м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23205/13 14.01.14Суддя Мудрий С.М.,
розглянувши справу

за позовом приватного акціонерного
товариства "Авіакомпанія "Буковина"

до приватного акціонерного
товариства "Акціонерна страхова
компанія "Інго-Україна"

про визнання договору страхування
недійсним

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Кравченко Р.Ю. -
представник за довіреністю № 6 від
02.01.2014 року.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги приватного
акціонерного товариства "Авіакомпанія
"Буковина" до приватного акціонерного
товариства "Акціонерна страхова
компанія "Інго-Україна" про визнання
договору страхування недійсним.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 07.05.2009 року між ним
та приватним акціонерним товариством
"Акціонерна страхова компанія
"Інго-Україна" укладено договір
обов'язкового страхування
відповідальності експлуатанта
повітряного судна/ повітряного
перевізника за шкоду, заподіяну третім
особам, пасажирам, багажу, ручній
поклажі, вантажу та пошти №272800215.

Проте, вважає спірний договір
недійсним, оскільки він підписаний з
недотриманням:

- ч.2ст.203 ЦК України - відсутність у
страховика статусу, передбаченого ч.3
ст.103 ПК України,

- ч.1 ст.203 ЦК України - суперечність
істотних умов про розмір страхового
відшкодування ч.3 ст.19 ЗУ «Про
страхування», а також суперечність
умови про страхування додатково
застрахованих осіб 2 ст.З ЗУ «Про
страхування».

У зв'язку з чим і звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 03.12.2013 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
16.12.2013 року.

12.12.2013 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва відповідач подав відзив на
позовну заяву.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 16.12.2013 року розгляд справи
відкладено на 14.01.2014 року у зв'язку із
неявкою представника позивача.

В судове засідання 14.01.2014 року
представник позивача не з'явився,
вимоги ухвали від 03.12.2013 року не
виконав, про поважні причини неявки суд
не повідомив, хоча про час та дату
судового засідання повідомлений
належним чином.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позовні вимоги
позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

07.05.2009 року між акціонерною страховою
компанією "Інго-Україна" (ліцензія №442496
від 16.04.2009 р.) та ВАТ "Авіакомпанія
"Буковина" укладено договір
обов'язкового страхування
відповідальності експлуатанта
повітряного судна/ повітряного
перевізника за шкоду, заподіяну третім
особам, пасажирам, багажу, ручній
поклажі, вантажу та пошти №272800215.

Відповідно до свідоцтва про державну
реєстрацію юридичної особи серія А01
№686412, позивач змінив найменування
юридичної особи на приватне акціонерне
товариство "Авіакомпанія "Буковина".

Згідно з п.1 договору, страховик
відповідно до порядку і правил
проведення обов'язкового авіаційного
страхування цивільної авіації,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12 жовтня 2002 р.
№1535, приймає на страхування
відповідальність страхувальника за
шкоду, заподіяну третім особам,
пасажирам, багажу, пошті, вантажу в
межах, у терміни і на умовах цього
договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що
повітряним судном страхувальника є
McDonnell Douglas DC-9-82 UR-CHW (149 пасажирських
місць).

Суд не погоджується з твердження
позивача про відсутність права у
страхової компанії на укладання
договору з посиланням на ч.3 ст. 103 ПК
України.

Відповідно до ч.2 статті 103 Повітряного
кодексу України від 04.05.1993 року (в
редакції станом на дату укладення
договору страхування) обов'язкове
страхування, передбачене частиною
першою цієї статті, здійснюється
страховиками, які визнані такими
відповідно до законодавства України,
одержали в установленому порядку
ліцензії на здійснення цього виду
страхування і є членами Авіаційного
страхового бюро.

Тобто, авіаційне страхування
здійснюється страховиками. Загальні
вимоги до страховиків, встановлені ст. 2
Закону України "Про страхування".

Страховики, що здійснюють авіаційне
страхування, повинні одержати ліцензії
на здійснення цього виду страхування
та бути членами Авіаційного страхового
бюро.

Частиною 3 статті 103 Повітряного
кодексу України від 04.05.1993 року (в
редакції станом на дату укладення
договору страхування) передбачено, що
авіаційне страхове бюро здійснює
координацію діяльності страховиків у
галузі страхування авіаційних ризиків
та представляє їх інтереси у
міжнародних об'єднаннях страховиків.
Утворення Авіаційного страхового бюро
та його державна реєстрація
здійснюються в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.

Авіаційне страхове бюро (далі - Бюро)
було створене відповідно до ст. 103 ПК та
постанови КМУ від 27 квітня 1998 року № 561,
якою також було затверджене Положення
про Авіаційне страхове бюро.
Відповідно до норм згаданого Положення
Бюро створювалося як юридична особа,
яка діє на підставі цього Положення та
установчого договору, погодженого з
Державною комісією з регулювання
ринків фінансових послуг та Державним
департаментом авіаційного транспорту.
Бюро створювалося страховиками, які
мали ліцензію на право здійснення
обов'язкового авіаційного страхування
та зареєстровані в Державному
департаменті авіаційного транспорту.

Разом із тим, постанова КМУ від 27 квітня
1998 року № 561, якою було затверджене
Положення про Авіаційне страхове бюро,
втратила чинність на підставі
постанови КМУ від 20 серпня 2005 року № 788.

Оскільки, договір №272800215 від 07.05.2009 року
укладений вже після вищезазначеної
постанови, тому відповідач не міг бути
членом даного бюро.

Відповідно до ч.3 статті 19 Закону
України «Про страхування» (в редакції
станом на дату укладення договору
страхування) страхова виплата
здійснюється тією валютою, яка
передбачена договором страхування,
якщо інше не передбачено
законодавством України.

Згідно з п. 3.2 договору, єдина
комбінована страхова сума
відповідальності, що включає
відповідальність за шкоду, заподіяну
третім особам, пасажирам, поклажі,
багажу, пошті та вантажу, по кожному
випадку по відношенню до ПС McDonnel Douglas
DC-9-82, UR-CHW, складає 4 235 000 000,00 грн.
(еквівалент 550 000 000,00 Долл. США).

Таким чином, посилання позивача на те,
що в договорі страхування не визначена
конкретна валюта є безпідставним та
необґрунтованим.

Національна комісія з цінних паперів
та фондового ринку своїм рішенням від
08.05.2012 року №646 «Про затвердження
Системи довідників та класифікаторів
Національної комісії з цінних паперів
та фондового ринку для використання
учасниками фондового ринку України»
затвердила перелік валют та їх коди що
можуть використовуватись в Україні, до
переліку валют які можуть
використовуватись в Україні входить
валюта - спеціальні права запозичення
SDR, код 960.

Відповідно до статтей 21 та 22 Конвенції
про уніфікацію деяких правил
міжнародних повітряних перевезень від
28.05.1999 року м. Монреаль (Україна
приєдналась згідно Закону ВР України,
від 17.12.2008, № 685-VI "Про приєднання
України до Конвенції про уніфікацію
деяких правил міжнародних повітряних
перевезень") визначено межі
відповідальності авіаперевізника за
завдання шкоди пасажирам, пошкодження
вантажу та багажу, дані ліміти
визначені в спеціальних правах
запозичення SDR.

Ст. 23 (переведення валютних одиниць)
даної Конвенції передбачає процедуру
переведення з спеціальних правах
запозичення SDR в відповідну валюту.

З огляду на вищевикладене випливає, що
SDR (спеціальні права запозичення) є
валютою, у зв'язку з цим, дана валюта
була вказана в договорі страхування,
так як цього вимагає Конвенція про
уніфікацію деяких правил міжнародних
повітряних перевезень від 28.05.1999 року м.
Монреаль, яка має перевагу перед
національним законодавством.

Тому, твердження позивача з приводу
того, що договір страхування є
недійсним, так як в договорі
страхування не зазначена конкретна
валюта, в зв'язку з посиланням на валюту
SDR і в зв'язку з цим неможливо виконати
умови договору страхування є
безпідставним, оскільки в договорі
зазначена конкретна валюта - SDR (так як
це є валютою і дана валюта визначена
Конвенцією про уніфікацію деяких
правил міжнародних повітряних
перевезень від 28.05.1999р. м. Монреаль) і
валюту SDR можна перевести в іншу валюту,
зокрема гривню, визначивши таким чином
розмір страхового відшкодування і
виконати умови договору страхування
відповідно.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про страхування» страхувальники
можуть укладати із страховиками
договори про страхування третіх осіб
(застрахованих осіб) лише за їх згодою,
крім випадків, передбачених чинним
законодавством. Застраховані особи
можуть набувати прав і обов'язків
страхувальника згідно з договором
страхування.

Тобто, вищезазначеною статтею
передбачено отримання згоди
застрахованої особи за умови укладання
договору особистого страхування, в
даному випадку договір страхування не
є договором особистого страхування, а є
договором страхування
відповідальності (страхування
відповідальності позивача перед
третіми особами за заподіяння шкоди),
тобто в даному випадку треті особи не є
страхувальниками, страхувальником є
позивач.

У зв'язку із зазначеним згода
застрахованих осіб непотрібна
відповідно до вимог ч.2 статті 3 Закону
України «Про страхування».

Пунктом 16 Порядку і Правил проведення
обов'язкового авіаційного страхування
цивільної авіації затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 жовтня 2002 року № 1535 дає
визначення третіх осіб, перед якими
застрахована відповідальність
позивача за заподіяння шкоди, а саме:
третіми особами вважаються фізичні і
юридичні особи (їх майно), які не
пов'язані із страхувальником
договірними зобов'язаннями (в тому
числі договором на перевезення) та які
не є працівниками страхувальника або
не діють за його дорученням.

Згідно п. 9 Порядку і Правил проведення
обов'язкового авіаційного страхування
цивільної авіації затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 жовтня 2002 року № 1535
відповідальність перед пасажиром
вважається застрахованою за наявності
у пасажира авіаквитка з моменту його
реєстрації та внесення до поіменного
списку перевізника до моменту, коли він
(пасажир) залишив перон аеропорту під
наглядом уповноваженої особи
повітряного перевізника.

З огляду на визначення самого поняття
третіх осіб та порядку їх страхування,
про що зазначено у згаданих вище
Порядку і Правилах проведення
обов'язкового авіаційного страхування
цивільної авіації затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 12 жовтня 2002 року № 1535 отримання
згоди на страхування третіх осіб є
неможливим та необов'язковим,
відповідно твердження позивача з цього
приводу є безпідставні та
необгрунтовані.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК
України, одним із способів захисту
цивільного права може бути зокрема,
визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, були дотримані
сторонами під час укладання договору
обов'язкового страхування
відповідальності експлуатанта
повітряного судна/ повітряного
перевізника за шкоду, заподіяну третім
особам, пасажирам, багажу, ручній
поклажі, вантажу та пошти №272800215 від
07.05.2009 року.

В матеріалах справи наявна банківська
виписка відповідача від 20.10.210 року, з
якої вбачається, що позивач частково
сплатив страхову премії в розмірі 31
165,38 грн. з призначенням платежу:
«оплата страхової премії зг доп №3 до
дог№272800215».

З огляду на вищевикладене, позивачем не
надано будь-яких допустимих доказів на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, а натомість
відповідачем надано документи що їх
спростовують, тому, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для визнання недійсним
договору обов'язкового страхування
відповідальності експлуатанта
повітряного судна/ повітряного
перевізника за шкоду, заподіяну третім
особам, пасажирам, багажу, ручній
поклажі, вантажу та пошти №272800215 від
07.05.2009 року.

У відповідності до п. 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" визначено, що за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до
висновку про необґрунтованість вимог
позивача та про відсутність порушення
права позивача, позовна давність не
може бути застосована до даних
правовідносин.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 21.01.2014 року.

Суддя
С.М.Мудрий