ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" січня 2014 р.Справа № 916/3135/13

Господарський суд Одеської області у
складі:

Суддя
Зайцева Ю.О.

при секретарі судового засідання
Шалапській М.О.

За участю представників сторін:

Від прокуратури: Доброжан Н.І.
(посвідчення №010038 від 17.10.2012 р.).

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача 1: Антілова А.Є.
(довіреність № 01-33/8233 від 27.12.2013 р.)

Від відповідача 2: Дідик С.О.
(довіреність від 26.11.2013 р.)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Одеської обласної державної
адміністрації, Одеського обласного
управління водних ресурсів до
відповідачів Білгород-Дністровської
районної державної адміністрації,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Одеський
осетринницький комплекс» про визнання
недійсним договору оренди водного
об'єкту, визнання протиправним
розпорядження, звільнення водного
об'єкту,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 11.11.2013 р. Заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора звернувся в інтересах
держави в особі Одеської обласної
державної адміністрації, Одеського
обласного управління водних ресурсів
до господарського суду Одеської
області з позовом до
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації, товариства з
обмеженою відповідальністю «Одеський
осетринницький комплекс» про визнання
недійсним договору оренди водного
об'єкту, визнання протиправним
розпорядження, звільнення водного
об'єкту.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 14.11.2013 р. порушено
провадження у справі № 916/3135/13 з
призначенням до розгляду у відкритому
судовому засіданні.

29.11.2013 р. відповідачем по справі ТОВ
«Одеський осетринницький комплекс»
подано відзив на позовну заяву,
відповідно до змісту якого він просив
застосувати до вимог прокурора позовну
давність, відмовити в задоволенні
позову.

02.12.2013 р. за клопотанням сторони,
розгляд справи продовжено в порядку
ст.. 69 ГПК України.

12.12.2013 р. Білгород-Дністровська районна
державна адміністрація подала до суду
клопотання про застосування строків
позовної давності до вимог прокурора
(вх. ГСОО№38006).

12.12.2013 р. відповідачем по справі
Білгород-Дністровська районна
державна адміністрація подано відзив
на позовну заяву, відповідно до змісту
якого він просив застосувати до вимог
прокурора позовну давність, відмовити
в задоволенні позову.

08.01.2014 р. Державне агентство водних
ресурсів України в особі Одеського
обласного Управління водних ресурсів
надало до суду письмові пояснення по
справі (вх. ГСОО№55/14)

20.01.2014 року після повернення з нарадчої
кімнаті, відповідно до ст. 85 ГПК України
проголошено вступну та резолютивну
частину рішення по справі
№916/3135/13.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, заслухавши
пояснення, суд встановив:

Згідно зі статтею 121 Конституції
України одним із завдань прокуратури
України є

представництво інтересів громадянина
або держави в суді у випадках,
визначених законом.

Згідно рішення Конституційного суду
України від 08.04.1999 року за № 3-рп99,
«інтереси держави» є оціночним
поняттям, прокурор або його заступник у
кожному випадку самостійно визначає, в
чому саме полягає порушення інтересів
держави в конкретних правовідносинах,
які підлягають вирішенню в судовому
порядку.

Інтереси держави можуть збігатися
повністю, частково або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з частковою державною
власністю у статутному фонді. Проте
держава може вбачати свої інтереси не
тільки в їх діяльності, але й у
діяльності приватних підприємств,
товариств.

Інтереси держави відрізняються від
інтересів інших учасників суспільних
відносин. В основі перших завжди є
потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інш.) дій,
програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної
цілісності України, гарантування її
державної, економічної безпеки, захист
прав усіх суб'єктів права власності та
господарювання.

Згідно пункту 1 резолютивної частини
вищезазначеного рішення
Конституційного суду України,
прокурори та їх заступники подають
позовні заяви саме в інтересах держави,
а не в інтересах підприємств, установ,
організацій незалежно від їх
підпорядкування і форм власності.
Прокурор або його заступник самостійно
визначає і обґрунтовує в позовній
заяві, в чому полягає порушення
інтересів держави чи в чому існує
загроза інтересам держави.

Як вбачається з пункту 2 резолютивної
частини вищезазначеного рішення
Конституційного суду України, під
поняттям «орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах» потрібно
розуміти орган державної влади чи
орган місцевого самоврядування, якому
законом надано повноваження органу
виконавчої влади.

Відповідно до ст. 13 Водного кодексу
України державне управління в галузі
використання і охорони вод та
відтворення водних ресурсів
здійснюють Кабінет Міністрів України,
Рада міністрів Автономної Республіки
Крим, сільські, селищні, міські ради та
їх виконавчі органи, районні, обласні
ради, органи виконавчої влади та інші
державні органи відповідно до
законодавства України.

Органами виконавчої влади у галузі
використання і охорони вод та
відтворення водних ресурсів є
центральний орган виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері охорони навколишнього
природного середовища, центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
розвитку водного господарства^
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
геологічного вивчення та
раціонального використання надр,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику із
здійснення державного нагляду
(контролю) у сфері охорони і
раціонального використання вод та
відтворення водних ресурсів, та інші
органи відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 2.2 Положення про
Одеське обласне управління водних
ресурсів, затвердженого наказом
Державного агентства водних ресурсів
України від 12 вересня 2011 року № 164,
Одеське управління водних ресурсів
відповідно до покладених на нього
завдань розробляє заходи щодо
екологічного оздоровлення річок, бере
участь у їх реалізації, а також
здійснює спостереження за станом
водних об'єктів, гідротехнічних споруд
та дотриманням режимів роботи
водосховищ, водогосподарських систем,
надає у межах повноважень пропозиції
до програм соціально-економічного
розвитку регіону, організовує та
забезпечує проведення паспортизації
річок та водойм у басейнах річок
Південний Буг, Дністер та річок
Причорномор'я на території Одеської
області, погоджує договори оренди
водних об'єкті, погоджує межі зон
санітарної охорони водних об'єктів.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 ВК України водні
об'єкти надаються у користування на
умовах оренди органами, що здійснюють
розпорядження земельними ділянками
під водою (водним простором) згідно з
повноваженнями, визначеними Земельним
кодексом України.

Згідно з ч. 5 ст. 122 ЗК України обласні
державні адміністрації на їхній
території передають земельні ділянки
із земель державної власності, крім
випадків, визначених частинами
третьою, четвертою і восьмою цієї
статті, у власність або у користування
у межах міст обласного значення та за
межами населених пунктів, а також
земельні ділянки, що не входять до
складу певного району, або у випадках,
коли районна державна адміністрація не
утворена, для всіх потреб.

Усі води (водні об'єкти) на території
України є національним надбанням
Українського народу, однією з
природних основ його економічного
розвитку і соціального добробуту.

Відповідно до статті 20 Закону України
"Про прокуратуру" при здійсненні
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів прокурор має
право, зокрема, звертатись до суду, з
заявами про захист прав і законних
інтересів громадян, держави, а також
підприємств та інших юридичних осіб.

Статтею 36-1 Закону України "Про
прокуратуру" передбачено, що
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненій прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом.

Однією з форм представництва є
звернення до суду з позовами або
заявами про захист прав і свобод іншої
особи, невизначеного кола осіб, прав
юридичних осіб, коли порушуються
інтереси держави, або про визнання
незаконними правових актів, дій чи
рішень органів і посадових осіб.
Підставою представництва у суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою.

Згідно частини 1 статті 2
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд порушує
справи за позовними заявами, зокрема,
прокурорів та їх заступників, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави. Відповідно до
положень частини третьої цієї статті
прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Зазначеним і обумовлюється
представництво інтересів держави в
особі Одеської обласної державної
адміністрації, Одеського обласного
управління водних ресурсів.

В обґрунтування позовної заяви,
прокурор зазначає, що
Білгород-Дністровською міжрайонною
прокуратурою на виконання завдання
прокуратури Одеської області
проведено перевірку законності
розпорядження водних об'єктами
загальнодержавного значення та їх
використання.

Згідно розпорядження
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації №1860/2007 від
22.10.2007 р. надано товариству з обмеженою
відповідальністю «Одеський
осетринницький комплекс» в оренду
водойму площею 75,0 га, розташовану на
території Підгірненської та
Карналіївської сільських рад
Білгород-Дністровського району
Одеської області.

На підставі зазначеного розпорядження
між Білгород-Дністровською районною
державною адміністрацією та ТОВ
«Одеський осетринницький комплекс»
25.10.2007 укладено договір оренди водного
об'єкту загальнодержавного значення -
Карналіївського водосховища загальною
площею водного дзеркала 75,0 га, який
розташований на землях Підгірненської
та Карналіївської сільських рад
Білгород-Дністровського району
Одеської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор
зазначає,що вказані розпорядження та
договір оренди не відповідають вимогам
водного законодавства, з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 3 Водного кодексу України
(далі - ВК України) усі води (водні
об'єкти) на території України
становлять її водний фонд. До водного
фонду України належать: 1) поверхневі
води: природні водойми (озера); водотоки
(річки, струмки) штучні водойми
(водосховища, ставки) і канали; інші
водні об'єкти; 2) підземні воді та
джерела; 3) внутрішні морські води та
територіальне море.

Статтею 5 ВК України (в редакції, чинній
на час укладення договору) визначено
водні об'єкті загальнодержавного і
місцевого значення.

Так, до водних об'єктів
загальнодержавного значення належать:
1) внутрішні морські води та
територіальне море; 2) підземні води,
які є джерелом централізованого
водопостачання; 3) поверхневі води
(озера, водосховища, річки, канали), що
знаходяться і використовуються на
території більш як однієї області, а
також їх притоки всіх порядків; 4) водні
об'єкти в межах територій
природно-заповідного фонду
загальнодержавного значення, а також
віднесені до категорії лікувальних.

Відповідно до ст. 51 ВК України (в
редакції, чинній на час укладення
договору) у користування на умовах
оренди водні об'єкти (їх частини)
місцевого значення та ставки, що
знаходяться в басейнах річок
загальнодержавного значення, можуть
надаватися водокористувачам лише для
риборозведення, виробництва
сільськогосподарської і промислової
продукції, а також у лікувальних і
оздоровчих цілях.

Прокурор вказує, що з аналізу наведених
норм вбачається, що орендодавцями
водних об'єктів загальнодержавного
значення є Кабінет Міністрів України
та місцеві державні адміністрації.
Розподіл повноважень щодо передачі
водних об'єктів загальнодержавного
значення визначається Кабінетом
Міністрів України відповідно до цього
Кодексу та інших законів України.

Згідно з п. 2 ст. 14 ВК України до відання
Кабінету Міністрів України у галузі
управління і контролю за використанням
і охороною вод та відтворенням водних
ресурсів належить розпорядження
водними об'єктами загальнодержавного
значення.

Посилаючись на лист
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації від 13.08.2013 №
2849/01-33/1/5072, згідно якого за наявною
інформацією, Кабінетом Міністрів
України не проводився розподіл
повноважень щодо передачі водних
об'єктів загальнодержавного значення в
оренду в порядку ст. 51 Водного кодексу
України, прокурор вказує, що
Білгород-Дністровській районній
державній адміністрації повноваження
стосовно передачі спірного водного
об'єкту не надавались. Таким чином, на
думку позивача, місцева державна
адміністрація в даному випадку не
набула статусу орендодавця водних
об'єктів загальнодержавного значення
за умов розподілу таких повноважень
Кабінетом Міністрів України, та не мала
повноважень щодо розпорядження
вказаним водосховищем.

Позивачем Одеським обласним
Управлінням водних ресурсів надано
08.01.2013 р. письмові пояснення, відповідно
до змісту яких вказує, що щорічно
спеціалістами Білгород-Дністровського
УВГ проводились перевірки дотримання
умов водокористування та умов
погодження правил експлуатації
Карналіїївского водосховища,
розташованого на землях
Підгірненської та Карналіївскої
сільських рад Білгород-Дністровського
району від 15.11.2006 р. №ЛМ-20-01596, наданих
Одеським обласним управлінням по
водному господарству. При проведенні
перевірок перевірялись всі умови
дотримання чинного законодавства, та
управління не має зауважень щодо
виконання відповідачем умов укладення
про технічний стан Карналіївського
водосховища та технічних умов
користування ним з метою
риборозведення.

Суд, розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача,
проаналізувавши норми чинного
законодавства, дійшов наступних
висновків.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 цього ж Кодексу зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються ЦК України,
Земельним кодексом України, Сімейним
кодексом України, Законом України від 12
травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав
споживачів», Законом України від 6
жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду
землі» та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Як встановлено судом, розпорядженням
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації №1860/2007 від
22.10.2007р. було надано згоду ТОВ «Одеський
осетринницький комплекс» на оренду
водойми площею дзеркала 75,0 га.
строком на 49 років, розташовану на
території Підгїрненської та
Карналіївської сільських
Бїлгород-Дністровського району
Одеської області, за межами населеного
пункту для рибогосподарських потреб
(риборозведення).

На час судового розгляду справи
№916/3135/13 зазначене розпорядження є
діючим, не оспорювалось та не було
скасовано.

Відповідно до зазначеного
Розпорядження між
Білгород-Дністровською районною
державною адміністрацією та ТОВ
«Одеський осетринницький комплекс»
укладено договір оренди водного
об'єкту загальнодержавного значення
(Карналіївське водосховище) 1- від
25.10.2007р.

Вказаний договір оренди водного
об'єкту також є діючим, не оспорювався
та не визнавався недійсним.

За вказаним договором оренди землі від
25.10.2007р., ТОВ «Одеський осетринницький
комплекс» передано в оренду земельну
ділянку водного фонду, яка розташована
на території Підгірненської сільської
рада Білгород-Дністровського району
Одеської області загальною площею - 28,87
га. для водогосподарських потреб.

Земельні ділянки за вищезазначеними
договорами включають у себе усю
земельну смугу навколо водного об'єкту
загальнодержавного значення
(Карналіївське водосховище) та усю
площу земельної ділянки під цим
об'єктом(дно).

Таким чином, ТОВ «Одеський
осетринницький комплекс» є належним
користувачем земельної смуги навколо
водного об'єкту загальнодержавного
значення (Карналіївське водосховище)
та під цим об'єктом(дно) за діючими
договорами оренди землі.

ТОВ «Одеський осетринницький
комплекс» є користувачем земельної
ділянки зайнятої водним об'єктом,
вчасно і в повному обсязі сплачує
орендну плату.

Прокурор у позовній заяві посилається
на ті обставини, що згідно листа
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації за наявною
інформацією не проводився розподіл
повноважень щодо передачі водних
об'єктів загальнодержавного значення
в оренду в порядку ст. 51ВК України, і
тому прокурор вважає, що
Білгород-Дністровська районна
державна адміністрація не мала права
повноважень на надання водного об'єкту
в оренду.

Необхідно зазначити, що згідно ч. 5 ст. 51
ВК України у редакції, діючій на момент
прийняття розпорядження та укладення
договору оренди водного об'єкту - 25.10.2007
р., орендодавцями водних об'єктів
загальнодержавного значення є Кабінет
Міністрів України та місцеві державні
адміністрації.

Таким чином, Водним кодексом України
було закріплено безпосередньо право
місцевих державних адміністрацій
надавати водні об'єкти
загальнодержавного значення в оренду.

Також, у ч.6 ст. 51 ВК України вказано, що
розподіл повноважень щодо передачі
водних об'єктів загальнодержавного
значення визначається Кабінетом
Міністрів України відповідно до
Водного Кодексу та інших законів
України.

Проте, виходячи з аналізу ст. 51 ВК
України в редакції, чинній на момент
прийняття оспорюваного розпорядження
та укладання наявність розподілу
повноважень, визначених Кабінетом
Міністрів України, не є обов'язковою
умовою реалізації місцевими
адміністраціями свого права як
орендодавця водного об'єкту.

З наведеного вбачається, що прийняття
оскаржуваного розпорядження та
укладання договору оренди водного
об'єкту не могло спричинити порушення
прав Одеської облдержадміністрації,
оскільки на той момент вона не мала
відповідних повноважень щодо
розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

У такому випадку, те, що
Білгород-Дністровська районна
державна адміністрація виступила
орендодавцем водного об'єкта, який
знаходиться на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці - Білгород-Дністровського
району, є правомірним і законним.

До того ж, ч. 3 ст. 51 ВК України у чинній
редакції встановлено, що водні об'єкти
надаються у користування на умовах
оренди органами, що здійснюють
розпорядження земельними ділянками
під водою (водним простором) згідно з
повноваженнями, визначеними Земельним
кодексом України, відповідно до
договору оренди, погодженого
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
водного господарства.

Частиною 5 ст.122 Земельного кодексу
України встановлено, що обласні
державні адміністрації на їхній
території передають земельні ділянки
із земель державної власності, крім
випадків, визначених частинами
третьою, четвертою і восьмою цієї
статті, у власність або у користування
у межах міст обласного значення та за
межами населених пунктів, а також
земельні ділянки, що не входять до
складу певного району, або у випадках,
коли районна державна адміністрація не
утворена, для всіх потреб.

При цьому у ч.3 ст. 122 Земельного кодексу
України у підпункті а) вказано, що
районні державні адміністрації на
їхній території передають земельні
ділянки із земель державної власності,
крім випадків, визначених частинами
четвертою і восьмою цієї статті у
власність або у користування у межах
сіл, селищ, міст районного значення для
всіх потреб таза межами населених
пунктів для ведення водного
господарства.

Оскільки, водний об'єкт
загальнодержавного значення
(Карналіївськс водосховище)
передавався для риборозведення
(ведення рибного господарства), яке
входить до галузі водного
господарства, то таким чином, водний
об'єкт було отримано ТОВ «Одеський
осетринницький комплекс» в
користування відповідно до вимог
чинного законодавства України, у тому
числі відповідно до Водного кодексу
України,

Необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим законам України, які
приймаються відповідно до Конституції
України та ЦК України, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Прокурор в позовній заяві не навів
достатніх доказів, яким саме чином було
порушено інтереси Одеського обласного
управління водних ресурсів, Одеської
обласної державної адміністрації.

Одеському обласному управлінню водних
ресурсів, в інтересах якого подано
позов, було відомо про існування
договору оренди водного об'єкту, ним
було безпосередньо погоджено
оскаржуваний договір, і ніяких
заперечень стосовно укладення
договору до райдержадміністрації не
надходило.

Одеська обласна державна
адміністрація, в інтересах якої подано
позов, відповідно до ст. 33 Закону
України «Про місцеві державні
адміністрації», в межах своїх
повноважень, здійснює контроль за
діяльністю районних державних
адміністрацій. Голови районних
державних адміністрацій регулярно
інформують про свою діяльність голів
обласних державних адміністрацій,
щорічно та на вимогу звітують перед
ними.

Голови обласних державних
адміністрацій мають право скасовувати
розпорядження

голів районних державних
адміністрацій, що суперечать
Конституції України та законам
України, рішенням Конституційного Суду
України, актам Президента України,
Кабінету Міністрів України, голів
обласних державних адміністрацій, а
також міністерств, інших центральних
органів виконавчої влади.

Таким чином, Одеській обласній
державній адміністрації було відомо
про існування розпорядження та
договору оренди водного об'єкту і вона
мала можливість у разі виявлення
невідповідності розпорядження
законодавству скористатися своїм
правом скасувати розпорядження чи
вжити інші заходи, але таких дій з боку
облдержадміністрації вчинено не було.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються, зокрема,
письмовими і речовими доказами,
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому процесі. Відповідно ст. ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Проаналізувавши всі наведені
обставини, позицію сторін по справі,
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення позову
прокурора.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44,49,82-85
Господарського процесуального кодексу
України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Одеської обласної державної
адміністрації, Одеського обласного
управління водних ресурсів до
відповідачів Білгород-Дністровської
районної державної адміністрації,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Одеський
осетринницький комплекс» про визнання
недійсним договору оренди водного
об'єкту, визнання протиправним
розпорядження, звільнення водного
об'єкту - відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст складено та
підписано 25.01.2014 року.

Суддя
Зайцев
Ю.О.