ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.Справа № 916/2668/13

Одеський апеляційний господарський
суд у складі:

Головуючого судді Мацюри П.Ф.,

Суддів Ліпчанської Н.В.,

Лисенко В.А.

при секретарі судового засідання:
Стеблиненко В.С.

за участю представників сторін в
судовому засіданні:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Друмова Г.В., за
посвідченням;

від відповідача - Денова Г.В., за
довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду
Одеської області від 18.11.2013р.

по справі № 916/2668/13

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Комунального підприємства
„ЮЖНЕНСЬКА ПАЛЯНИЦЯ"

про стягнення 395146,47грн.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовною заявою про
стягнення з Комунального підприємства
"ЮЖНЕНСЬКА ПАЛЯНИЦЯ" заборгованості у
розмірі 395 146,47 грн., з яких основний
борг в сумі 300000 грн., пеня в
відповідності п. 3.1 Договору 0,1% в сумі 300
грн., штраф за прострочення понад 30 днів
7% в сумі 21925,47 грн., пеня в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ в сумі
300 грн., втрат від інфляції в сумі 3593,64
грн., 3% річних в сумі 14352,41 грн., 60000 грн.
неодержаного доходу.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 18 листопада 2013 року у
справі №916/2668/13 (суддя Меденцев П.А.) у
задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення суд першої інстанції
дійшов висновку про недоведеність
позивачем своїх вимог та не надання
доказів підтверджуючих порушення його
прав та законних інтересів.

Позивач (ФОП ОСОБА_4) із судовим
рішенням не згодний, в апеляційній
скарзі просить його скасувати і
постановити нове рішення, яким позов
задовольнити. При цьому позивач
посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права при прийнятті
оскаржуваного рішення, оскільки судом
не враховано, що відповідно до умов
договору від дня отримання попередньої
оплати на суму 300000 грн., з 27 лютого 2013
року у відповідача (КП "ЮЖНЕНСЬКА
ПАЛЯНИЦЯ") виникло зобов'язання
майнового характеру. За твердженнями
скаржника господарським судом першої
інстанції при відмові в задоволенні
позовних вимог, не взято до уваги, що КП
"ЮЖНЕНСЬКА ПАЛЯНИЦЯ" свої зобов'язання
по поставці оплаченої хлібобулочної
продукції не виконало.

У судовому засіданні господарського
суду апеляційної інстанції 14 січня 2014
року представник позивача та сам
позивач надали пояснення, згідно з
якими підтримують доводи апеляційної
скарги, наполягають на її задоволенні,
скасуванні рішення господарського
суду першої інстанції та задоволенні
позову.

21 січня 2014 року представник позивача в
судове засідання господарського суду
не з'явився, про час та місце розгляду
апеляційної скарги був повідомлений
належним чином, про що свідчить
розписка про оголошення перерви в
судовому засіданні від 14 січня 2014 року.

Представники відповідача у судовому
засіданні господарського суду
апеляційної інстанції надали
пояснення згідно яких, з апеляційною
скаргою позивача не згодні та просять
залишити її без задоволення, а
оскаржуване судове рішення - без змін,
посилаючись на підстави викладені у
відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
процесуального та матеріального права,
заслухавши представників сторін,
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення апеляційної
скарги позивача, з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, 28 грудня 2011 року між
Комунальним підприємством "ЮЖНЕНСЬКА
ПАЛЯНИЦЯ" (відповідач - постачальник) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(позивач - покупець) було укладено
договір № 094/12 щодо реалізації
хлібобулочних виробів.

Відповідно до п. 1.1. договору
постачальник передає покупцеві для
реалізації хлібобулочні вироби
власного виробництва, а покупець
приймає та оплачує продукцію у порядку
визначеному законом, кількість,
асортимент і технічні умови якої
зазначені у специфікації, згідно з
Додатком №1, що складає невід'ємну
частину договору.

Відповідно до пункту 3.2. договору
постачальник передає, а покупець
приймає продукцію на умовах
попередньої оплати.

Згідно пункту 4.1. договору, загальна
вартість товару за цим договором
складає 1200000 грн.

Пунктом 4.2. договору встановлений
порядок оплати, згідно з яким:

- 25% загальної суми договору, що складає
300000 грн., покупець перераховує на
поточний рахунок постачальник
протягом 30 банківських днів з моменту
підписання договору;

- 75 % загальної суми договору, що
складає 900000 грн., покупець перераховує
на поточний рахунок постачальника
протягом 3- х банківських днів з моменту
поставки продукції покупцю.

На виконання умов договору позивачем
було перераховано на рахунок
відповідача 300000 грн., що
підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордера №670 від
24.02.2012 р. на суму 7000 грн., та квитанцією
до прибуткового касового ордера №671
від 27.02.2012 р. на суму 293000 грн. (а.с. 19).

Пунктом 3 договору зазначаються термін
та умови постачання. Так, пунктом 3.1.
договору встановлено, що продукція
повинна бути доставлена покупцю на
протязі дня наступного за днем подання
заявки, по оптово-відпускним цінам, що
діють на підприємстві на день поставки,
відображених в видаткових накладних.

Тобто у даному договорі визначено
строк постачання продукції за умови
отримання відповідної заявки.

З моменту укладання договору і до
05.08.2013 р. (претензія - вимога про виплату
боргу) позивачем не подані КП
"ЮЖНЕНСЬКА ПАЛЯНИЦЯ" заявки щодо
поставки продукції, як того вимагає
пункт 3.1 договору.

Відповідач не заперечує надходження
від позивача суми попередньої оплати у
розмірі 300000 грн., та не поставлення
продукції позивачу, пояснюючи це
ненадходженням заявок від відповідача.

05 серпня 2013 року за вих. №16 позивач
надіслав на адресу відповідача
претензію про виплату заборгованості.
Відповідачем зазначена вимога не була
виконана.

Предметом даного спору є стягнення
передплати за непоставлений товар за
договором №094/12 від 28.12.2011 року в сумі
300000 грн.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України передбачається, що на договір
поставки поширюються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Стосовно спірного договору, то він є за
своїм змістом договором
купівлі-продажу, який сторони
домовилися укласти у письмовій формі.

Згідно ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу
України якщо продавець, який одержав
суму попередньої оплати товару, не
передав товар у встановлений строк,
покупець має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Тобто закон передбачає альтернативні
права покупця вимагати виконання
зобов'язання в натурі щодо передачі
товару або вимагати повернення
попередньо сплаченої суми за
непереданий товар. Обмеження позивача
у праві на судовий захист шляхом
відмови у задоволенні позову за
відсутності доказів попереднього
звернення до продавця з вимогами,
оформленими в інший спосіб, ніж позов
фактично приводить до порушення
принципів верховенства права, про що
зазначив Конституційний суд України у
справі №1-2/2002 рішення від 09.07.2002 р.
№15-рп/2002. Аналогічна висновки зроблені
Верховним судом у справі №3-12 гс про
стягнення попередньої оплати.

Відповідно до вимог ч.1, ч.7 ст. 193 ГК
України, які кореспондуються з
вимогами ст. 526 ЦК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно з ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одностороння
відмова від зобов'язання не звільняє
винну сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином вимоги позивача про
стягнення суми основного боргу у
розмірі 300000 грн. є обґрунтованими і
підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача
інфляційних, 3 % річних, пені в
відповідності п. 3.1. Договору 0,1 %, 7%
штрафу та пені в розмірі подвійної
облікового ставки НБУ, апеляційний
господарський суд виходить з
наступного.

Згідно із приписами ст.525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем не були порушенні взяти
на себе зобов'язання постачання
виробів за договором, оскільки
позивачем не надавалися заявки на
поставку продукції, як цього вимагає
договір. Виходячи з цього вимоги
позивача про стягнення пені в
відповідності п. 3.1. Договору 0,1 %, 7%
штрафу та пені в розмірі подвійної
облікового ставки НБУ є
безпідставними.

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в ч.ч.1,7
ст.193 ГК України. .

Частина 2 ст. 625 ЦК України закріплює, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З урахуванням наведеного та
враховуючи, що матеріалами справи
доведено прострочення Замовником
зобов'язань повернення попередньої
оплати колегія суддів дійшла висновку,
що позивач мав правові підстави для
пред'явлення вимог про стягнення з
відповідача, втрат від інфляції та 3%
річних.

Водночас колегія суддів зазначає, що
прострочення виконання зобов'язань
відповідачем починається з моменту
звернення позивача з претензією тобто
з 05.08.2013 року.

Оскільки в претензії №16 від 05.08.2013 р.
запропоновано відповідачу сплатити
заборгованість у триденний строк з
моменту отримання претензії, а зі
штампу і номеру вхідної кореспонденції
на претензії, вбачається, що вона
отримана відповідачем 05.08.2013 р., то
датою з якої починається нарахування 3%
річних та витрат від інфляції є 09.08.2013 р.

Зробивши самостійно перерахунок втрат
від інфляції та 3% річних, з урахуванням
вище визначеної дати, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла
висновку, що втрати від інфляції
підлягають задоволенню у сумі 3311,412
грн., а 3% річних у сумі 4093,15 грн.

Вимоги позивача про стягнення 60000 грн.
неодержаного доходу задоволенню не
підлягають.

Пунктом 5 ч.2 ст. 54 ГПК України
передбачено, що позовна заява повинна
містити обгрунтований розрахунок сум,
що стягуються чи оспорюються;
законодавство, на підставі якого
подається позов.

Виходячи з вище викладеного та
враховуючи відсутність в позовній
заяві розрахунків і посилання на норми
законодавства підтверджуючих
правомірність стягнення 60000 грн.
неодержаного доходу, господарський суд
апеляційної інстанції не знайшов
підстав для задоволення даної вимоги.

Щодо вимог позивача про стягнення
витрат на послуги адвоката в сумі 5000
грн. за розгляд справи у господарському
суді першої інстанції, Одеський
апеляційний господарський суд
приходить до наступних висновків.

Статтями 44, 48 ГПК України передбачено,
що до складу судових витрат входить,
зокрема, оплата послуг адвоката.
Витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
„Про адвокатуру".

Відповідно до ст. ст. 1, 4, 6 Закону
України „Про адвокатуру та
адвокатську діяльність" адвокат -
фізична особа, яка здійснює
адвокатську діяльність на підставах та
в порядку, що передбачені цим Законом.
Адвокатом може бути фізична особа, яка
має повну вищу юридичну освіту, володіє
державною мовою, має стаж роботи в
галузі права не менше двох років,
склала кваліфікаційний іспит, пройшла
стажування (крім випадків,
встановлених цим Законом), склала
присягу адвоката України та отримала
свідоцтво про право на заняття
адвокатською діяльністю. Адвокат може
здійснювати адвокатську діяльність
індивідуально або в
організаційно-правових формах
адвокатського бюро чи адвокатського
об'єднання (організаційні форми
адвокатської діяльності).

Згідно зі ст. 12 Закону України „Про
адвокатуру та адвокатську діяльність"
оплата праці адвоката провадиться на
підставі угоди між громадянином чи
юридичною особою та адвокатським
об'єднанням або адвокатом.

Таким чином, судові витрати за участь
адвоката при розгляді справи,
відповідно до норм чинного
законодавства, підлягають
відшкодуванню в порядку ст. ст. 44, 49 ГПК
України лише в тому випадку, якщо
послуги, отримані стороною, були надані
саме адвокатом.

Враховуючи що договори про надання
правової допомоги №44 від 27.09.2013 р..
укладено позивачем із адвокатським
об'єднанням у розумінні ст. 1, 6 Закону
України „Про адвокатуру та
адвокатську діяльність" апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що вказана вимога позивача
про відшкодування судових витрат є
обґрунтованою, підтвердженою
матеріалами справи та підлягає
задоволенню.

Враховуючи викладене, судова колегія
дійшла висновку, що рішення місцевого
суду прийнято без повного аналізу і з
помилковими висновками щодо фактичних
обставин та без врахування
вищезазначених норм матеріального та
процесуального права, а тому
відповідно до приписів ст.104 ГПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України
судові витрати по справі слід покласти
на сторони пропорційно задоволених
вимог, у зв'язку з чим з урахуванням
фактично понесених судових витрат з
відповідача на користь позивача слід
стягнути судовий збір за подання
позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 101, 103-105 ГПК України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Господарського суду Одеської
області від 18.11.2013 року у справі №916/2668/13
скасувати:

Позов Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 задовольнити частково

Стягнути з Комунального підприємства
"ЮЖНЕНСЬКА ПАЛЯНИЦЯ" (65481, Одеська
область, м. Южне, вул. Приморська, буд. 9,
р/р 22492340 у ПАТ "МАРФІНБАНК" м. Іллічівськ
МФО 388625, ІПН 30, ) на
користь Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_2 в Філії
"Одеське РУ "Банк Фінанси та Кредит", МФО
328823 ІПН НОМЕР_1) 300000 грн. боргу, 3% річних
у сумі 4093,15 грн., витрати від інфляції у
сумі 3311,412 грн., витрати на правову
допомогу у розмірі 5000 грн., 6148,09
судового збору за подання позову та
3074,04 грн. судового збору за подання
апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському
суду Одеської області.

Справу №916/2668/13 повернути до
господарського суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
П.Ф. Мацюра

Суддя
Н.В. Ліпчанська

Суддя
В.А. Лисенко