шин та гумових виробів
сталось не з вини Державного
підприємства «Державний інститут
комплексних техніко-економічних
досліджень» відповідно до приписів ч. 1
ст. 614 Цивільного кодексу України є
підставою звільнення від
відповідальності.

Аналогічні висновки містяться у
постанові Вищого господарського суду
України від 03.09.2013 р. у справі № 910/7747/13.

В той же час, як встановлено судом та
підтверджується усними та письмовими
пояснення сторін, послуги за етапом 1 та
2 Державним підприємством «Державний
інститут комплексних
техніко-економічних досліджень»
позивачу надано у повному обсязі та у
визначений договором строк, а відтак -
суд вважає необґрунтованим
нарахування позивачем штрафу розмірі
вартості договору.

Що ж до прострочення виконання етапу 3
за договором № 120-ф-11 від 13.07.2011 р., суд
відзначає, що за висновком суду, таке
прострочення відбулось за відсутності
вини Державного підприємства
«Державний інститут комплексних
техніко-економічних досліджень» та з
урахуванням вжитих останнім заходів
для належного виконання умов договору.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
збитків у розмірі 142 400, 00 грн., суд
відзначає, що згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управлена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 225
Господарського кодексу України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

В той же час, для застосування такої
міри відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, а сааме: протиправної
поведінки, розміру збитків, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою
боржника та збитками, вини.

Тож, для відшкодування збитків слід
довести, що протиправна дія чи
бездіяльність заподіювача є причиною,
а збитки, які виникли у потерпілої
особи - наслідком такої протиправної
поведінки.

Тобто, протиправна дія є причиною, а
шкода - наслідком протиправної дії, в
той час як відсутність будь-якої з
зазначених ознак виключає настання
цивільно-правової відповідальності
відповідача у вигляді покладення на
нього обов'язку з відшкодування
збитків.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із
заявлених позивачем вимог та наведених
ним обставин, приймаючи до уваги
встановлені судом обставини,
враховуючи, що за приписами ст.ст. 4-3, 33,
43 Господарського процесуального
кодексу України судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності, суть якого
полягає у обґрунтуванні сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, своїх вимог і заперечень
поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, судом
встановлено відсутність
протиправності в діях Державного
підприємства «Державний інститут
комплексних техніко-економічних
досліджень».

При цьому, суд звертає увагу на
недоведеність позивачем наявності у
нього збитків у зв'язку з простроченням
виконання договору № 120-ф-11 від 13.07.2011 р.,
що виключає можливість застосування
такої міри відповідальності, як
стягнення збитків.

На підставі наведеного, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позову у повному обсязі.

Крім того, суд вважає за необхідне
звернути увагу, що такі ж висновки
зроблені Господарським судом міста
Києва та Господарським судом
Харківської області під час розгляду
аналогічних справ № 910/20647/13, № 922/4641/13, №
922/4636/13, № 922/4640/13, № 922/4591/13, № 922/4642/13.

Витрати по сплаті судового бору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 27.01.2014 р.

Суддя
Пригунова А.Б.