ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2014 р.
Справа № 914/3216/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді
Матущака О.І.

Дубник О.П.

суддів
Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «ТД Леопрінт» м.Київ

на рішення
господарського суду Львівської
області від 22.10.2013 р.

у справі №914/3216/13

за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «ТД Леопрінт» м.Київ

до відповідача
публічного акціонерного
товариства «Кредобанк» м.Львів

про
стягнення 380 241,97 грн.

за участю представників сторін від:

позивача: Квасніцький О.В. - за
довіреністю від 10.12.2013 р.

відповідача: Шегинський Р.А. - за
довіреністю від 02.07.2013 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського
Тернопільської області від 15.10.2013 р.
(суддя Синчук М.М.) в задоволенні позову
відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що між
відповідачем у справі та Дудою С.І.
(позичальником) існували договірні
правовідносини, кредитний договір
№441/зл від 29.09.2009р. недійсним не
визнавався, а тому, отримані на
підставі цього договору грошові кошти
не є безпідставно набутими
відповідачем і не можуть бути
витребувані як безпідставно отримано
майно із застосуванням ст.1212 ЦК
України. Окрім цього, п.4.3 договору
встановлено, що сплата кредиту,
процентів, інших платежів за цим
договором може здійснюватись третіми
особами у випадках незаборонених
законодавством України або
передбачених окремими договорами.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення
місцевого суду, прийняти нове рішення,
яким задоволити позовні вимоги. В своїй
апеляційній скарзі скаржник в цілому
посилається на те, що згідно ст.511 ЦК
України, обов'язок третіх осіб може
виникати лише в тому випадку, коли на
виконання основного правочину
укладено похідний правочин, наприклад,
договір поруки, якого, укладено між
позивачем та відповідачем не було.
Окрім цього, позивач зазначає, що п.4.3
вказаного кредитного договору, згідно
якого, сплата кредиту, процентів, інших
платежів за цим договором може
здійснюватись третіми особами у
випадках, не заборонених
законодавством України або
передбачених окремими договорами, не
підлягає застосуванню через його
нікчемність у відповідності до вимог
Цивільного кодексу України. А тому,
апелянт наголошує, що враховуючи те, що
позивач не є стороною зазначеного
кредитного договору, а договір поруки
між сторонами не укладався, юридичні
підстави для отримання відповідачем
грошових коштів від позивача відсутні,
а тому, підлягають поверненню позивачу.

Відповідачем відзиву на апеляційну
скаргу не подано.

В судовому засіданні скаржник
підтримав доводи апеляційної скарги,
просив суд апеляційну скаргу
задоволити, з підстав зазначених у ній.
Відповідачем викладено заперечення на
апеляційну скаргу, просив суд рішення
господарського суду першої інстанції
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення. Крім цього, відповідач
пояснив, що в даному випадку не може
вестися мова про безпідставно передані
кошти, оскільки кошти оплачувались
кількома траншами за договором
кредиту. Відповідач також зазначив, що
позивач у справі набув статусу
кредитора у відповідності до ч.1 п.4 ст.512
ЦК України, згідно якої, кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок, зокрема, виконання
обов'язку боржника третьою особою.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін у
судовому засіданні, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з огляду на
наступне.

Як встановлено місцевим господарським
судом та перевірено апеляційним
господарським судом, 29.09.2009 р. між
відкритим акціонерним товариством
«Кредобанк» правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«Кредобанк» та Дудою Степаном
Івановичем, укладено кредитний договір
№441/ЗЛ.

У відповідності до п.п. 2.1, 2.2, 2.6, 4.3
договору, банк зобов'язується надати у
власність позичальникові грошові
кошти (кредит) у розмірі 1 848 329, 28 грн. та
на умовах, обумовлених цим договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит і сплатити проценти.

Кредит надається для погашення частини
простроченої заборгованості
товариства з обмеженою
відповідальністю «Леопрінт», згідно
кредитного договору 130 від 16.05.2006 р. на
ПЛФ ВАТ «Кредобанк».

Кредит видається позичальнику в
безготівковій формі, шляхом
перерахування кредитних коштів з
позичкового рахунку на поточний
рахунок позичальника, з подальшим
спрямуванням коштів для погашення
частини простроченої заборгованості
товариством з обмеженою
відповідальністю «Леопрінт», згідно
кредитного договору 130 від 16.05.2006 р. на
ПЛФ ВАТ «Кредобанк», в порядку та
строки встановлені додатком №1 до
цього договору.

Сплата кредиту, процентів, інших
платежів за цим договором може
здійснюватись третіми особами у
випадках не заборонених
законодавством України або
передбачених окремими договорами.

Наявними матеріалами справи
підтверджується, що в період з
листопада 2010 р. по грудень 2011 р. позивач
перерахував на користь відповідача
грошові кошти в загальній сумі 376 807,47
грн., що не заперечується позивачем та
підтверджується платіжними
дорученнями:

№2146 від 30.11.2010 р. на суму 37 270,00 грн.; №2285
від 30.12.2010 р. на суму 37 920,95 грн.; №567 від
04.05.2011 р. на суму 36 369,00 грн.; №664 від 01.06.2011
р. на суму 37 002,65 грн.; №816 від 12.07.2011 р. на
суму 36 403,00 грн.; №912 від 03.08.2011 р. на суму
36 703,00 грн.; №1013 від 31.08.2011 р. на суму 11 849,00
грн.; №1014 від 01.09.2011 р. на суму 9 000,00 грн.;
№1019 від 06.09.2011 р. на суму 15 751,77 грн.; №1200
від 30.09.2011 р. на суму 11 849,00 грн.; №1208 від
03.10.2011 р. на суму 23 631,11 грн.; №1340 від
31.10.2011 р. на суму 11 849,00 грн.; №1346 від
01.11.2011 р. на суму 24 235,35 грн.; №1495 від
01.12.2011 р. на суму 35 124,64 грн.; №1581 від
29.12.2011 р. на суму 11 849,00 грн.

Як вбачається з вищезазначених
платіжних дорученнях, призначення
платежу вказано: погашення кредиту
згідно кредитного договору №441/зл від
29.09.2009 р. та договору поруки від 30.11.2010 р."
Такий договір поруки відсутній в
матеріалах справи. Однак, з пояснень
представників сторін у судовому
засіданні, такий договір взагалі не був
укладений.

При прийнятті постанови судова колегія
виходила з наступного.

Відповідно до ч.1 п.1 ч.2 ст. 11, ч.ч.1, 2 ст. 509
ЦК України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
До підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, належать
договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 193 ГК України, ч.1
ст.1054, ЦК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору. А за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання відповідно до
вимог, що у певних умовах ставляться.
При цьому, до виконання господарських
договорів застосовуються положення ЦК
України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно п.4.3 зазначеного договору,
сплата кредиту, процентів, інших
платежів за цим договором може
здійснюватись третіми особами у
випадках не заборонених
законодавством України або
передбачених окремими договорами.

Відтак, здійснення оплати позивачем
згідно вищезгаданих платіжних
доручень, відбувалось на виконання
кредитного договору.

Необхідно зазначити, згідно ч.1 ст.1212 ЦК
України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

З аналізу зазначеної статті норми, що
зобов'язання із набуття або збереження
майна без достатньої правової підстави
має місце за наявності таких умов:
набуття або збереження майна, що
означає, що особа набуває нові
цінності, збільшує кількість та
вартість належного їй майна або
зберігає майно, яке неминуче мало б
вибути із її володіння; таке набуття
або збереження майна відбувається за
рахунок іншої особи, тобто внаслідок
втрати або недоотримання цього майна
іншою особою - потерпілим; відсутність
правової підстави для набуття або
збереження майна за рахунок
потерпілого.

Отже, виходячи із зазначених норм
цивільного законодавства можна дійти
висновку, що чинний договір чи інший
правочин є достатньою та належною
правовою підставою набуття майна
(отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 ЦК
України.

Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України
звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зі сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі статті 1212 ЦК
України тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у випадку, коли поведінка
набувача, потерпілого, інших осіб або
подія утворюють правову підставу для
набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК
України може бути застосована тільки
після того, як така правова підстава у
встановленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі. Або ж коли
набуття відбулось у зв'язку з
договором, але не на виконання
договірних умов.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Таким чином, Львівський апеляційний
господарський суд зазначає, що
наявність кредитного договору
дозволяє встановити наявність
правових підстав для виконання
зобов'язання позивачем. А відтак,
унеможливлює застосування до спірних
правовідносин норми ст.1212 ЦК України
щодо набуття або збереження майна без
достатньої правової підстави.

Щодо тверджень скаржника про те, що
згідно ст.511 ЦК України, обов'язок
третіх осіб може виникати лише в тому
випадку, коли на виконання основного
правочину укладено похідний правочин,
якого між сторонами укладено не було,
необхідно зазначити наступне.

Згідно ст.511 ЦК України, зобов'язання не
створює обов'язку для третьої особи. У
випадках, встановлених договором,
зобов'язання може породжувати для
третьої особи права щодо боржника та
(або) кредитора.

З аналізу зазначеної правової норми
випливає, що така може застосовуватись
лише до договорів, які укладаються на
користь третьої особи. Що стосується
договору поруки, то такий укладається
на забезпечення виконання зобов'язання
укладеного між кредитором та
боржником.

В даному випадку мало місце виконання
зобов'язання третьою особою на
підставі п.4.3 зазначеного договору та
ч.1 ст.528 ЦК України, згідно якої,
виконання обов'язку може бути
покладено боржником на іншу особу, якщо
з умов договору, вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства
або суті зобов'язання не випливає
обов'язок боржника виконати
зобов'язання особисто. У цьому разі
кредитор зобов'язаний прийняти
виконання, запропоноване за боржника
іншою особою.

Таким чином, в силу правової природи
кредитного договору, такий не
передбачає особистого виконання
боржником, крім цього, таке особисте
виконання не встановлене договором.
Більше того, в зазначеному кредитному
договорі передбачена можливість
виконання його третіми особами.

Необхідно також звернути увагу, що
згідно вищезазначеної норми ч.1 ст.528 ЦК
України, кредитор, в даному випадку,
банк, зобов'язаний був прийняти
виконання, запропоноване за боржника
позивачем.

Суд також зазначає, що, виконавши
зобов'язання за боржника, в даному
випадку, за позичальника - Дуду Степана
Івановича, позивач набув статуту
кредитора на підставі п.4 ч.1ст.512 ЦК
України, згідно якої, кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок, зокрема, виконання
обов'язку боржника третьою особою. А
тому, набув права вимоги до
позичальника - Дуди Степана Івановича,
а не до кредитора за первісним
зобов'язанням - банку.

Щодо доводів скаржника про
неможливість застосування п.4.3
вказаного кредитного договору через
його нікчемність у відповідності до
вимог Цивільного кодексу України, то
колегія суддів звертає увагу на
наступне.

Згідно ч.1, 2 ст. 215, 626, 627 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недотримання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

З вищевикладеного випливає, що
нікчемний правочин - це той правочин,
недійсність якого прямо передбачена
законодавством, а тому, його визнання
недійсним судом не вимагається.

Виходячи з умов даного кредитного
договору, то такий укладений у
відповідності до вимог чинного
законодавства та принципу свободи
договору. А тому, підстав для
встановлення його нікчемності, колегія
суддів не вбачає.

Крім цього, апеляційним судом критично
оцінюються доводи скаржника про
помилковість перерахування коштів
відповідачу в рахунок погашення боргу
позичальника, з огляду на те, що такі
багаторазові платежі були здійснені
протягом тривалого періоду з
призначенням платежу на виконання
конкретного кредитного договору. А
тому, не можуть вважатися помилковими
та підлягати поверненню на підставі
ст.1212 ЦК України.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували обґрунтованість вимог,
заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний
господарський суд прийшов до висновку,
що рішення прийняте із дотриманням
норм чинного законодавства та у
відповідності до обставин справи, тому
підстав для його зміни чи скасування,
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 22.10.2013 р. у
справі

№ 914/3216/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена в
касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в
господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови
виготовлено та підписано 21.01.2014 р.

Головуючий-суддя
Матущак О.І.

Суддя
Дубник О.П.

Суддя
Скрипчук О.С.