м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Фізичної особи-підприємця
Мітіна Олександра Альфредовича
До 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спеціалізоване
підприємство «Київпроменерго»
2. Київської міської державної
Про визнання договору укладеним
Суддя Ващенко
Представники учасників судового
Від позивача: Лисенко Я.О. адвокат
Від відповідача-1: Гунський Г.У.
Від відповідача-2: Захарченко К.П.
представник за довіреністю № 001-861 від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передано позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця Мітіна Олександра
Альфредовича (далі - позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спеціалізоване
виробничо-наукове підприємство
«Київпроменерго» (далі - відповідач-1)
та Київської міської державної
адміністрації (далі - відповідач-2) про
визнання укладеним між позивачем та
відповідачем-1 Договору про передачу в
суборенду нежитлового приміщення
загальною площею 86,2 кв.м, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що відповідачем-1
було відкликано свою згоду на
укладення договору суборенди
нежитлового приміщення загальною
площею 86,2 кв.м, що знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Доброхотова,30 і
відповідач-2 відмовив в передачі
вказаного приміщення в суборенду
позивачу. Позивач стверджує, що Договір
про передачу майна територіальної
громади міста Києва від 2013 року є таким,
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 02.12.13. порушено провадження у
розгляду на 17.12.13.
В судовому засіданні 17.12.13.
представником відповідача-1 подано
письмовий відзив на позовну заяву, в
якому проти позову заперечує з підстав,
викладених в відзиві.
В судовому засіданні 17.12.13. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГК України оголошено перерву
до 14.01.14., про що сторони повідомлені під
13.01.14. представником позивача через
відділ діловодства суду подано
письмові пояснення по справі та
клопотання про заміну неналежного
відповідача та залучення третьої
В судовому засіданні 14.01.14.
представником відповідача-1 подано
письмові пояснення по справі.
Розглянувши в судовому засіданні 14.01.14.
клопотання позивача про заміну
неналежного відповідача та залучення
третьої особи, подане 13.01.14. через
відділ діловодства, суд відзначає
дійшов висновку про відмову в його
задоволенні з огляду на наступне.
Необхідність заміни неналежного
відповідача - Київської міської
державної адміністрації, на належного -
Департамент комунальної власності
міста Києва, обґрунтована тим, що
останній не визнає факт існування
спірного Договору між позивачем та
Відповідно до ст. 21 ГПК України
сторонами в судовому процесі -
позивачами і відповідачами - можуть
бути підприємства та організації,
зазначені у статті 1 цього Кодексу.
Позивачами є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.
Відповідачами є підприємства та
організації, яким пред'явлено позовну
Таким чином, набуття особою
процесуального статусу відповідача
закон пов'язує не з дійсною наявністю
матеріальних правовідносин між
сторонами та відповідно
кореспондуючого обов'язку відповідача
здійснити певні дії на користь
позивача або утриматись від їх
вчинення задля захисту та реалізації
прав і законних інтересів позивача, а
лише з фактом пред'явлення позову до
Водночас, належним відповідачем у
справі може бути лише особа, яка має
зобов'язання перед позивачем за
обставинами, які є предметом позову. В
інших випадках задоволення позову
унеможливлюється, оскільки у такого
відповідача відсутні будь-які
зобов'язання перед позивачем щодо
припинення порушення його прав та
законних інтересів, оскільки не він є
особою, що має відповідати за спірними
Разом з тим, позивачем не доведено, що
Департамент комунальної власності
міста Києва є тією особою, яка має
відповідати перед позивачем у
матеріально-правовому
В частині залучення до участі в
розгляді даної справи Київської
міської державної адміністрації в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
подане позивачем клопотання взагалі не
Представником відповідача-1 в судовому
засіданні 14.01.14. подано письмові
пояснення по справі.
В судовому засіданні 14.01.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги в повному обсязі.
Представники відповідачів в судовому
засіданні 14.01.14. проти позову
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
В судовому засіданні 14.01.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -
Договір № б/н від 2013 року, підписаний
позивачем та відповідачем-1 та
скріплений їх печатками, про надання
відповідачем-1 (Орендарем) позивачу
(Суборендарю) в суборенду нежитлового
приміщення за адресою: м. Київ, вул.
Доброхотова,30, що належить до
комунальної власності територіальної
громади міста Києва, площею 86,2 кв.м.
(далі - Договір), та акт
приймання-передачі вказаного
приміщення № б/н від 2013 року.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про
визнання Договору укладеним, позивач
вказує на те, що Договір про передачу
майна територіальної громади міста
Києва від 2013 року є таким, що діє.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.
Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.
Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
Норми ст. 16 Цивільного кодексу України
та ст. 20 Господарського кодексу України
містять перелік способів захисту
особистих немайнових або майнового
права та інтересів, якими є: визнання
права, визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення, примусове виконання
обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди. відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
Стаття 13 Конституції України закріплює
обов'язок держави забезпечувати захист
прав усіх суб'єктів права власності і
Статтею 55 Конституції України
встановлено, що права і свободи людини
і громадянина захищаються судом.
Зазначені положення Конституції
України реалізовані у статті 15
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
а також у статті 20 Господарського
кодексу України, згідно з якою держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
Реалізація цивільно-правового захисту
відбувається шляхом усунення порушень
цивільного права чи інтересу,
покладення виконання обов'язку по
відновленню порушеного права на
Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.
При цьому, предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондує зі способами захисту права
саме - заходами, які прямо передбачені
законом з метою припинення оспорювання
або порушення суб'єктивних цивільних
прав та (або) усунення наслідків такого
Відповідно до ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України
господарським судам підвідомчі: справи
у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів та з
інших підстав, а також у спорах про
визнання недійсними актів з підстав,
зазначених у законодавстві, крім:
спорів, що виникають при погодженні
стандартів та технічних умов; спорів
про встановлення цін на продукцію
(товари), а також тарифів на послуги
(виконання робіт), якщо ці ціни і
тарифи відповідно до законодавства не
можуть бути встановлені за угодою
сторін; інших спорів, вирішення яких
відповідно до законів України,
міждержавних договорів та угод
віднесено до відання інших органів;
справи про банкрутство; справи за
заявами органів Антимонопольного
комітету України, Рахункової палати з
питань, віднесених законодавчими
актами до їх компетенції.
В законодавстві України не міститься
визначення юридичних фактів, однак із
практики застосування термінів, слів
та словосполучень у юриспруденції
слідує, що юридичними фактами є
передбачені законом конкретні
обставини, які тягнуть правові
наслідки у вигляді виникнення, зміни
або припинення правовідносин. Залежно
від наявності зв'язку із волею суб'єкта
юридичні факти поділяються на події та
Події - це юридично значущі явища, що
виникають незалежно від волі людей.
Дії (бездіяльність) - це життєві факти,
що є результатом свідомої, пов'язаної з
волею діяльності людей, наприклад,
правочини, що породжують права і
обов'язки; адміністративні акти, які
містять приписи зобов'язального
характеру; дії, що створюють
об'єктивний результат (створення
об'єкта інтелектуальної власності). Дії
у свою чергу поділяються на правомірні,
тобто такі, що відповідають правовим
нормам, і неправомірні, які суперечать
закону, є правопорушеннями.
Судом встановлюються факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних або юридичних осіб. Суд
встановлює факти, що мають юридичне
значення, у випадках неможливості їх
посвідчення в іншому порядку.
Рішення суду є правозахисним актом,
однак способи захисту повинні
кореспондуватись з повноваженнями
суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Вимога про встановлення факту не може
бути предметом спору і самостійно
розглядатись в окремій справі.
Встановлення факту може лише бути
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог.

В силу положень ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України у
мотивувальній частині вказуються
обставини справи, встановлені
господарським судом; причини
виникнення спору.

Тож, з вищенаведеного випливає, що
встановлені господарським судом факти
мають бути викладені саме в
мотивувальній частині рішення.

Проаналізувавши зміст вимоги про
визнання укладеним між позивачем та
відповідачем-1 Договору про передачу в
суборенду нежитлового приміщення
загальною площею 86,2 кв.м, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Доброхотова,30, суд дійшов висновку, що
фактично остання не відповідає
встановленим способам захисту прав, а
спрямована на встановлення судом
певних юридичних фактів, що не
віднесено до компетенції суду, який, як
орган державної влади, зобов'язаний
діяти у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України.

Тобто, вимога позивача про визнання
договору укладеним за своєю суттю є
вимогою встановити юридичний факт,
який може встановлюватись лише під час
вирішення спору про право, а тому
вимоги позивача не можуть виступати
самостійним предметом спору і
відповідно способом захисту (вказану
правову позицію викладено в постанові
Вищого господарського суду України від
04.03.10. у справі № 6/403). Встановлення
цивільного факту може лише бути
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог
(правова позиція, викладена в постанові
Вищого господарського суду України від
29.03.11. у справі № 3/64).

Згідно з правовою позицією, викладеною
в п. 2.7 постави Пленуму Вищого
господарського суду України № 12 від
29.05.13. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна», у задоволенні позовних
вимог про визнання договору оренди
укладеним слід відмовляти, якщо не
подано доказів наявності спору
стосовно такого укладення, оскільки
зазначені вимоги зводяться за своїм
змістом до встановлення юридичного
факту, а відповідний спосіб захисту
порушеного права не передбачений
частиною другою статті 20 ГК України,
крім випадків, коли інше встановлено
законом або договором. Разом з тим,
зацікавлена особа не позбавлена права
звернутися до господарського суду з
позовом про спонукання укласти договір
оренди за наявності умов, передбачених
частиною першою статті 187 ГК України.

При цьому, не відповідають дійсності
твердження позивача про те, що позовна
вимога про визнання договору укладеним
за своєю суттю є вимогою про визнання
права.

Враховуючи все викладене вище, суд
дійшов висновку, що пред'явлена вимога
про визнання договору укладеним не
узгоджується із способами захисту прав
і інтересів, не призводить до
поновлення порушеного права позивача,
не відповідає визначеним ст. 16 ЦК
України та ст. 20 ГК України способам
захисту прав та інтересів.

Як зазначається у постанові Верховного
Суду України від 13.07.2004 р. у справі №
10/732, дійшовши висновку, що предмет
позову не відповідає встановленим
законом або договором способах захисту
прав, суд зобов'язаний відмовити у
позові.

За таких обставин, оскільки позовні
вимоги позивача спрямовані на
вставлення певних юридичних фактів,
суд вважає їх необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню
судом.

На підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 20.01.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко