ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р.Справа № 922/5222/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання
Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Чумацький шлях", м.
Київ до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
Продресурс ЛТД", м. Харків про
визнання недійсним договору за участю
представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Долгополова Ю.В., дов. №
01-01 від 01.01.13р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою, в якій просить суд визнати
договір поставки № 163-12К, укладений
24.12.12р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Чумацький шлях" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
Продресурс ЛТД", недійсним з моменту
його вчинення, а також покласти на
відповідача понесені витрати зі сплати
судового збору.

Представник позивача у призначене
судове засідання не з`явився, звернувся
до суду з клопотанням, в якому просить
відкласти розгляд справи, посилаючись
на неможливість забезпечити явку свого
повноважного представника у зв'язку з
його хворобою.

Розглянувши дане клопотання суд дійшов
висновку, що воно не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Про час та місце розгляду справи
позивач був повідомлений судом
своєчасно та належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення. Ухвалу про
порушення провадження у справі та
призначення її до розгляду на 15.01.14р.
позивачем отримано 30.12.13р.

Посилання позивача на хворобу свого
представника не приймається судом,
оскільки доказів цього позивач суду не
надав. Окрім того, суд вважає за
необхідне зазначити, що позивач не
позбавлений можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника (ч.1-5 ст.28
Господарського процесуального кодексу
України) з числа як своїх працівників,
так і осіб, не пов'язаних з ним
трудовими відносинами.

Враховуючи те, що судом вжито всі
заходи для належного повідомлення
позивача про час та місце розгляду
справи, проте позивач не скористався
своїм правом, передбаченим ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, оскільки в судове засідання не
з`явився, витребувані судом докази не
подав, тому суд вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
представника позивача за наявними в
справі матеріалами, відповідно до ст.75
Господарського процесуального кодексу
України.

Представник відповідача у відзиві на
позов та в судовому засіданні проти
позовних вимог заперечує, вважає
позовні вимоги безпідставними,
необґрунтованими, просить суд в
задоволенні позову відмовити з
підстав, викладених у відзиві.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника відповідача, суд дійшов
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

24.12.12р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Чумацький шлях"
(позивач) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
Продресурс ЛТД" (відповідач) укладено
договір поставки № 163-12К (далі договір),
відповідно до умов якого відповідач у
порядку та на умовах, визначених цим
договором, зобов'язався постачати та
передавати у власність позивача товар
разом із товаросупроводжувальною
документацією, згідно наданих
позивачем заявок, а позивач приймати та
оплачувати його вартість.

Обґрунтовуючи недійсність даного
договору позивач посилається на те, що
положення п.2.10 договору суперечить
пункту 11 Інструкції про порядок
приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання по
кількості, затвердженої постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 15.06.65р. № П-6, пункту 2
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих та використаних
довіреностей на отримання цінностей,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 16.05.96р. № 99 та
ст.ст.1, 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Зокрема, позивач зазначає, що сторонами
при укладенні договору, всупереч
вищезазначеним нормативним актам,
передбачено можливість поставки
товарів без отримання довіреностей.

Суд не погоджується з позицією
позивача виходячи з наступного.

В силу п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу
України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами виникли правовідносини щодо
поставки товару та його оплати.

Згідно із ч.1 ч.2 ст.712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частина 1 ст.203 Цивільного кодексу
України визначає, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

У відповідності до ч. 1 ст.626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України,
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

При укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству (ч.4 ст.179
Господарського кодексу України).

Зокрема, свобода договору проявляється
у наданій сторонам можливості
визначати умови такого договору. Під
час укладання договору, визначаючи
його умови, сторони повинні
дотримуватись нормативно-правових
актів.

Суд зазначає, що нормативно-правові
акти, на які посилається позивач,
визначають лише правові засади
регулювання, організації, ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в Україні.

Визначення у договорі умов того, що
будь-яка особа, яка поставила свій
підпис в супроводжувальній первинній
обліково-видатковій документації
(видаткова накладна, тощо), вважається
уповноваженою на це покупцем, якщо
такий підпис буде скріплено відбитком
будь-якої печатки чи штампу покупця,
товар прийнято у відповідній кількості
та належній якості, покупцем отримано
усю супровідну документацію до товару
відповідно до вимог даного договору та
чинного законодавства України, чинним
законодавством не забороняється.

Окрім того, ч.3 п.13 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
та використаних довіреностей на
отримання цінностей передбачено
можливість поставки товару без
отримання довіреностей, а саме:

"При централізовано-кільцевих
перевезеннях цінностей підприємствам
їх відпуск постачальниками може
здійснюватися без довіреності, якщо
одержувач цінностей за підписом
керівника і головного бухгалтера
підприємства або інших осіб, які
уповноважені підписувати довіреності,
повідомив постачальника про зразок
печатки (штампу), якою матеріально
відповідальна особа, що буде приймати
цінності, завіряє на супровідних
документах (накладній, акті, ордері
тощо) свій підпис про одержання
цінностей."

Суд вважає за необхідне зазначити, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, не включення до договору
умови обов'язкового оформлення
довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей, не є
підставою для визнання цього договору
недійсним.

Судом не встановлено невідповідності
договору поставки вимогам
законодавства, на які вказав позивач у
заявленому позові. Оспорюваний договір
повністю відповідає нормам цивільного
законодавства, якими врегульовано
порядок укладення та виконання
договорів купівлі продажу, зокрема
поставки.

Всі істотні умови господарського
договору, передбачені статтею 180
Господарського кодексу України,
сторони узгодили.

Статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Наведені позивачем доводи щодо
визнання недійсним оспорюваного
договору, оскільки він не відповідає
нормам Інструкції про порядок
приймання продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання по
кількості, затвердженої постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 15.06.65р. № П-6, Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
та використаних довіреностей на
отримання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.96р. № 99 та Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", не знайшли свого
відображення в матеріалах справи,
жодної підстави для визнання
оспорюваного договору недійсним
позивач не довів, інших доводів, що
договір суперечить чинному
законодавству України позивачем також
не надано, у зв'язку з чим суд дійшов
висновку, що в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої при відмові
в задоволенні позову судовий збір
покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.11, 203, 215, 626, 627, 712 Цивільного
кодексу України, ст.ст.179, 180
Господарського кодексу України, ст.ст.1,
4, 12, 22, 28, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 17.01.2014 р.

Суддя Лавренюк Т.А.