РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

15 січня 2014 року
Справа № 902/1352/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій
В.А.

судді
Мамченко Ю.А. ,

судді Дужич
С.П.

при секретарі судового засідання Бугай
Н.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Вищого
навчального закладу "Відкритий
міжнародний університет розвитку
людини "Україна" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 14.11.13р. у справі № 902/1352/13
(суддя Банасько О.О.)

за позовом Вищого навчального закладу
"Відкритий міжнародний університет
розвитку людини "Україна" (м. Київ)

до комунального підприємства
"Вінницяоблводоканал" (м. Вінниця)

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: приватне
підприємство "Вінтурпроектгруп" (м.
Вінниця)

про зобов'язання укласти договір про
надання послуг з водопостачання

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Швидюк Євгеній
Олександрович (довіреність №1/1247 від
15.08.2013 р.)

третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рішення
господарського суду Вінницької
області від 14.11.13 р. у справі №902/1352/13 у
позові Вищого навчального закладу
"Відкритий міжнародний університет
розвитку людини "Україна" до
комунального підприємства
"Вінницяоблводоканал" за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: приватне
підприємство "Вінтурпроектгруп" про
зобов'язання укласти договір про
надання послуг з водопостачання -
відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги не відповідають чинному
законодавству і фактичним обставинам
справи, не підтверджені належними
доказами (арк.справи 206-210).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач - Вищий навчальний заклад
"Відкритий міжнародний університет
розвитку людини "Україна" подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення, та прийняти нове
рішення, яким позов задоволити
повністю.

В скарзі скаржник зазначає, що суд
першої інстанції при прийнятті рішення
безпідставно переклав обов'язок
передбачений для виконавця, -
підготувати договір про надання послуг
з водопостачання, на споживача, -
позивача по даній справі, що суперечить
ст.ст.20, 21, 22 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги". Вважає, що
місцевий господарський суд не
застосував Закон, який підлягає
застосуванню до даних правовідносин, -
а саме ст.ст.633, 634 ЦК України

Посилаючись на норми ст.16 Цивільного
кодексу України, ст.20 Господарського
кодексу України, ст.19, 20, 21, 22 Закону
України "Про питну воду та питне
водопостачання", ст.19 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги",
стверджує, що суд безпідставно прийшов
до висновку про відсутність між
сторонами переддоговірного спору та
висновку про те, що вибраний позивачем
спосіб захисту не відповідає вимогам
чинного законодавства.

На підставі викладеного, просить
скасувати рішення господарського суду
Вінницької області від 14.11.2013р. у справі
№902/1352/13 та прийняти нове рішення про
задоволення позову.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013р.
апеляційну скаргу позивача прийнято до
провадження, справу призначено до
слухання.

Відповідач не скористався правом
подачі відзиву, що відповідно до ст.96
ГПК України не перешкоджає перегляду
рішення місцевого господарського суду.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 15.01.2014р. представник
відповідача заперечив проти доводів
скаржника, просив апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а рішення -
без змін.

Позивач, третя особа не забезпечили
явку своїх представників в судове
засідання, причини неявки суду не
повідомили, хоч про час та місце
розгляду скарги були повідомлені у
встановленому порядку.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції, ст. 102 ГПК України про строки
розгляду апеляційної скарги та той
факт, що неявка в засідання суду
представників сторін, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
перегляду оскарженого рішення, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу за відсутності
представників позивача та третьої
особи.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

01.06.2013р. приватне підприємство
"Вінтурпроектгруп" (орендодавець) та
Вінницьке соціально-економічне
інститутом Вищого навчального закладу
"Відкритий міжнародний університет
розвитку людини "Україна" (орендар)
уклали договір оренди будівлі
адміністративно-учбового корпусу
(арк.справи 9-10).

Згідно п.1.1 договору орендодавець
передає а орендар приймає в строкове
платне користування нежитлову будівлю
адміністративно-учбового корпусу
загальною площею 2 716,8 кв.м., яка
розташована за адресою м.Вінниця,
вул.Червоноармійська, 1-А.

Орендар зобов'язується сплачувати суму
платежів, необхідних для утримання та
обслуговування орендованого
приміщення орендодавцю, а саме: за
водопостачання та водовідведення,
електроенергію, газопостачання згідно
встановлених рахунків та показників
лічильників на підставі окремих
рахунків спеціалізованих
організацій-постачальників, згідно
тарифів встановлених на законодавчому
рівні. Оплата цих рахунків не входить
до орендної плати, а сплачується
орендарем окремо (п.3.5 договору).

Відповідно до п.6.2 договору визначено,
що даний договір укладено строком на
один рік, з 01.06.2013р. до 31.05.2014р.

28.05.2013р. комунальним підприємством
"Вінницяводоканал" (підприємство) та
Вінницьким соціально-економічним
інститутом Вищого навчального закладу
"Відкритий міжнародний університет
розвитку людини "Україна" (споживач)
укладено договір приєднання №5472-20 для
короткострокового надання послуг з
водопостачання та водовідведення на
період будівництва і реконструкції
об'єктів відповідно до умов п.1.1 якого
підприємство надає послуги
централізованого водопостачання та
водовідведення споживачу (арк.справи
11).

Договір набирає чинності з дня
підписання його сторонами та діє до
28.07.2013 року (п.5.1 договору).

30.07.2013р. сторони підписали ще один
договір приєднання №5472-20 для
короткострокового надання послуг з
водопостачання та водовідведення на
період будівництва і реконструкції
об'єктів відповідно до умов якого
підприємство надає послуги з
водопостачання та водовідведення
споживачу (арк.справи 12).

Договір, як встановлено п.5.1, набирає
чинності з дня підписання його
сторонами та діє до 01.09.2013р.

В зв'язку із закінченням строку дії
договору №5472-20 від 30.07.2013р. позивач
неодноразово звертався до відповідача
з листами в яких прохав укласти новий
договір на надання послуг з
водопостачання та водовідведення.

В підтвердження вказаного факту
позивачем до суду надано листи №01-27/287
від 19.08.2013р., №01-27/318 від 05.09.2013р., №01-27/334
від 16.09.2013р., №01-27/346 від 20.09.2013р.
отримання яких не заперечується
відповідачем (арк.справи 14-19).

Як свідчать матеріали справи,
позивачем не було долучено проекти
договору на водопостачання та
водовідведення до вказаних вище
листів, що власне також не
заперечується сторонами.

Листами від 28.08.2013р. №6/1289 та від 18.09.2013р.
№6-11/1381 відповідач відмовив в укладенні
договорів посилаючись на відсутність у
позивача свідоцтва про право власності
на даний об'єкт та договору оренди
(арк.справи 20, 21).

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, Рівненський апеляційний
господарський суд прийшов до висновку
про наступне:

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 174 Господарського
кодексу України встановлено, що
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК
України).

Договір, відповідно до ч.1 ст.638
Цивільного кодексу України, є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст.ст.642,
643 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Зміст засади свободи договору
відображено у ст.ст.6, 627 Цивільного
кодексу України, відповідно яких
свобода договору полягає в праві
сторін вільно вирішувати питання при
укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

Як встановлено ч.3 ст.6, ст.627 Цивільного
кодексу України при укладенні
договору, виборі контрагентів,
визначенні умов договору сторони не
можуть діяти всупереч положенням цього
Кодексу та інших актів цивільного
законодавства. Зазначені положення
узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.
215 Цивільного кодексу України,
відповідно до яких підставою
недійсності правочинів є суперечність
їх актам цивільного законодавства.

Частиною 3 статті 179 Господарського
кодексу України встановлено, що
укладення господарського договору є
обов'язковим для сторін, якщо він
заснований на державному замовленні,
виконання якого є обов'язком для
суб'єкта господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування.

Статтею 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
передбачено, що відносини між
учасниками договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах.

Відповідності пунктів 2.1., 2.2. Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України,
затверджених наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України від 27.06.2008 року №
190, договірні відносини щодо
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення
здійснюються виключно на договірних
засадах відповідно до Законів України
"Про питну воду та питне
водопостачання" та "Про
житлово-комунальні послуги". Істотні
умови договору між виробником та
споживачем послуг з централізованого
водопостачання та водовідведення
визначаються відповідно до Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги".

Як вбачається з наведеного вище, чинним
законодавством України передбачене
обов'язкове укладення договору у сфері
водопостачання та водовідведення, який
повинен відповідати вимогам Законів
України "Про питну воду та питне
водопостачання" та "Про
житлово-комунальні послуги", а також
Правил користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України,
затверджених наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України від 27.06.2008р. №190.

Частиною 7 статті 179 Господарського
кодексу України встановлено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст.638 Цивільного кодексу України
договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

Пропозицію укласти договір (оферту)
може зробити кожна із сторін договору.
Пропозиція укласти договір має містити
істотні умови договору і виражати
намір особи, яка її зробила, вважати
себе зобов'язаною у разі її прийняття
(ст.641 ЦК України).

Отже, укладенню договору має
передувати пропозиція (оферта), що за
своєю юридичною природою є
односторонньою угодою, внаслідок якої
виникають певні правові наслідки для
сторони, що запропонувала укласти
договір (оферта), при цьому, такі
правові наслідки пов'язані не з самим
фактом вчинення оферти, а з фактом її
отримання іншою стороною.

Відповідно до статті 181 Господарського
кодексу України господарський договір
за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У
разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору,
у разі згоди з його умовами оформляє
договір відповідно до вимог частини
першої цієї статті і повертає один
примірник договору другій стороні
або надсилає відповідь на лист,
факсограму тощо у двадцятиденний строк
після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка одержала
проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності,
що залишились неврегульованими,
передати в цей же строк до суду, якщо на
це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо
всіх або окремих умов, зазначених у
протоколі розбіжностей, така згода
повинна бути підтверджена у письмовій
формі (протоколом узгодження
розбіжностей, листами, телеграмами,
телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол
розбіжностей щодо умов договору,
заснованого на державному замовленні
або такого, укладення якого є
обов'язковим для сторін на підставі
закону, або сторона-виконавець за
договором, що в установленому порядку
визнаний монополістом на певному ринку
товарів (робіт, послуг), яка одержала
протокол розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з
усіх істотних умов господарського
договору, такий договір вважається
неукладеним (таким, що не відбувся).
Якщо одна із сторін здійснила фактичні
дії щодо його виконання, правові
наслідки таких дій визначаються
нормами Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
оферта у вигляді проекту договору з
усіма істотними умовами і у двох
примірниках, які з метою вираження
наміру особи, яка зробила оферту,
вважати себе зобов'язаною у разі її
прийняття, мають бути підписаними
оферентом і скріпленими його печаткою,
спрямовується іншій стороні договору
для реалізації нею прав на акцепт
згідно ст.642 Цивільного кодексу України
і виконання обов'язків, встановлених
ст.181 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.187 Господарського
кодексу України спори, що виникають при
укладанні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладення яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом, розглядаються
судом. Інші переддоговірні спори
можуть бути предметом розгляду суду у
разі якщо це передбачено угодою сторін
або якщо сторони зобов'язані укласти
певний господарський договір на
підставі укладеного між ними
попереднього договору.

Згідно ст.649 Цивільного кодексу України
розбіжності, що виникли між сторонами
при укладенні договору не на підставі
правового акту органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим, органу місцевого самоврядування,
можуть бути вирішені судом у випадках,
встановлених за домовленістю сторін
або законом.

Матеріалами справи встановлено, що
докази надіслання проекту договору
відповідачу було надіслано листом
01.11.2013р. №1/27-425, позовна заява
зареєстрована в суді 27.09.2013р., що у
відповідності до приписів
вищезазначених норм вважається
недотриманням процедури ст.181 ГК
України та свідчить про відсутність
переддоговірного спору між сторонами.

Форма та зміст (умови) типового
договору затвердженні постановою
Кабінету Міністрів України від 21.07.2005
року №630 "Про затвердження Правил
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення та
типового договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення". Отже, як вірно
зазначено судом першої інстанції,
вказана інформація є
загальнодоступною для всіх суб'єктів
господарювання.

Враховуючи зміст ч.3 ст.6, ч.1 ст.630
Цивільного кодексу України, ст.ст.19-21
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" господарський суд Вінницької
області вірно зазначив про те, що умови
типового договору, які набули юридично
обов'язкового значення в силу актів
цивільного законодавства, є
обов'язковими для сторін договору, які
не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд, що свідчить про
наявність у позивача можливості
безпосередньо перед зверненням з
позовом до суду надіслати проект
відповідного договору відповідачу на
основі типового договору, положення
якого були б обов'язкові для останнього
тощо.

Як вірно було встановлено судом першої
інстанції, вибраний позивачем спосіб
захисту - зобов'язання відповідача
укласти договір про надання послуг з
водопостачання та водовідведення - не
відповідає вимогам чинного
законодавства.

Як встановлено ч.1 ст.1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Таким чином особа має право звертатись
до суду за захистом саме порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів.

Особи, що звертаються до суду, повинні
довести належними та допустимими
доказами порушення своїх прав та
необхідність їх захисту.

Статтею 20 Господарського кодексу
України встановлено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
господарюючих суб'єктів захищаються
шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемляють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання визначається цим
кодексом, іншими законами.

Відповідно до положень ст.16 Цивільного
кодексу України способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Серед способів захисту, передбачених
ст.16 Цивільним кодексом України, не
зазначено такого способу захисту, як
установлення правовідносин (в тому
числі шляхом зобов'язання особи до
укладення відповідних договорів).

Разом з тим виходячи із загальних засад
цивільного законодавства та
судочинства, права особи на захист у
суді порушених або невизнаних прав, меж
здійснення особою цивільних прав і
виконання цивільних обов'язків (ст.ст.3,
6, 12 - 15, 20 ЦК України) можна дійти
висновку про те, що в разі невизнання
споживачем права виробника, (виконавця)
послуг на укладення договору про
надання житлово-комунальних послуг,
який відповідає вимогам типового
договору, таке право підлягає захисту
судом на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України
шляхом визнання договору укладеним на
умовах, передбачених нормативним актом
обов'язкової дії.

Наведена правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
10.10.2012 року №6-110цс12, яка в силу статті
11128 Господарського процесуального
кодексу України є обов'язковою для всіх
судів України.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на вищевикладене колегія
суддів погоджується з висновком
господарського суду Вінницької
області про відмову в задоволенні
позову з мотивів відсутності
переддоговірного спору між сторонами
на момент звернення позивача з позовом
до суду та невідповідність обраного
позивачем способу захисту чинному
законодавству.

Доводи скаржника зазначені в
апеляційній скарзі, апеляційним судом
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вищого навчального
закладу "Відкритий міжнародний
університет розвитку людини "Україна"
на рішення господарського суду
Вінницької області від 14.11.13р. у справі
№ 902/1352/13 - залишити без задоволення, а
рішення суду першої інстанції - без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Саврій В.А.

Суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Дужич С.П.