КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2014 р. Справа№ 5011-71/5998-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Юдін І.В. - представник;

Від відповідача: Башук Т.В. -
представник;

За участю: Крилової Т.А.- старший
експерт сектору економічної та
товарознавчої експертизи
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУ МВС України в місті Києві.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УКІО БАНК ЛІЗИНГ"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 02.10.2013

у справі № 5011-71/5998-2012 (Головуючий суддя:
Нечай О.В., судді: Цюкало Ю.В., Марченко
О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вояж"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "УКІО БАНК ЛІЗИНГ"

про повернення безпідставно отриманих
грошей в розмірі 141 385,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВОЯЖ» до Товариства
з обмеженою відповідальністю «УКІО
БАНК ЛІЗИНГ» про повернення
безпідставно одержаних грошей в
розмірі 141 385, 56 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 02.10.2013 позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВОЯЖ»
задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «УКІО БАНК ЛІЗИНГ» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВОЯЖ» грошові кошти
в розмірі 149 351,34 грн., проценти за
користування безпідставно набутими
коштами у розмірі 3 203, 83 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «УКІО БАНК ЛІЗИНГ»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 02.10.2013 та прийняти нове, яким у
задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВОЯЖ»
відмовити повністю.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УКІО БАНК ЛІЗИНГ» у
справі № 5011-71/5998-2012 передано на розгляд
судді Київського апеляційного
господарського суду Отрюху Б.В.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
11.11.2013 для розгляду апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УКІО БАНК ЛІЗИНГ»
сформовано колегію суддів у складі:
Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів
Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.11.2013
апеляційну скаргу прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 17.12.2013.

12.12.2013 представник позивача подав через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.12.2013
продовжено строк розгляду спору на
підставі ст.69 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи відкладено на 14.01.2014,
викликано в судове засідання старшого
експерта сектору економічної та
товарознавчої експертизи НДЕКЦ при
ГУМВС України в місті Києві Крилову
Тетяну Андріївну для надання пояснень
стосовно висновку № 12се від 23.08.2013,
зобов»язано представників сторін
надати в наступне судове засідання
довідку-лист з податкової щодо
відображення в податковій декларації
виставленої суми компенсації з податку
на додану вартість за рахунок
збільшення податкових зобов'язань
стягнутої з- Товариства з обмеженою
відповідальністю ВОЯЖ» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УКІО БАНК ЛІЗИНГ".

На виконання вимог ухвали суду від
17.12.2013 від Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду надійшла
інформація щодо задекларованих сум по
ПДВ ТОВ «УКІО БАНК ЛІЗИНГ» по
взаємовідносинах з контрагентом ТОВ
«ВОЯЖ» за період з березня 2008 року по
травень 2011 року.

В судовому засіданні 14.01.2014 представник
позивача просив апеляційну скаргу ТОВ
«УКІО БАНК ЛІЗИНГ» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м.Києва від 02.10.2013 залишити без
змін.

Представник відповідача в цьому ж
засіданні просив рішення
Господарського суду м.Києва від 02.10.2013
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

В свою чергу старший експерт сектору
економічної та товарознавчої
експертизи НДЕКЦ при ГУМВС України в
місті Києві Крилова Т.А. пояснила, що
ані умовами укладених між сторонами
договорів фінансового лізингу, ані
чинним законодавством України не
передбачена сума, сплачена позивачем в
якості лізингових платежів в розмірі 149
351, 34 грн. Крім того зазначила, що
відповідь Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві не змінює та ніяким чином
не впливає на висновок експерта.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються доводи
та заперечення сторін,об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, апеляційний
господарський суд встановив наступне.

14.02.2008 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Укіо банк лізинг"
(далі - відповідач, лізингодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Вояж" (далі - позивач,
лізингоодержувач) було укладено
Договір фінансового лізингу № KL 080225
(далі - Договір - 1), предметом якого є
напівпричіп-рефрижератор марки "Кроне".

В подальшому між сторонами було
укладено низку Додаткових угод до
Договору - 1.

14.03.2008 між позивачем та відповідачем
було укладено Договір фінансового
лізингу № KL 080364 (далі - Договір - 2),
предметом якого є
напівпричіп-рефрижератор марки "Шмітц".

В подальшому між сторонами було
укладено низку Додаткових угод до
Договору - 2.

14.03.2008 між позивачем та відповідачем
було укладено Договір фінансового
лізингу № KL 080363 (далі - Договір - 3),
предметом якого є сідловий тягач марки
"Даф".

В подальшому між сторонами було
укладено низку Додаткових угод до
Договору - 3.

14.02.2008 між позивачем та відповідачем
було укладено Договір фінансового
лізингу № KL 080228 (далі - Договір - 4),
предметом якого є сідельний тягач
марки "Даф".

В подальшому між сторонами було
укладено низку Додаткових угод до
Договору - 4.

14.02.2008 між позивачем та відповідачем
було укладено Договір фінансового
лізингу № KL 080227 (далі - Договір - 5),
предметом якого є сідельний тягач
марки "Даф".

В подальшому між сторонами було
укладено низку Додаткових угод до
Договору - 5.

14.02.2008 між позивачем та відповідачем
було укладено Договір фінансового
лізингу № KL 080226 (далі - Договір - 6),
предметом якого є
напівпричіп-рефрижератор марки "Кроне".

В подальшому між сторонами було
укладено низку Додаткових угод до
Договору - 6.

Свої зобов'язання по вказаних
договорах ТОВ «Вояж» виконало в
повному обсязі відповідно до графіку
платежів.

Далі, позивачем, на підставі
рахунку-фактури № 2521 від 11.05.2011,
виставленого відповідачем, було
сплачено суму в розмірі 138 416,31 грн., в
тому числі ПДВ, в розмірі 23 069, 38 грн., що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією платіжного доручення №
848 від 19.05.2011.

В подальшому, в результаті проведення
ТОВ «ВОЯЖ» звірки по платежах по
вказаним договорам фінансового
лізингу встановлено, що ним на користь
відповідача було сплачено зайві кошти
у розмірі 138 416,31 грн.

Отже, на підставі викладеного,
представником позивача 02.12.2011 було
направлено на адресу відповідача
претензію вих.№ 01/12 від 01.12.2011, між тим
відповідачем не було добровільно
повернуто вказану суму, у зв'язку з чим
позивач звернувся до суду за захистом
своїх порушених прав.

Відповідно до ст. 1,2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" фінансовий лізинг
(далі - лізинг) - це вид
цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу (далі - договір лізингу)
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Частиною. 1 ст. 3 Закону України "Про
фінансовий лізинг" унормовано, що
предметом договору лізингу (далі -
предмет лізингу) може бути неспоживна
річ, визначена індивідуальними
ознаками та віднесена відповідно до
законодавства до основних фондів.

В даному випадку, предметом Договорів
1,2,3,4,5 та 6 є рухоме майно, яке визначено
умовами кожного окремого договору.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" договір лізингу має
бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є:

- предмет лізингу;

- строк, на який лізингоодержувачу
надається право користування
предметом лізингу (строк лізингу);

- розмір лізингових платежів;

- інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Строк лізингу визначається сторонами
договору лізингу відповідно до вимог
цього Закону.

З огляду на вищенаведене, у Договорах
1,2,3,4,5 та 6 визначено предмет лізингу,
ціну майна по кожному окремому
договору, основні умови і порядок
придбання майна у продавця, порядок
розрахунків тощо.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 18.07.2012 призначено по
справі судово-бухгалтерську
експертизу, проведення якої доручено
Київському науково-дослідному
інститут судових експертиз, у зв'язку з
чим провадження по справі було
зупинено.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 26.03.2012 поновлено провадження
у справі у зв'язку з надходженням до
суду першої інстанції матеріалів
справи з Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз з
висновком експерта. В результаті
дослідження зазначеного висновку було
встановлено, що судовий експерт не
надав відповіді на ключові питання,
поставлені судом в ухвалі про
призначення експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.04.2013 призначено у даній
справі повторну судову бухгалтерську
експертизу, проведення якої доручено
Науково-дослідному
експертно-криміналістичному центру
при Головному управлінні Міністерства
внутрішніх справ України в місті Києві
у зв'язку з чим зупинено провадження у
справі до проведення повторної
експертизи та отримання висновку
експертів.

28.08.2013 до Господарського суду міста
Києва з Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
надійшла справа № 5011-71/5998-2012 разом з
висновком експерта Крилової Т.А.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва 19.03.2013 провадження у справі
поновлено.

Під час проведення експертизи,
експертом Криловою Т.А. встановлено, що
відповідно до умов шести Договорів та у
відповідності до Уточнених графіків
платежів до цих Договорів, позивач був
зобов'язаний сплатити на користь
відповідача лізингові платежі (внесок
за частину майна та винагорода
лізингодавцю) на загальну суму - 366 148,36
доларів США, що становить 1 849 049, 22 грн.

На дослідження експерта були надані
копії банківських виписок за період з
27.02.2008 по 14.03.2011 про рух грошових коштів
на особових рахунках позивача, в яких
відображено списання (перерахування)
грошових коштів на користь відповідача
згідно Договорів 1,2,3,4,5 та 6 та у
відповідності до Уточнених графіків
платежів до Договорів 1,2,3,4,5 та 6 на
загальну суму 366 148, 36 доларів США, що
становить 2 633 285,67 грн., які відповідно
до вищезазначених Договорів сплачені в
гривнях.

Відповідно до банківських роздруківок
за період з 27.02.2008 по 14.03.2011,19.05.2011 про рух
грошових коштів на особових рахунках
позивача також відображено списання
(перерахування) грошових коштів на
користь відповідача на загальну суму 149
351,34 грн.

Отже, судовим експертом встановлено, що
фактично сплачена позивачем на користь
відповідача сума (149 351, 34 грн.)
відрізняється від суми зобов'язань за
вказаними Договорами.

Крім того, експертом встановлено, що
відповідно до умов Договорів 1,2,3,4,5 та 6
та чинного законодавства України з
боку позивача існувало зобов'язання по
сплаті ПДВ, яке позивачем було фактично
сплачено у складі лізингових платежів,
а саме внесок за частину майна (предмет
лізингу) - 303 502,07 доларів США, що
становить 2 213 569,47 грн., куди входить
безпосередньо податок на додану
вартість в сумі 50 583,68 доларів США, що
становить 368 928,25 грн.

З висновку експерта (Висновок експерта
від 23.08.2013 р. № 12се) вбачається, що ані
умовами вищезазначених договорів
фінансового лізингу, ані чинним
законодавством України не передбачена
сума, сплачена позивачем в якості
лізингових платежів, в розмірі 149 351, 34
грн.

Як вбачається з матеріалів апеляційної
скарги, в своїй апеляційній скарзі
відповідач фактично оспорює не рішення
суду, а висновок судового експерта
;№12се від 23.08.2013.

Між тим, викликана в судове засідання
14.01.2014 старший експерт сектору
економічної та товарознавчої
експертизи НДЕКЦ при ГУМВС України в
місті Києві Крилова Т.А., яка була
попереджена про кримінальну
відповідальність відповідно до вимог
ст.ст.384, 385 Кримінального кодексу
України, повністю підтримала свій
висновок від 23.08.2013 № 12 се.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає даний висновок таким, що містить
докладний опис проведених досліджень
та містить обґрунтовані відповіді на
поставлені судом першої інстанції
питання.

Відповідно до вимог ст.1212 Цивільного
кодексу України особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Вказана стаття визначає загальні умови
існування цивільно-правових
зобов'язань, що виникають у зв'язку із
так званим безпідставним збагаченням,
тобто набуттям або збереженням майна
без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.3 ст. ст.1212 Цивільного
кодексу України положення цієї глави
застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним
правочином;

2) витребування майна власником із
чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із
сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
безпідставно набутих коштів в розмірі
149 351,34 грн..

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, позивач просить суд стягнути з
відповідача на свою користь проценти
за користування безпідставно набутими
коштами в розмірі 3 203,83 грн. на підставі
статей 536, 625 та 1214 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до вимог ст. 536 Цивільного
кодексу України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
унормовано, що боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання , на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 1214 Цивільного
кодексу України особа, яка набула майно
або зберегла його у себе без достатньої
правової підстави, зобов'язана
відшкодувати всі доходи, які вона
одержала або могла одержати від цього
майна з часу, коли ця особа дізналася
або могла дізнатися про володіння цим
майном без достатньої правової
підстави. З цього часу вона відповідає
також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла
його у себе без достатньої правової
підстави, має право вимагати
відшкодування зроблених нею
необхідних витрат на майно від часу, з
якого вона зобов'язана повернути
доходи.

У разі безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу).

Дослідивши правову природу відносин
між позивачем та відповідачем, а також
предмет, на підставі якого між
сторонами виник спір, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що, в даному випадку, розмір
процентів за користування
безпідставно набутими коштами, які
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача, має регулюватись
положенням ст. 1048 Цивільного кодексу
України, якою встановлено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Таким чином, до даних правовідносин
необхідно застосовувати за аналогією
закону положення ст. 1048 Цивільного
кодексу України та визначати розмір
процентів на рівні облікової ставки
Національного банку України.

Судом першої інстанції здійснено
перерахунок суми процентів із
застосуванням положень ст. 1048
Цивільного кодексу України та
встановлено, що розмір процентів,
визначений судом, значно перевищує
розмір процентів, нарахованих
позивачем. З огляду на те, що суд
позбавлений права виходити за межі
позовних вимог, якщо про це немає
клопотання заінтересованої сторони (п.
2 ч. 1 ст. 83 ГПК України), а позивачем не
подавалось суду відповідного
клопотання, отже колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції в тому, що задоволенню
підлягає сума процентів, нарахованих
позивачем (3 203,83 грн.).

Заперечення відповідача, які містяться
в матеріалах справи, в апеляційній
скарзі та які були надані в судовому
засіданні не ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства, тому є
необґрунтованими.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УКІО БАНК ЛІЗИНГ" є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "УКІО БАНК
ЛІЗИНГ" на рішення Господарського суду
міста Києва від 02.10.2013 у справі №
5011-71/5998-2012 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 02.10.2013 у справі № 5011-71/5998-2012
залишити без змін.

Матеріали справи № 5011-71/5998-2012 повернути
Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Б.В. Отрюх

Судді
Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко