ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2014 р. Справа № 909/1471/13

Господарський суд Івано-Франківської
області у складі судді Фрич М. М., при
секретарі судового засідання Ковалюк
С. Я., розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Державного підприємства
з питань поводження

з відходами як вторинною
сировиною,

вул. Лобачевського, 23- В,м.
Київ,02090

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю

"Машинобудівний завод
"Автоливмаш"

вул. Юності, 23, м.
Івано-Франківськ,76495

про повернення грошових коштів у
розмірі 407 041грн. 44 коп.

за участю представників сторін:

Від позивача: Ільїн С.В. - представник,
(довіреність № 149 від 10.10.2013)

Від відповідача: Непран О.А. -
представник, (довіреність № 4 від 01.04.2013)

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною звернулось до
господарського суду
Івано-Франківської області з позовною
вимогою до товариства з обмеженою
відповідальністю "Машинобудівний
завод "Автоливмаш" про повернення
грошових коштів у розмірі 407 041 грн. 44
коп.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 11.12.2013
року порушено провадження у справі і
призначено розгляд справи на 24.12.2013
року. В судовому засіданні 24.12.2013 року
судом оголошено перерву у розгляді
справи до 09.01.2014 року про що
представники сторін повідомлені.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, представник
відповідача проти позову заперечив.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши докази у
відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, суд
встановив наступне.

У своїй позовній заяві №1540/07 від
04.12.2013 року (вх .№ 13391/13 від 09.12.2013)
позивач вказує те, що 29 січня 2010 року
між товариством з обмеженою
відповідальністю "Машинобудівний
завод "Автоливмаш" (надалі - відповідач)
та виробничим комплексом "Автоливмаш"
державної компанії з утилізації
відходів як вторинної сировини
"Укрекокомресурси" Кабінету Міністрів
України укладено договір оренди
приміщення б/н (надалі - договір).

Відповідно до п.1.1. та п.1.2. договору
відповідач мав передати, а позивач
прийняти в тимчасове платне
користування виробниче приміщення
площею 5000 кв. м. для зберігання
обладнання та елементів сортувальних
ліній та офісне приміщення площею 45 кв.
м. Об'єкти, що орендувались, знаходяться
за адресою: м. Івано-Франківськ, вул.
Юності, буд.23.

Згідно позовної заяви в договорі не
зазначено під якою літерою значиться
даний об'єкт згідно технічного
паспорту чи іншого документу, адже за
вищевказаною адресою знаходиться
цілий ряд нежилих приміщень. За словами
позивача, з наведеного предмету
договору неможливо зрозуміти, про яке
саме виробниче приміщення та офісне
приміщення домовились сторони.

Посилаючись на ч.3 ст.180 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вказав, що при укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

В силу ст.284 Господарського кодексу
України позивач зазначив, що істотними
умовами договору оренди є: об'єкт
оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Позивач вважає, що при укладенні
договору було порушено вимоги ст.284
Господарського кодексу України, а саме:
у договорі не зазначено об'єкт оренди,
тобто склад і вартість майна, що
передається в оренду, з урахуванням
його індексації та порядок
використання амортизаційних
відрахувань, які відносяться до
істотних умов договору, передбачених
законом.

За словами позивача, сторони не дійшли
згоди щодо істотних умов договору,
передбачених законом, а це означає, що
договір як юридичний факт не відбувся,
а отже, не виникає жодних правовідносин
між його сторонами, оформлених
відповідно до вимог закону.

Як вбачається з позовної заяви,
позивач перерахував на рахунок
відповідача за договором оренди
приміщення від 29.01.2010 року грошові
кошти у розмірі 407 041 грн. 44 коп., про що
свідчить платіжне доручення №8 від 19
листопада 2010 року. Відповідної послуги
позивач не отримав, адже, за його
словами, відповідач не передав йому
майно зазначене в договорі, про що
свідчить відсутність акту
прийому-передачі.

Таким чином, позивач вважає, що грошові
кошти у розмірі 407 041 грн. 44 коп. набуті
відповідачем без достатньої правової
підстави, а отже повинні бути повернуті
позивачу.

З огляду на викладене, позивач просив
суд стягнути з відповідача грошові
кошти в розмірі 407 041 грн. 44 коп.

Відповідач з поданим позовом не
погоджується, подав суду відзив на
позовну заяву. У вказаному відзиві
відповідач зазначив, що відповідно до
п. п. 1.1. договору оренди приміщення
орендодавець передає, а орендар
приймає у тимчасове платне
користування виробничі приміщення
(далі - об'єкт, що орендується) площею 5000
кв. м. для зберігання обладнання та
елементів сортувальних ліній та офісне
приміщення площею 45 кв. м. та
зобов'язується сплачувати оренду
плату.

Відповідно до відзиву на позовну
заяву розмір орендної плати та порядок
розрахунків регулюється розділом 3
договору, згідно якого розмір місячної
орендної плати за виробниче приміщення
становить 50 000 грн. з ПДВ, в розрахунку 10
грн. за 1 кв. м. та 900 грн. з ПДВ, в
розрахунку 20 грн. за 1 кв. м. офісного
приміщення. Орендна плата згідно п.3.2.
договору повинна сплачуватись в
безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок орендодавця
помісячно протягом 5 робочих днів після
звітного місяця.

За словами відповідача, ТзОВ
"Машинобудівний завод "Автоливмаш"
виконав умови договору у повному
обсязі та надав об'єкт оренди для
використання позивачу, однак
позивачем, незважаючи на взяті на себе
зобов'язання, передбачені п.5.1.2
договору оренди приміщення щодо
своєчасного здійснення орендних
платежів, орендна плата сплачувалась
не у повному обсязі.

Згідно відзиву на позовну заяву, була
здійснена оплата за вказаним договором
лише за лютий-жовтень 2010 року на суму 407
041 грн. 44 коп.: у сумі 8100 грн. - за офісне
приміщення та 398 941 грн. 44 коп. - за
виробниче приміщення, при цьому надані
приміщення використовуються позивачем
до цього часу, а орендна плата не
сплачується.

Таким чином, відповідач у своєму
відзиві дійшов висновку про те, що ТзОВ
"Машинобудівний завод "Автоливмаш"
виконало свою частину зобов'язань,
передавши зазначені приміщення за
договором, а Державне підприємство з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною своїх обов'язків
за договором оренди приміщення від
29.01.2010 року в частині повної сплати за
орендовані площі не виконує, тому
відповідач вважає вимогу про
повернення грошових коштів у розмірі 407
041 грн. 44 коп. безпідставною.

Виходячи з матеріалів справи та
керуючись вимогами діючого
законодавства, суд дійшов в спірному
випадку наступних висновків.

Відповідно до ст.1212 Цивільного
кодексу України особа, яка набула
майно або зберегла його у себе за
рахунок іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про: 1)
повернення виконаного за недійсним
правочином;2)витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; 3)повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Зі змісту вказаної вище норми
вбачається, що для з'ясування, чи набула
особа відповідного зобов'язання,
визначеного ст.1212 Цивільного кодексу
України, необхідно встановити
обставини, які у сукупності є підставою
для виникнення такого зобов'язання:
факт набуття особою майна або його
збереження за рахунок іншої особи;
відсутність для цього підстав.

При розгляді матеріалів справи судом
встановлено, що 29 січня 2010 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю "Машинобудівний
завод "Автоливмаш" (надалі - відповідач)
та виробничим комплексом "Автоливмаш"
державної компанії з утилізації
відходів як вторинної сировини
"Укрекокомресурси" Кабінету Міністрів
України укладено договір оренди
приміщення б/н (надалі - договір). Копія
вказаного договору міститься в
матеріалах справи. З поданої копії
договору від 29 січня 2010 року
вбачається, що договір підписаний
обома сторонами та скріплений
печатками.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковий для виконання
сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до п.1.1. та п.1.2. договору
відповідач мав передати, а позивач
прийняти в тимчасове платне
користування виробниче приміщення
площею 5000 кв. м. для зберігання
обладнання та елементів сортувальних
ліній та офісне приміщення площею 45 кв.
м. Об'єкти, що орендувались, знаходяться
за адресою: м. Івано-Франківськ, вул.
Юності, буд.23.

Згідно п. 3.2. договору орендна плата
сплачується в безготівковому порядку
на розрахунковий рахунок орендодавця
помісячно на протязі 5 робочих днів
після звітного місяця.

Відповідно до платіжного доручення
№8 від 19 листопада 2010 року, копія якого
міститься в матеріалах справи, позивач
вніс на рахунок відповідача спірну
суму в розмірі 407 041 грн. 44 коп.
Призначенням платежу згідно вказаного
платіжного доручення є сплата за
оренду приміщень згідно договору №б/н
від 29.01.2010 року. Це свідчить про те, що
позивач своє зобов'язання за договором
виконав.

Пунктами 2.1. та 2.2. договору
передбачено, що приймання-передача
об'єкта, що орендується, здійснюється
двосторонньою комісією, що складається
із представників сторін шляхом
підписання акту приймання-передачі.
Об'єкт, що орендується, вважається
переданим в оренду з моменту
підписання акту здачі-приймання, не
пізніше 30 календарних днів з моменту
підписання договору.

Судом встановлено, що такий акт
приймання-передачі об'єкта, що
орендується - відсутній. В судовому
засіданні представник відповідача
проти відсутності акту
прийому-передачі об'єкта оренди не
заперечив.

Таким чином, судом встановлено факт
набуття відповідачем коштів позивача в
розмірі 407 041 грн. 44 коп. (про це свідчить
платіжне доручення №8 від 19 листопада
2010 року) та відсутність для цього
підстав (відсутність акту
прийому-передачі орендованого майна
відповідно до договору №б/н від 29.01.2010
року). Вищевказане дає змогу для
застосування положень ст.1212 Цивільного
кодексу України, а саме для
зобов'язання відповідача повернути
кошти позивачу.

Судом не беруться до уваги
заперечення відповідача стосовно того,
що орендоване приміщення
використовується позивачем на даний
час, а орендна плата не сплачується. Це
пояснюється тим, що в суду відсутні
докази належної передачі орендованого
майна в оренду, що є належним
виконанням зобов'язань з боку
відповідача.

За таких обставин суд, дослідивши
подані докази і на підставі цих доказів
з урахуванням обставин по справі та
діючого законодавства дійшов до
висновку про обгрунтованість вимог
позивача.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу статті 49 ГПК України, судові
витрати слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.124 Конституції України,
ст.ст. 526, 629, 1212 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 32, 43, 44, 49, 82
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з відповідача товариства з
обмеженою відповідальністю
"Машинобудівний завод "Автоливмаш" / 76495,
м. Івано-Франківськ, вул. Юності, 23,
, р/р 5001 в ФЛРУ АТ
"Індустріально-експортний банк", МФО
325279, ІПН 52, Св№100164398 / на користь
позивача Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною / 02090, м.Київ, вул.
Лобачевського, 23-В, /
грошові кошти у розмірі 407 041 грн. 44 коп.
(чотириста сім тисяч сорок одна гривня
сорок чотири копійки) та судовий збір в
сумі 8 140 грн. 83 коп. (вісім тисяч сто
сорок гривень вісімдесят три копійки).

Видати наказ після вступу рішення в
законну силу.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 10.01.14

Суддя
Фрич М. М.

Виготовлено в КП "Діловодство
спеціалізованого суду"

________________ Гавінська Л.Д. 10.01.14