КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р. Справа№ 910/3860/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рєпіної Л.О.

суддів: Суліма В.В.

Тарасенко К.В.

розглянув апеляційну скаргу КП
"Житлово-експлуатаційна організація 105
Голосіївського району" на рішення
господарського суду міста Києва від
25.10.2013 року № 910/3860/13 (суддя: Мельник В.І.)

за позовом Публічного
кціонерного товариства "Київгаз"

до Комунального
підприємства "Житлово-експлуатаційна

організація 105
Голосіївського району"

про стягнення 148 064,39 грн.

дослідивши та вивчивши матеріали
вправи, апеляційну скаргу, заслухавши
доповідь судді - доповідача, пояснення
представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва
від 25.10.2013р. у справі № 910/3860/13 в повному
обсязі задоволений позов ПАТ "Київгаз"
до КП "Житлово-експлуатаційна
організація 105 Голосіївського району"
про стягнення 148 064,39 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
подав апеляційну скаргу до Київського
апеляційного господарського суду,
посилаючись на порушенням норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставини, що мають
значення для справи, просить його
скасувати та прийняти нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав апеляційні вимоги,
просить рішення суду скасувати.

Представник позивача, проти вимог,
викладених в апеляційній скарзі,
заперечував, просив залишити їх без
задоволення, рішення суду - без змін.

Розглянувши справу за правилами
розділу ХІІ Господарського
процесуального кодексу України, суд
дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи,
01.01.2008 р. між позивачем як
правонаступником Відкритого
акціонерного товариства "Київгаз" та
відповідачем як правонаступником
Комунального підприємства
Голосіївської районної в м. Києві ради
"ЖЕО-105" укладено договір на постачання
природного газу № 1050401, згідно з яким
позивач зобов'язався здійснювати
постачання природного газу, технічне
обслуговування і ремонт газопроводів,
газового обладнання житла, яке
знаходиться на балансі або в
оперативному розпорядженні
відповідача, згідно додатку № 1 до
договору, а останній - прийняти та
оплатити вартість одержаного газу та
наданих йому послуг.

Строк дії договору відповідно до умов
п. 8.1. договору встановлений з 01.01.2008 р.
до 01.01.2013 р. та вважається пролонгованим
на такий же строк, якщо за місяць до
його закінчення про припинення
договору не буде заявлено однією із
сторін. Докази припинення договору в
установленому порядку, в матеріалах
справи відсутні.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону, акту
планування, договору, а при відсутності
таких вказівок - відповідно до вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання і одностороння
зміна умов договору не допускаються, за
винятком випадків, передбачених
законом.

Позивач звернувся до суду з позовом
про стягнення коштів, мотивуючи вимоги
тим, що за період лютого 2010- січень 2013
років, за відповідачем утворилась
заборгованість в наслідок неналежного
виконання зобов'язань за договором в
частині оплати поставленого газу
частково.З урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог просить
стягнути 148 758,20грн. заборгованості по
поставленому газу, а саме: 130 255,49 грн. -
основного боргу, 9 389,42 грн. - інфляційних
втрат, 9 113,24 грн. - 3% річних.

Задовольняючи позовні вимоги,
господарський суд виходив з того, що
позовні вимоги є обгрунтованими та
підлягають задоволенню.

Заперечуючи проти рішення, в повному
обсязі, відповідач звертає увагу на те,
що природний газ у власність не
приймав, у договорі відсутні
зобов'язання сплати відповідачем
спожитого мешканцями будинків газу;
судом помилково взято до уваги те, що
саме відповідач користується
послугами ГІОЦ, а не населення,
оскільки коштами від мешканців,
відповідач не користується, а тому не
зобов'язаний власними коштами
здійснювати погашення боргів
населення на користь позивача. Судом не
прийнято до уваги наявність судових
наказів та судових проваджень відносно
боргів мешканців будинків,
ініційованих відповідачем, що свідчить
про належне виконання обов'язків та
відсутність підстав для стягнення
боргу з урахуванням штрафних санкцій.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Це стосується
позивача, який повинен доказати факти,
на підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

Відповідно до статей 509, 510, 513, 520, 521
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Заперечення відповідача про те, що не
одержує у власність природний газ що
поставляється до квартир
безпосередних споживачів-мешканців
будинку, а лише здійснює технічне
обслуговування газового
обладнання,колегія суддів не приймає
до уваги, оскільки укладений сторонами
договір є договором на постачання
природного газу для потреб населення.

Цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства. У випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки виникають безпосередньо з
актів органів державної влади, органів
влади Автономної Республіки Крим або
органів місцевого самоврядування. У
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах. Учасниками
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг є: власник, споживач, виконавець,
виробник.

Відповідно до п. п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 та п. 3 ч. 2
ст. 21 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" споживач
зобов'язаний укласти договір на
надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору, та оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.
Виконавець зобов'язаний підготувати та
укласти із споживачем договір на
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу змісту ст. ст. 11, 509 ЦК України та
ч. 1 ст. 19, п. п. 1, 5 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" відносини між сторонами по
справі (виконавцем та споживачем), як
учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг, повинні
ґрунтуватися на договорі про надання
житлово-комунальних послуг, укладеному
на основі типового договору, а
обов'язку споживача (відповідача)
оплачувати вартість
житлово-комунальних послуг має
передувати виконання позивачем
обов'язку підготувати договір на
надання житлово-комунальних послуг та
надати його на підписання споживачу.

За змістом ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України,
ст. ст. 19 - 21 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", постанови
Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р.
N 529 "Про затвердження типового договору
про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій" умови типового договору, що
набули юридично обов'язкового значення
в силу актів цивільного законодавства,
є обов'язковими для сторін договору,
які не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд.

В силу ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з статтею 180 ГК України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, які погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Враховуючи відсутність у позивача
договірних взаємовідносин з
безпосередніми споживачами послуг -
фізичними особами, зобов'язання
здійснити оплату послуг покладається
на відповідача.

Згідно з пунктом 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 % річних від простроченої суми.
Зі змісту вказаної статті випливає, що
передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про задоволення позову є
правомірними.

Посилання на те, що судом не взято до
уваги існування судових проваджень
щодо стягнення заборгованості з
мешканців, що свідчить про виконання
зобов'язань за укладеним договором, є
безпідставними з огляду на те, що
стягнення заборгованості за
виконавчими листами, наказами, виданих
на підставі судових рішень, в ході
виконавчого провадження зараховується
на користь відповідача, а не
розщеплюється автоматически на
рахунки виробників-постачальників
комунальних послуг.

Враховуючи викладене, апеляційний
господарський суд не знаходить підстав
для задоволення апеляційної скарги, а
рішення господарського суду є
обґрунтованим і таким, що відповідає
чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу КП
"Житлово-експлуатаційна організація 105
Голосіївського району" залишити без
задоволення, рішення господарського
суду м. Києва № 910/3860/13 від 25.10.2013 року
-без змін.

2. Матеріали справи повернути,
доручити господарському суду міста
Києва видати відповідний наказ.

Головуючий суддя
Л.О. Рєпіна

Судді
В.В. Сулім

К.В. Тарасенко