КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р. Справа№ 910/15708/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Кобець
М.О.

за участю представників:

від позивача: Галічева В.О. -
ліквідатор;

від відповідачів: 1) Кучеренко О.О. -
представник за довіреністю від 16.12.2013
року;

2) Івчук Ю.В. - представник
за довіреністю від 01.03.2012 року,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Інвікта-Маяк»

на рішення Господарського суду
міста Києва від 30.10.2013 року

у справі № 910/15708/13 (суддя
Літвінова М.Є.)

за позовом Приватного
акціонерного товариства
«Інвікта-Маяк»

до 1) Публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк»

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвікта»

про розірвання договору поруки та
встановлення факту припинення поруки

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
«Інвікта-Маяк» звернулося до
Господарського суду міста Києва з
вимогою до Публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк» та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інвікта»
про розірвання договору поруки від
18.09.2009 року та встановлення факту
припинення поруки за договором поруки
від 18.09.2009 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
кредитор, як це встановлено ч.4 ст. 559
Цивільного кодексу України, не
пред'явив вимогу до поручителя
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання, тому договір поруки №б/н
від 18.09.2009 припинений в силу вказаної
норми.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 30.10.2013 року у справі № 910/15708/13
у задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове, яким
задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції не звернув уваги
на те, що позивач просить розірвати
договір поруки лише з 28.06.2012 року, а тому
рішення у даній справі може вплинути
тільки на обсяг тих зобов'язань сторін
кредитного договору № 9 від 08.05.2003 року,
що не розглядалися у справі № 57/127,
оскільки строк їх виконання на той час
не настав. Враховуючи зазначене,
місцевим господарським судом
неправильно застосована ч. 2 ст. 35 ГПК
України.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями, апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Інвікта-Маяк» по справі № 910/15708/13
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Дідиченко М.А.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 10.12.2013 року
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/15708/13 колегію
суддів у складі Дідиченко М.А.
(головуюча), Руденко М.А., Пономаренко
Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.12.2013 року
апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
«Інвікта-Маяк» було прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 21.01.2014 року.

Представник позивача у судовому
засіданні 21.01.2014 року підтримав доводи
викладені в апеляційній скарзі та
просив суд її задовольнити.

Представник відповідача 1 у судовому
засіданні 21.01.2014 року заперечував проти
доводів, викладених в апеляційній
скарзі та просив суд, рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача 2 у судовому
засіданні 21.01.2014 року підтримав доводи
апеляційної скарги та просив суд
позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
08.05.2003 року між Відкритим акціонерним
товариством "Всеукраїнський
Акціонерний банк", правонаступником
прав та обов'язків якого є Публічне
акціонерне товариство "Всеукраїнський
акціонерний банк" (надалі - відповідач 1)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Інвікта" (надалі -
відповідач 2) було укладено кредитний
договір № 9 (далі - кредитний договір).

В забезпечення виконання зобов'язань
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвікта" за
кредитним договором № 9 від 08.05.2003 року,
між Відкритим акціонерним товариством
"Всеукраїнський акціонерний банк"
(відповідачем 1), Закритим акціонерним
товариством "Інвікта-Маяк",
правонаступником прав та обов'язків
якого є Приватне акціонерне товариство
"Інвікта-Маяк" (позивачем) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Інвікта"
(відповідачем 2) було укладено договір
поруки від 18.09.2009 року (далі - договір
поруки).

Згідно п. 1.1. договору поруки,
поручитель солідарно відповідає перед
кредитором за виконання ТОВ "Інвікта",
зобов'язань у повному обсязі за
кредитним договором № 9 від 08.05.2003 року,
який було укладено між кредитором та
боржником та додаткових договорів до
нього, які можуть бути укладені в
майбутньому, згідно з яким боржнику
надано кредит у сумі 2 081 473,30 доларів
США, (що в еквіваленті при перерахунку
на гривню по офіційному курсу НБУ
станом на дату підписання даного
договору по курсу 8,0065 гривень за 1 долар
США становить 16 665 315,98 грн.), зі сплатою
процентів за ставкою 16% річних, строком
повернення до 28.12.2011 року.

Звертаючись до суду першої інстанції
позивач просив суд встановити факт
припинення поруки за договором від
18.09.2009 року № б/н та розірвати договір
поруки з 28.06.2012, у зв'язку з тим, що в
порядку ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу
України договір поруки є припиненим,
оскільки кредитор протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання, не
звернувся до поручителя з вимогою.

Крім того, позивач посилаючись на ст. 559
Цивільного кодексу України, зазначив,
що додатковою угодою № 20 від 15.04.2009 про
внесення змін до кредитного договору №
9 від 08.05.2003 здійснено збільшення
розміру процентної ставки за
користування кредитом з 14,5 % (п. 1.3
кредитного договору) до 16% річних без
згоди і повідомлення, що призвело до
збільшення обсягу відповідальності
поручителя.

Статтею 553 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. У разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Отже,
порука є спеціальним заходом майнового
характеру спрямованим на забезпечення
виконання основного зобов'язання чим
обумовлюється додатковий характер
поруки стосовно основного
зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що
встановлює зобов'язальні
правовідносини між особою, яка
забезпечує виконання зобов'язання
боржника та кредитором боржника.
Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено,
що порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі. Таким чином, обсяг
зобов'язань поручителя визначається як
умовами договору поруки, так і умовами
основного договору, яким визначено
обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного
кодексу України, порука припиняється з
припиненням забезпеченого нею
зобов'язання, а також у разі зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

Згідно із п. 1.3 договору поруки,
поручитель погоджується з тим, що при
зміні боржника, зміні змісту та обсягу
(зміна суми кредиту, плати за
користування кредитом, суми комісій та
інших плат згідно з кредитним
договором забезпеченого цією порукою
зобов'язання (в тому числі новація
зобов'язання) за кредитним договором,
цей договір буде діяти до повного
виконання зобов'язань за кредитним
договором.

Поручитель свідчить, що він
ознайомлений зі змістом кредитного
договору, і заперечень щодо нього не
має (п. 1.4 договору).

Отже, виходячи з умов п. 1.3 договору
поруки, та враховуючи що при укладанні
цього договору, поручитель був
ознайомлений з умовами основного
договору, колегія суддів приходить до
висновку, що твердження позивача про
те, що збільшення розміру процентної
ставки було без згоди та повідомлення
поручителя э необґрунтованим.

Частиною 4 статті 559 ЦК України
передбачено, що порука припиняється
після закінчення строку, встановленого
в договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
договору поруки.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Господарського суду міста
Києва від 12.02.2013 року у справі № 57/127
(набрало законної сили), встановлено, що
банк звернувся до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Інвікта"
та Закритого акціонерного товариства
"Інвікта-Маяк" з вимогою вих. № 09/6/1-3496
від 15.03.2011 року про сплату за Кредитним
договором № 9 від 08.05.2003 року.

Частиною 2 статті 35 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Наведений факт має преюдиційне
значення та не підлягає повторному
доведенню.

Посилання ж апелянта на те, що він
просив розірвати договір поруки лише з
28.06.2012 року, а тому рішення у даній
справі може вплинути тільки на обсяг
тих зобов'язань сторін кредитного
договору № 9 від 08.05.2003 року, що не
розглядалися у справі № 57/127, оскільки
строк їх виконання на той час не настав,
не приймається колегією суддів до
уваги, оскільки як встановлено
апеляційним судом на день прийняття
Господарським судом міста Києва
рішення у справі № 57/127, зобов'язання за
кредитним договором щодо повернення
кредиту настало у повному обсязі.

На підставі ж заяви ПАТ
«Всеукраїнський акціонерний банк» про
збільшення розміру позовних вимог від
20.11.2012 року, з відповідачів була
стягнута вся сума заборгованості
розрахована станом на 26.10.2012 року.

Крім того, заперечуючи факт отримання
вищевказаної вимоги, позивач зазначає,
що як вбачається із реєстру
відправлення рекомендованої
кореспонденції відповідача 1, останній
направив вимогу № 09/6/1-3496 не на адресу
ПАТ «Інвікта - Маяк». Так, із вказаного
реєстру вбачається, що кореспонденція
була направлена на адресу: 04073, м. Київ,
Московський проспект, 8. Натомість,
повною адресою позивача є 04073, м. Київ,
Московський проспект, 8, корпус 7.

Однак, як вбачається із матеріалів
справи, а саме повідомлення про
вручення поштового відправлення,
вимога № 09/6/1-3496 від 15.03.2011 року була
вручена представнику позивача.

Водночас, позивач вказує, що особа, яка
отримала вищевказану вимогу - Онопко,
до штатного розпису ПАТ «Інвікта-Маяк»
ніколи не вводилися, на підтвердження
чого надав суду копії штатних розписів
від 11.01.2012 року, від 01.03.2012 року, від
01.04.2012 року та від 01.08.2012 року.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Проте, колегією суддів встановлено, що
вимога № 09/6/1-3496 від 15.03.2011 року була
отримана Онопко 21.03.2011 року, а отже
штатні розписи за 2012 року не можуть
слугувати належними та допустимими
доказами, які підтверджують факт того,
що вищевказана особа не працювала в ПАТ
«Інвікта-Маяк» у 2011 році.

До того ж, колегією суддів встановлено,
що враховуючи відсутність погашення
заборгованості за кредитним договором,
банк повторно звернувся з вимогою №
31/2-3813 від 22.04.2011 року до поручителя про
погашення боргу, яка булла направлена
за адресою ПАТ «Інвікта - Маяк»: 04073, м.
Київ, Московський проспект, 8, корпус 7.

Отже, враховуючи умови додаткового
договору №23 від 01.12.2010 року про
внесення змін до кредитного договору №
9 від 08.05.2003 року та графік погашення
заборгованості наведений в цьому
договорі (підписаний та скріплений
печатками сторін), колегія суддів
дійшла до висновку, що банк вчасно
звернувся до поручителя з вимогою про
сплату боргу до закінчення
шестимісячного строку встановленого ч.
4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

12.06.2013 року позивач звернувся до банку з
пропозицією №32/1 про розірвання
договору поруки від 18.09.2009 року, яка
була отримана банком 18.06.2013 року.

У відповідь банк листом від 05.07.2013 року
№ 31/2-4696 відхилив пропозицію позивача
про розірвання оспорюваного договору
поруки, оскільки зобов'язання позивача
перед банком існують за договором
поруки від 18.09.2009 року, заборгованість
не погашена.

Частина 2 статті 651 ЦК України
передбачає, що договір може бути
змінено або розірвано за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Відповідно ч. 1 до статті 652 ЦК України,
у разі істотної зміни обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
договору, договір може бути змінений
або розірваний за згодою сторін, якщо
інше не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Положеннями ч. 2 ст. 188 ГК України
встановлено, що сторона договору, яка
вважає за необхідне змінити або
розірвати договір, повинна надіслати
пропозиції про це другій стороні за
договором. Сторона договору, яка
одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду (ч. 3 ст. 188 ГК
України)

Відповідно до ч. 4 статті 188 ГК України, у
разі якщо сторони не досягли згоди щодо
зміни (розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Згідно з ч.2 статті 652 ЦК України, якщо
сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Так, позивачем в позовній заяві жодним
чином не обґрунтовано заявлену вимогу
про розірвання договору поруки, а також
не надано суду будь-яких доказів
настання обставин з якими норми
чинного законодавства України
пов'язують розірвання договору в
судовому порядку.

Крім того, суд першої інстанції вірно
зазначив, що ті обставини, на які
посилається позивач в обґрунтування
своїх вимог можуть бути підставою для
припинення зобов'язання за договором
поруки, а не підставою для його
розірвання.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для розірвання
договору поруки від 18.09.2009 року.

Щодо вимоги про встановлення факту
припинення поруки за договором від
18.09.2009 року, укладеного між ВАТ
"Всеукраїнський акціонерний банк" до
ЗАТ "Інвікта-Маяк" та ТОВ "Інвікта",
колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Під захистом розуміються дії
уповноваженої особи, діяльність
юрисдикційних органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права.

Положеннями ст. 20 Господарського
кодексу України та ст. 16 Цивільного
кодексу України визначені способи
захисту прав і законних інтересів
суб'єктів господарювання.

Заявлені позовні вимоги спрямовані на
встановлення юридичного факту -
встановлення факту припинення поруки,
натомість юридичні факти можуть
встановлюватись господарськими судами
лише при існуванні та розгляді між
сторонами спору про право цивільне,
його встановлення є елементом оцінки
та обґрунтованості вимог.

Предметом позову є матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
відносно якої суд повинен прийняти
рішення, ця вимога повинна опиратись на
підставу позову. В підставу позову не
можуть входити обставини, які
виступають доказами у справі. З ними
закон не пов'язує виникнення, зміну чи
припинення прав та обов'язків. Вони
лише підтверджують наявність або
відсутність юридичних фактів, які
відносяться до підстав позову.

В даному випадку судом враховуються
підстави якими позивачем обґрунтовані
заявлені вимоги, однак зазначені
обставини мають встановлюватись під
час розгляду спору про право, і в даному
випадку таким є спір щодо стягнення
коштів на підставі договору поруки, в
забезпечення зобов'язань згідно
кредитного договору, а не спір про
встановлення факту припинення поруки.

Предметом позову не можуть бути
обставини, які є елементом доказування,
зокрема, факт припинення поруки з
підстав передбачених законом, оскільки
такі при їх встановленні підтверджують
наявність або відсутність юридичних
фактів, які входять до підстав позову.
Оцінка вказаних обставин і факт
встановлення припинення поруки є
підставою для відмови у задоволенні
вимог про стягнення коштів з
поручителя, а чинне законодавство не
передбачає "встановлення факту
припинення поруки" за рішенням суду - на
підставі окремого судового рішення.

Обраний позивачем спосіб захисту про
встановлення факту припинення поруки
за договором від 18.09.2009 року не може
бути застосований у відношенні
договору, оскільки відповідно до ст. 15,
16 ЦК України, 20 ГК України способи
захисту прав по своїй суті - це правові
заходи, за допомогою яких у
встановленому законом порядку
здійснюється відновлення порушення
суб'єктивного права, а договір не
підпадає під категорію конкретного
суб'єктивного права.

Спосіб захисту втілює безпосередню
мету, якої прагне досягнути суб'єкт
захисту, вважаючи, що таким чином буде
припинене порушення його прав і
законних інтересів.

Господарський суд встановивши, що
предмет позову не відповідає
встановленим законом способам захисту
прав, повинен відмовити в позові, а не
припинити провадження у справі у
зв'язку з тим, що спір не підлягає
вирішенню в господарських судах
України (постанова Пленуму Верховного
Суду України від 24.10.2008 р. №13).

За таких обставин, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову в частині встановлення факту
припинення договору поруки від 18.09.2009
року.

Щодо заяви відповідача про сплив
позовної давності для розгляду даного
спору та відмови у задоволенні позову з
урахуванням ч.4 ст. 267 ЦК України, суд
зазначає наступне.

Положеннями частини 1 статті 251 ЦК
України, визначено, що строком є певний
період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальна позовна давність тривалістю у
три роки. Позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК
України).

Відповідно до стаття 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України частини 1 та
5 перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила та за зобов'язаннями
з визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Одночасно суд відзначає, що за змістом
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушеного права.

Водночас, перш ніж застосувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушено право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості (п.2.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

Оскільки у межах розгляду даної
господарської справи, судом
встановлено, що відсутні підстави для
розірвання договору поруки б/н від
18.09.2009, тому суд першої інстанції вірно
зазначив, що заява відповідача про
застосування строків позовної
давності є такою, що не підлягає
задоволенню.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
Господарського суду міста Києва від
30.10.2013 року у справі № 910/15708/13
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи і підстав для його скасування не
вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по
сплаті судового збору за подання
апеляційної скарги покладаються на
заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
«Інвікта-Маяк» на рішення
Господарського суду міста Києва від
30.10.2013 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 30.10.2013 року у справі № 910/15708/13 -
без змін.

3. Матеріали справи № 910/15708/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
М.А. Дідиченко

Судді
М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко