Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "23" січня 2014 р.
Справа № 906/1630/13

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Машевської О.П.

за участю секретаря судового засідання
Смиковського В.П.

за участю представників сторін:

від позивача: Гордійчук Я.В. -
представник КП "Агентство з
управління майном" за дов. № б/н від
25.04.13 р., дійсна до 25.04.14 р. (в засіданнях
суду 20 та 23 січня 2013р.)

від відповідача: Яцків В.С. - дов. №б/н
від 08.01.14 р, дійсна до 31.12.14 р. ( в
засіданнях суду 20 та 23 січня 2013р.)

від третьої особи: 2. Мельник В.О. -
ліквідатор КВЖРЕП №12 (повноваження
згідно ухвали суду від 05.11.2013 р.) ( в
засіданні суду 20 січня 2013р.)

прокурор: Дедяєва О.І. - служб. посв.
№016850 від 20.05.13 р., дійсне до 20.05.18р. (в
засіданнях суду 20 та 23 січня 2013р.)

В засіданні 20 січня 2014року
оголошувалась перерва в порядку статті
77 ГПК України до 14:30год. 23 січня 2014року.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Прокурора м. Житомира в
інтересах держави в особі
територіальної громади міста Житомира
та Комунального підприємства
"Агентство з управління майном"
Житомирської міської ради (м. Житомир)
за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Комунального
виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного
підприємства №10 в особі ліквідатора
Довжаниці О.С. та Комунального
виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного
підприємства №12 в особі ліквідатора
Мельника В.О.

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керуюча Компанія
"КомЕнерго-Житомир" (м.Житомир)

про стягнення 181669,09 грн. ( відповідно до
заяви про зменшення розміру позов
вимог від 13.01.14р. про стягнення 144 391,11
грн.), розірвання договору оренди та
звільнення приміщень

Прокурор міста Житомира в
інтересах територіальної громади
міста Житомира в особі Житомирської
міської ради та Комунального
підприємства "Агентство з управління
майном" Житомирської міської ради
звернувся з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Керуюча
компанія "Коменерго- Житомир" з
наступними позовними вимогами:
стягнути заборгованість з орендної
плати в розмірі 179 432,91 грн. та штрафні
санкції в розмірі 2236,18 грн., розірвати
договір оренди нерухомого майна № 1366
від 01.11.2011року, зобов'язати товариство
повернути орендовані приміщення
орендодавцю та балансоутримувачам.

В обгрунтування позовних вимог
доводив наступне: відповідно до ст. 762
ЦК України та ст. 18 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" орендар зобов'язаний вносити
орендну плату своєчасно та у повному
обсязі; згідно п.3.1 договору оренди цей
обов'язок виконується незалежно від
результатів господарської діяльності;
відповідно до ст.ст. 230 та 231 ГК України
за прострочення сплати орендної плати
орендар зобов'язаний сплатити пеню в
розмірі, що визначений у п.3.6 договору
оренди за весь час прострочення
включаючи день оплати; відповідно до ч.
2 ст. 651 ЦК України та ст. 26 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" на вимогу однієї із
сторін договір оренди може бути
достроково розірвано за рішенням суду
у разі невиконання сторонами своїх
зобов'язань та з інших підстав,
передбачених законодавчими актами
України; право орендодавця вимагати
дострокового розірвання договору
оренди передбачено у п.8.3 договору
оренди; оскільки передача об'єктів в
оренду відбувалась на платній основі,
тому несплата орендної плати є
підставою для розірвання договору
оренди; відповідно до ч.1 ст. 785 ЦК
України та п. 6.12 договору оренди у разі
припинення договору оренди , орендар
зобов'язаний повернути орендодавцеві
та балансоутримувачу в 5-денний термін
орендовані приміщення.

Визначаючи інтереси
територіальної громади за цим позовом,
прокурор посилався на статтю 1 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" в частині визначення права
комунальної власності. Несплата
орендної плати в розмірі 80% до міського
бюджету та 20% орендодавцю призводить до
ненадходження коштів до міського
бюджету та неефективного використання
майна територіальної громади, що в свою
чергу унеможливлює повноцінне
фінансування соціальних та інших
програм, що являється істотним
порушенням чинного законодавства і
суперечить інтересам територіальної
громади міста Житомира, правам
Житомирської міської ради ,
Комунального підприємства "Агентство
з управління майном" Житомирської
міської ради та держави в цілому.

Ухвалою від 11.11.2013року порушено
провадження у справі, вжито заходи щодо
підготовки її до розгляду та залучено
до участі у справі третіми особами на
стороні позивачів комунальні
виробничі житлові
ремонтно-експлуатаційні підприємства
№№ 10 та 12 міста Житомира.

До початку розгляду справи по суті
предмет та підстави позову не змінено,
зустрічний позов - не подано.

Позивач Житомирська міська рада
позов прокурора підтримала ( а.с. 176 Т.1).
Позивач Комунальне підприємство
"Агентство з управління майном"
Житомирської міської ради також.

Треті особи на стороні позивачів
в особі ліквідаторів Довжаниці О.С. та
Мельника В.О. у вирішенні спору
покладаються на розсуд суду, однак не
заперечують проти прийняття на баланс
орендованих приміщень.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти позовних вимог про
розірвання договору оренди та
звільнення приміщень з тих підстав, що
товариство одноособово надає послуги з
утримання будинків, споруд та
прибудинкових територій в мікрорайоні
Польовому міста Житомира. Звільнення
приміщень призведе до неможливості
обслуговування житлового фонду в
опалювальний період в більше ніж 200
житлових будинків ( а с. 127-128 Т.2).

13.01.14 року прокурор подав заяву
про зменшення розміру позовної вимоги
про стягнення заборгованості з
орендної плати до суми 144 391,11 грн. та про
збільшення розміру позовної вимоги
про стягнення пені до суми 8981,97 грн.
Одночасно подав клопотання припинити
провадження у справі в частині
стягнення заборгованості з орендної
плати в сумі 15 000,00 грн. ( а. с. 190-195 Т. 1).

Позивач Комунальне підприємство
"Агентство з управління майном"
Житомирської міської ради також подав
заяву про збільшення розміру позовної
вимоги про стягнення пені до суми 8981,97
грн. ( а.с. 226 Т.1). Представник позивача не
заперечив проти зменшення розміру
позовної вимоги про стягнення
заборгованості з орендної плати до
суми 144 391,11 грн. та припинення
провадження у справі в частині цієї
позовної вимоги в сумі 15 000,00 грн., які
ним зараховані в рахунок погашення
боргу за лютий 2013року ( а.с. 227 Т.1).

Заслухавши прокурора та
представників сторін, дослідивши
матеріали справи , господарський суд ,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради від
20.10.2011 року № 633 між Комунальним
підприємством "Агентство з управління
майном" Житомирської міської ради як
орендодавцем та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Керуюча
компанія "Коменерго- Житомир" укладено
Договір оренди нерухомого майна № 1366
від 01 листопада 2011року зі строком дії
по 01 жовтня 2014року (далі - Договір
оренди) (а.с. 21-23, 177 Т.1).

За умовами укладеного Договору оренди
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
нежитлові приміщення для розміщення
товариства за адресою:

- м. Житомир , вул. Вітрука, 42/7, площею 144,6
кв. м з орендною платою у розмірі 33,00
грн. за 1 кв. м без ПДВ, що знаходиться на
балансі КВЖРЕП № 10;

- м. Житомир, вул. Гагаріна,18, площею 44,58
кв. м з орендною платою у розмірі 07,75
грн. за 1 кв. м без ПДВ, що знаходиться на
балансі КВЖРЕП № 12;

- м. Житомир, вул. Гагаріна,18, площею 196,9
кв. м з орендною платою у розмірі 33,27
грн. за 1 кв. м без ПДВ що знаходиться на
балансі КВЖРЕП № 12;

- м. Житомир, провулок 2-й Кривий Брід, 2,
площею 206 кв. м з орендною платою у
розмірі 14,12 грн. за 1 кв. м без ПДВ що
знаходиться на балансі КВЖРЕП № 12;

- м. Житомир, провулок 2-й Кривий Брід, 2,
площею 19,2 кв. м з орендною платою у
розмірі 16,24 грн. за 1 кв. м без ПДВ що
знаходиться на балансі КВЖРЕП № 12;

- м. Житомир, провулок 2-й Кривий Брід, 2,
площею 9,21 кв. м з орендною платою у
розмірі 15,97 грн. за 1 кв. м без ПДВ що
знаходиться на балансі КВЖРЕП № 12.

Орендар використовує орендоване
приміщення тільки за цільовим
призначенням , обумовленим цим
договором ( п.1.2 Договору оренди).

Орендна плата за перший місяць оренди
становить 15035,77 грн. без ПДВ. В
подальшому орендна плата за кожний
наступний місяць визначається шляхом
коригування місячної орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за поточний місяць і вноситься
орендарем згідно рахунку не пізніше 10
числа послідуючого місяця з
урахуванням податку на додану вартість
( п. 3.3 Договору оренди).

Згідно п.3.6 Договору оренди
перерахована несвоєчасно або не в
повному обсязі орендна плата
стягується з орендаря з врахуванням
пені в розмірі подвійної облікової
ставки, визначеної НБУ на дату
нарахування пені від суми
заборгованості за кожний день
прострочення включаючи день оплати.
Нарахування та стягнення пені
здійснюється за весь період
прострочення орендарем виконання
зобов'язання щодо перерахування
орендної плати в терміни, встановлені в
п.3.3 цього Договору.

Несплата орендної плати у повному
обсязі протягом трьох місяців із з дня
закінчення строку платежу є підставою
для дострокового розірвання договору
оренди на вимогу орендодавця ( п. п. 3.8
та 5.3 Договору оренди).

Вступ орендаря у користування
приміщенням настає одночасно з
підписанням сторонами даного договору
та акту приймання - передачі об'єкта
оренди. Приміщення вважається
повернутим орендодавцю та
балансоутримувачу з моменту
підписання сторонами акту
приймання-передачі ( п. п. 2.1 та 2.3
Договору оренди).

Судом встановлено, що п.2.1 Договору
оренди в частині підписання акту
приймання - передачі об'єкта оренди
виконано лише щодо вбудованого
нежитлового приміщення на першому
поверсі у житловому будинку по вул.
Вітрука,42/7 площею 144,6 кв.м. Оформлення
передачі в користування решти
приміщень актом приймання-передачі не
відбулося ( а.с. 230 Т.1).

За користування об'єктом оренди
орендар зобов'язаний вносити орендну
плату своєчасно і в повному обсязі
незалежно від наслідків господарської
діяльності ( п. п.3.1 та 6.6. Договору
оренди).

У разі припинення даного договору або
розірвання договору орендар
зобов'язується повернути
орендодавцеві та балансоутримувачу в
5-дений термін об'єкт оренди в належному
стані, не гіршому , ніж до передачі його
в оренду, що засвідчується актом
прийому-передачі ( п. 6.12 Договору
оренди).

У п.8.3 Договору оренди визначено, що
даний договір може бути розірвано на
вимогу однієї сторін за рішенням
господарського суду у випадку
невиконання умов даного договору та в
інших випадках, передбачених чинним
законодавством України.

Згідно п.8.8 Договору оренди його дія
припиняється внаслідок одержання
орендарем повідомлення орендодавця
про відмову від договору, якщо орендар
не вносив орендну плату у повному
обсязі за користування нерухомим
майном протягом трьох місяців підряд.

У розділі 9 Договору оренди сторони
визначили, що акт приймання - передачі
об'єкта оренда є невід'ємною і
складовою частиною до цього договору .
Обов'язок щодо складання акта
приймання-передачі при передачі
об'єкта в оренду покладається на
балансоутримувача, а при поверненні
об'єкта оренди - на орендаря.

У зв'язку з наявністю у відповідача
заборгованості з орендної плати за
період з грудня 2012року по вересень
2013року в загальній сумі 179 432,91 грн. ,
прокурор просив стягнути останню , а
також пеню в сумі 2236,18грн. за допущене
прострочення виконання грошового
зобов'язання ( а.с. 27 Т.1). Одночасно
просив розірвати Договір оренди та
зобов'язати відповідача звільнити
орендовані приміщення та передати
останні за актами приймання-передачі
орендодавцеві та балансоутримувачам.

Відповідно до поданої в засідання суду
13.01.14року заяви, прокурор зменшив
розмір позовної вимоги про стягнення
заборгованості з орендної плати до
суми 144 391,11 грн. та збільшив розмір
позовної вимоги про стягнення пені до
суми 8981,97 грн. Окрім того, заявив
клопотання припинити провадження у
справі в частині стягнення
заборгованості з орендної плати в сумі
15 000,00 грн. В решті позовні вимоги не
змінював, просив їх задовольнити.

На задоволенні позову наголягав також
представник Комунального
підприємства "Агентство з управління
майном" Житомирської міської ради.

Представник відповідача проти
позовних вимог в частині стягнення
заборгованості з орендної плати та
пені не заперечував, просив врахувати
, що сплачені товариством кошті в сумі 5
000,00 грн. сплачено на виконання рішення
суду у справі № 906/236/13-г, решта 10 000,00 грн.
- на зменшення боргу за цим позовом.
Просив відмовити у позові в частині
розірвання договору оренди та
звільнення орендованих приміщень з
підстав, додатково викладених у
письмових поясненнях від 20.01.14року ( а
с. 12-76 Т.2).

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази сукупно відповідно до ст.ст. 4-7
та 43 ГПК України, господарський суд
прийшов до висновку позов
задовольнити частково з наступних
підстав.

Сферу орендних відносин, предметом
яких є комунальне майно, врегульовує
Закон України "Про оренду державного
та комунального майна" від 10 квітня
1992 року N 2269-XII ( з наступними змінами
та доповненнями), Господарський та
Цивільний кодекси України.

Так, згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 83 , ч.1 ст. 91 ЦК
України, ч. 2 ст. 55, ч.1 ст. 133, ч.1 ст. 144 , ч.1
ст. 283 ГК України та ст. 2 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" відповідач, як суб'єкт
господарювання , для здійснення
господарської діяльності має право
користуватися об'єктами права
комунальної власності - індивідуально
визначеним нерухомим майном.

Згідно укладеного відповідно до закону
Договору оренди нерухомого майна № 1366
право відповідача використовувати
орендовані приміщення для розміщення
товариства діє по 01 жовтня 2014 року
включно.

Як зазначено у ч. 3 ст. 287 ГК України
мета і предмет господарської
діяльності, визначені в установчих
документах суб'єкта господарювання,
який здійснює господарську
діяльність на базі орендованого
(комунального) майна, не можуть
суперечити умовам договору оренди.

Орендовані приміщення , як встановлено
судом, використовуються відповідачем
виключно за цільовим призначенням,
обумовленим даним договором,
відповідно до профілю виробничої
діяльності товариства.

У ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
передбачено, що на вимогу однієї із
сторін договір оренди може бути
достроково розірвано за
рішенням суду у разі невиконання
сторонами своїх зобов'язань та з інших
підстав, передбачених законодавчими
актами України.

Згідно частини 3 статті 291 ГК України
договір оренди , зокрема, комунального
майна, на вимогу однієї із сторін
може бути розірваний з підстав,
передбачених Цивільним кодексом
України для розірвання договору найму,
в порядку, встановленому статтею 188
цього Кодексу.

Оскільки Закон України "Про оренду
державного та комунального майна" та
Господарський кодекс України
самостійно не визначають підстави для
дострокового
розірвання договору оренди, тому
останні визначаються як умовами самого
договору, так і статтею 783 Цивільного
кодексу України ( п.3.3. мотивувальної
частини Рішення КСУ від 10.12.2009 №
31-рп/2009 (справа про переважне право
наймача на придбання військового
майна).

Окрім того, приписи статті 188 ГК
України та статті 11 ГПК України не
позбавляють сторону договору права на
звернення до суду з вимогою про
розірвання договору оренди без
дотримання порядку досудового
врегулювання спору (Рішення
Конституційного Суду України від 09.07.2002
№ 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 (справа про
досудове врегулювання спорів), п.3.1
Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 12
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна").

Підстави для дострокового
розірвання договору оренди (найму)
згідно статті 783 Цивільного кодексу
України наступні:

1) наймач користується річчю
всупереч договору або призначенню
речі;

2) наймач без дозволу наймодавця
передав річ у користування іншій особі;

3) наймач своєю недбалою поведінкою
створює загрозу пошкодження речі;

4) наймач не приступив до проведення
капітального ремонту речі, якщо
обов'язок проведення капітального
ремонту був покладений на наймача.

Статтею 782 ЦК України передбачено
спеціальний спосіб розірвання
договору оренди (найму) шляхом вчинення
наймодавцем односторонньої відмови
від нього, якщо наймач не вносить плату
за користування річчю протягом трьох
місяців підряд.

Право позивача -2 відмовитися від
договору оренди, якщо орендар не
вносив орендну плату у повному обсязі
за користування нерухомим майном
протягом трьох місяців підряд
визначене у п.8.8 Договору оренди
нерухомого майна № 1366 від 01.11.2011року .

Визначена статтею 782 ЦК України
можливість розірвати договір найму
шляхом відмови від договору в
позасудовому порядку є правом, а не
обов'язком наймодавця.

Як встановлено судом, позивач -2 не
відмовлявся від договору оренди до
звернення прокурора з цим позовом до
суду. Відповідно Договір оренди
нерухомого майна № 1366 від 01.11.2011року не
розірваний та не припинив свою дію.

Право наймодавця на відмову від
договору найму, передбачене частиною
першою статті 782 ЦК України, не є
перешкодою для звернення наймодавця
(орендодавця) до суду з вимогою
розірвати договір у разі несплати
наймачем (орендарем) платежів протягом
трьох місяців підряд.

У п. 3.8 Договору оренди сторони
визначили, що несплата орендної плати
у повному обсязі протягом трьох
місяців із дня закінчення строку
платежу є підставою для дострокового
розірвання договору оренди на вимогу
орендодавця.

Оскільки розірвати договір оренди, як
і будь-який інший, можливо лише в межах
строку його дії, заслуговують на увагу
приписи частини 1 ст. 795 ЦК України про
те, що лише з моменту оформлення
передання наймачеві будівлі актом
починається обчислення строку
договору найму, якщо інше не
встановлено договором.

Інше Договором оренди нерухомого
майна № 1366 від 01.11.2011року не
встановлено, оскільки також
передбачено оформлення передання
відповідачу орендованих приміщень за
актом приймання-передачі.

Однак з огляду на встановлені судом
обставини неповернення відповідачем
орендованих приміщень за попереднім
Договором оренди нерухомого майна №
738 від 26.11.2008року та відсутністю спору
щодо фактичного користування цими
приміщеннями за діючим Договором
оренди, господарський суд при
вирішенні по суті позовних вимог про
його розірвання договору та звільнення
приміщень, виходить з наступного.

Приписи частини другої статті 651 ЦК
України є загальними для розірвання
будь - якого договору, в тому числі,
договору оренди комунального майна, та
які передбачають можливість
розірвання договору за рішенням суду
на вимогу однієї з сторін у разі і с т о
т н о г о порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
установлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 38 Закону України
від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і
статус суддів" Верховний Суд України
переглядає справи з підстав
неоднакового застосування судами
(судом) касаційної інстанції
однієї і тієї ж норми
матеріального права у подібних
правовідносинах у порядку,
передбаченому процесуальним законом.

У статті 111-28 ГПК України зазначено,
що рішення Верховного Суду
України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення
з мотивів неоднакового
застосування судом (судами)
касаційної інстанції одних і
тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим
для всіх суб'єктів владних
повноважень, які
застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт,
що містить зазначену норму права, та
для всіх судів України. Суди
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішеннями
Верховного Суду України.

Так, судові палати у цивільних та
господарських справах Верховного Суду
України, переглядаючи судові акти
касаційних інстанцій Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ та Вищого господарського суду
України з підстав неоднакового
застосування ними одних і тих самих
норм матеріального права, а саме
частини другої статті 651 Цивільного
кодексу України у постанові від 18
вересня 2013 року виклали наступну
правову позицію:

- і с т о т н и м є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору; тобто йдеться про таке
порушення договору однією зі сторін,
яке тягне для другої сторони
неможливість досягнення нею цілей
договору;

- оцінка порушення договору як
істотного здійснюється судом
відповідно до критеріїв, що
встановлені вказаною нормою;

- оціночне поняття істотності
порушення договору законодавець
розкриває за допомогою іншого
оціночного поняття - "значної міри"
позбавлення сторони того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.
Це (друге) оціночне поняття значно
звужує сферу огляду суду. Істотність
порушення визначається виключно за
об'єктивними обставинами, що склалися у
сторони, яка вимагає розірвання
договору. В такому випадку вина (як
суб'єктивний чинник) сторони, що
припустилася порушення договору, не
має будь-якого значення і для оцінки
порушення як істотного, і для
виникнення права вимагати розірвання
договору на підставі частини другої
статті 651 ЦК України;

- іншим критерієм істотного порушення
договору закон визнає розмір завданої
порушенням шкоди, який не дозволяє
потерпілій стороні отримати очікуване
при укладенні договору. При цьому
йдеться не лише про грошовий вираз
завданої шкоди, прямі збитки, а й
випадки, коли потерпіла сторона не
зможе використати результати договору;

- вирішальне значення для застосування
зазначеного положення закону має
співвідношення шкоди з тим, що могла
очікувати від виконання договору
сторона;

- у кожному конкретному випадку питання
про істотність порушення повинне
вирішуватися з урахуванням усіх
обставин справи, що мають значення.
Так, суди повинні встановити не лише
наявність істотного порушення
договору, але й наявність шкоди,
завданої цим порушенням другою
стороною, яка може бути виражена як у
вигляді реальних збитків та (або)
упущеної вигоди, її розмір, який не
дозволяє потерпілій стороні отримати
очікуване при укладенні договору; а
також установити, чи є дійсно істотною
різниця між тим, на що має право
розраховувати сторона, укладаючи
договір, і тим, що в дійсності вона
змогла отримати.

Відповідно до вище викладеної правової
позиції Верховного Суду України
господарський суд не встановив , що
внаслідок несплати відповідачем у
період з лютого 2013року по вересень 2013
року орендної плати за користування
комунальним майном, позивачам
Житомирській міській раді та
Комунальному підприємству "Агентство
з управління майном" Житомирської
міської ради (м. Житомир) завдано
реальних збитків і що вони не зможуть
отримати очікувану орендну плату в
подальшому.

Доводи позову про те, що несплата
орендної плати в сумі 107 512,88 грн. до
місцевого бюджету (80% від суми
основного боргу 134 391,11 грн. за цим
позовом) унеможливить повноцінне
фінансування соціальних та інших
програм, що являється істотним
порушенням чинного законодавства і
суперечить інтересам територіальної
громади міста Житомира не підтверджені
будь-якими доказами.

Натомість судом приймаються до уваги
доводи відповідача про те, що загальна
кількість коштів сплачених до
місцевого та державного бюджету за 2013
рік становить 3 737 139,87 грн. (а. с. 35 Т.2).
Станом на 01.04.13року здійснено
інвестиційних заходів у розвиток
житлового фонду та покращення основних
виробничих фондів по його утриманню в
сумі 2332.5 тис. грн. ( а. с. 80 Т.2).

Оскільки основу господарського
порядку в Україні становить принцип
верховенства права ( ст. 5 ГК України),
то зазначений конституційний принцип
вимагає від держави утримуватися
від обмеження майнових прав (стаття 1,
частина друга статті 3, статті 21, 22, 64
Конституції України (підпункт 5.3 пункту
5 мотивувальної частини Рішення КСУ
від 22 вересня 2005 року 5-рп/2005 ).

Згідно прецедентної практики
Європейського суду з прав людини
майнові права, зокрема, право оренди, є
складовою поняття «майно» в розумінні
статті 1 Першого протоколу до Конвенції
) (Рішення у справі «Ятрідіс проти
Греції» від 25.03.99 року).

У Рішенні Європейського суду з прав
людини від 6 листопада 2008 р. у справі
«Ісмаїлов проти Росії» суд визнав за
державою право вводити в дію такі
закони, які вона вважає за необхідне,
щоб здійснювати контроль за
користуванням майном відповідно до з а
г а л ь н и х і н т е р е с і в (рішення від
6 листопада 2008 р. у справі «Ісмаїлов
проти Росії» ) та припиняти право
користування ним задля з а х и с т у
т а к и х інтересів ( рішення у справі
«Маатшап Смітс та інші проти
Нідерландів» від 3 травня 2001 року,
рішення у справі « Аллан Якобсон проти
Швеції» від 25.10.1989 року, рішення у
справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД»та
інші проти Ірландії» від 29.11.1991р.).

Отже, згідно прецедентної практики
Європейського суду з прав людини
майнове право особи, зокрема, право
оренди, може бути припинено у разі,
якщо цього потребують загальні
інтереси.

Позов прокурором подано насамперед в
і н т е р е с а х територіальної громади
міста Житомира.

У системі місцевого самоврядування
України має місце певна субординація
її елементів - територіальної громади,
ради, її виконавчих органів із
збереженням відповідного
розмежування їх прав і повноважень.

Первинним суб'єктом місцевого
самоврядування, основним носієм його
функцій і повноважень є територіальна
громада міста - жителі, об'єднані
постійним проживанням у межах міста (
ст. ст. 1 та 6 Закону України від 21.05.1997
№ 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в
Україні").

Згідно з положенням частини першої
статті 142 Конституції України та ч. 5 ст.
6 Закону України "Про місцеве
самоврядування" , територіальні
громади районів у містах поряд з
територіальними громадами міст діють
як суб'єкти права власності.

Право територіальної громади
самостійно вирішувати питання саме
місцевого значення, тобто такі, які
пов'язані передусім з життєдіяльністю
територіальних громад здійснюється
через міські ради та їх виконавчі
органи ( п. 3 Рішення КСУ від 16.04.2009 №
7-рп/2009 (справа про скасування актів
органів місцевого самоврядування)

Міські ради, як це логічно випливає із
змісту частини третьої статті 140
Конституції України, є органами
місцевого самоврядування, які
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх і н т е р е с а х
функції і повноваження місцевого
самоврядування.

За наведених обставин, коли йдеться про
наявність оціночних понять у
нормативно-правовому акті, який
підлягає застосуванню, можливість
приймати рішення з урахуванням
загальних засад цивільного
законодавства: добросовісності,
розумності та справедливості ( ст. 3 ЦК
України) дозволяє правова позиція
Конституційного Суду України,
викладена у рішенні від 1 грудня 2004
року N 18-рп/2004 у справі N 1-10/004 (справа про
охоронюваний законом інтерес) про те ,
що поняття "інтерес" у вузькому
розумінні цього слова є самостійним
об'єктом судового захисту та інших
засобів правової охорони, має на меті
задоволення усвідомлених
індивідуальних і колективних потреб,
не може суперечити суспільним
інтересам, загальновизнаним принципам
права.

Законом України від 24 червня 2004 року N
1869-IV (набрав чинності 30.07.2004року)
затверджено Загальнодержавну
програму реформування і розвитку
житлово- комунального господарства на
2004-2010року. Нині Закон № 1869-IV діє в
редакції Закону N 1511-VI від 11.06.2009,
згідно якої програму затверджено на
2009-2014 роки.

Згідно цієї програми державна
політика реформування
житлово-комунального господарства
базується, серед іншого, на такому
принципі як створення однакових
умов для всіх суб'єктів
підприємницької діяльності у
сфері житлово-комунального
господарства.

Згідно статті 7 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004
№ 1875-IV до повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить,
серед іншого, затвердження та
реалізація місцевих програм у сфері
житлово-комунального господарства,
визначення виконавця
житлово-комунальних послуг,
забезпечення населення
житлово-комунальними послугами
необхідних рівня та якості,
встановлення зручного для населення
режиму роботи виробників та
виконавців, інформування населення
відповідно до законодавства про
реалізацію місцевих програм у сфері
житлово-комунального господарства, а
також щодо відповідності якості
житлово-комунальних послуг нормативам,
нормам, стандартам та правилам,
проведення моніторингу виконання
місцевих програм розвитку
житлово-комунального господарства.

Як встановлено судом, ТОВ "Керуюча
компанія "Коменерго-Житомир" як
юридичну особу засновано фізичними
особами 27.03.2008 року з метою задоволення
суспільних потреб у різноманітних
побутових та інших послугах. Видами
діяльності товариства , серед іншого, є
: послуги з управління та утримання
житлового фонду, споруд та обладнання,
прибудинкових територій, збір,
вивезення , розміщення та утилізація
твердих та рідких побутових відходів,
обслуговування ліфтів, виконання
ремонтних робіт, виконання функцій
щодо нарахування, перерахування та
збору платежів за житлово-комунальні
послуги, оформлення документів
стосовно пільг та субсидій, роботи з
населенням тощо ( а с. 106-125 Т.1).

Орендовані приміщення надані
відповідачу Житомирською міською
радою для здійснення вище зазначеної
господарської діяльності вперше на
підставі Договору оренди нерухомого
майна № 738 від 26.11.2008р. , який діяв по 26
жовтня 2011року та, в подальшому, на
підставі Договору оренди нерухомого
майна № 1366 від 01.11.2011року ( а. с. 3-11 Т.2).

На підставі рішення 24 сесії 5 скликання
Житомирської міської ради від 28.05.08року
№ 621 було укладено договір між
Житомирською міською радою та ТОВ
"Керуюча компанія " КомЕнерго-Житомир"
строком на п'ять років з 09.06.2008 року по
09.06.2013 року на управління та утримання
частини житлового фонду міської ради,
який знаходився на балансах КВЖРЕП №№
10,12 згідно додатку, який в подальшому
рішенням 25 сесії 5 скликання
Житомирської міської ради від 03.07.08р. №
682 було затверджено в новій редакції (а.
с. 203 -207, 232-235 Т.1).

Згідно вище зазначеного додатку,
відповідач взяв на себе зобов'язання з
утримання 202 житлових будинків,
розташованих на 32 вулицях, площах та
провулках міста Житомира ( а. с. 232-235
Т.1).

Рішеннями міськвиконкому від 22.10.08р. №
749, від 13.01.11 року №9 та від 16.05.2013р. №190
встановлено тарифи на послуги ТОВ
"Керуюча компанія " КомЕнерго-Житомир" з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій ( а. с. 207 -211 Т.1).

В ході вирішення цього спору судом
встановлено, що позивач Житомирська
міська рада не виявила згоди
продовжити дію договору від 09.06.2008року
на управління та утримання частини
житлового фонду міської ради з
відповідачем на той самий строк і на
тих самих умовах , у зв'язку з чим
останній вважається припиненим за
закінченням строку його дії 09.06.2013року.

Рішенням виконавчого комітету
Житомирської міської ради № 235 від
11.06.2013року було дозволено відповідачу
продовжувати виконання функцій з
управління та утримання частини
житлового фонду міської ради до
визначення у встановленому чинним
законодавством порядку виконавця
послуг з утримання житлового фонду на
території, що обслуговувалась ТОВ
"Керуюча компанія " КомЕнерго-Житомир" ,
але не пізніше ніж до 11.09.13р.

У пункті 7.1 договору від 09.06.2008року на
управління та утримання частини
житлового фонду міської ради
визначено, що дія договору
припиняється у випадку, зокрема,
повного завершення сторонами договору
з управління майном.

Згідно п.7.2 цього договору у випадку
припинення договору, житловий фонд,
який був переданий в управління та
утримання передається власникові на
підставі підписаних сторонами актів
прийому - передачі. Власником за цим
договором є Житомирська міська рада.
Відповідно до викладеного, відповідач
як сторона за цим договором зобов'язана
повернути житловий фонд за актом
приймання - передачі іншій стороні -
Житомирській міській раді, або
визначеному власником суб'єкту.

В ході вирішення спору у справі №
906/1144/13 щодо визнання договору від
09.06.2008року на управління та утримання
частини житлового фонду міської ради
продовженим на новий строк судами
першої та апеляційної інстанції не
встановлено обставини виконання
рішення виконавчого комітету
Житомирської міської ради № 235 від
11.06.2013року в частині передачі
відповідачем комунальним
підприємствам "ВЖРЕП" Житомирської
міської ради №13 та №16 технічної
документації на житловий фонд шляхом
оформлення актів прийому - передачі.

Оскільки на стадії припинення договору
від 09.06.2008року на управління та
утримання частини житлового фонду
міської ради зобов'язання сторін ще не
припинилися, відповідач продовжує
утримувати та обслуговувати 202
житлових будинки.

За доводами відповідача, які
прокурором та позивачем не
спростовані, кількість жителів
житлових будинків, яким надаються
житлово-комунальні послуги становить
27 871 тисяч осіб, а загальна площа
житлового фонду, що обслуговується - 560
тисяч кв.м. ( а. с. 34, 55Т.2).

Наявність затверджених рішенням
виконавчого комітету від 16.05.2013р. №190
тарифів на послуги ТОВ "Керуюча
компанія " КомЕнерго-Житомир" з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, надає
можливість товариству надавати ці
послуги населенню і в спірний період (
а.с. 59 , 60 Т.2).

У зв'язку з цим, судом не встановлено,
що інтереси територіальної громади
міста Житомира на отримання
житлово-комунальних послуг
необхідного рівня та якості
відповідачем порушуються.

У відповідності до Закону України "Про
захист персональних даних" товариство
зареєструвало базу споживачів, яким
надаються послуги з утримання будинків
і споруд та прибудинкових територій та
здійснює паспортний облік таких осіб.

Окрім того, ТОВ "Керуюча компанія
"КомЕнерго-Житомир" є роботодавцем для
210 жителів міста Житомира, які є
членами територіальної громади
останнього.

Для них товариством в орендованих
приміщеннях створені робочі місця (а.с.
56 Т.2).

В свою чергу, у статті 74 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
передбачено , що органи місцевого
самоврядування несуть
відповідальність за свою діяльність
перед територіальною громадою та
зобов'язані інформувати останню з
питань місцевого значення.

Оскільки територіальній громаді
району у містах належить право
комунальної власності на нерухоме
майно, Житомирською міською радою не
доведено, що 27 871 тисяч жителів
житлових будинків, яким надаються
житлово-комунальні послуги
відповідачем, проінформовані в
питанні підстав розірвання з ним
договору оренди нерухомого майна та
наслідків такого розірвання.

Не доведено серед іншого, і тих
обставин, що до визначення в
установленому порядку виконавця
житлово-комунальних послуг, населення
вище зазначених житлових будинків
буде забезпечене цими послугами
необхідних рівня та якості, зокрема, в
опалювальний період, а також зможе
користуватися іншими послугами, які
відповідач надає в орендованих
приміщеннях, зокрема, послуги, що
визначені Законом України "Про захист
персональних даних".

З врахуванням вище викладеного,
господарський суд дійшов висновку про
недоведеність прокурором та
визначеними ним позивачами тих
обставин, що розірвання договору
оренди нерухомого майна не
суперечитиме інтересам
територіальної громади міста Житомира
в особі населення 202 житлових будинків
та не порушуватиме їх прав на отримання
житлово-комунальних та інших послуг
станом на дату винесення рішення у
справі.

У частині 2 статті 13 ЦК України
передбачено, що при здійсненні своїх
прав особа зобов'язана утримуватися
від дій, які могли б порушити права
інших осіб. Зазначене правило є
обов'язкове для позивачів за цим
позовом, які зобов'язані діяти виключно
в інтересах територіальної громади
міста Житомира.

Згідно частини 3 статті 16 ЦК України
суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частини
другої статті 13 цього Кодексу.

Суд відмовляє у позовних вимогах про
розірвання Договору оренди та
звільнення орендованих приміщень,
оскільки в цій частині останній
суперечить інтересам територіальної
громади міста Житомира.

В частині позовних вимог про стягнення
заборгованості з орендної плати та
пені, суд останні задовольняє, виходячи
з наступного.

Згідно ч.3. ст. 18 та ст. 19 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" та ст. 762 ЦК України орендар
зобов'язаний вносити орендну плату
своєчасно і у повному обсязі незалежно
від наслідків господарської
діяльності у строки, визначені у
договорі.

Строки внесення орендної плати
визначені у п.3.3 Договору оренди.

Судом встановлено, що заборгованість
відповідача за цим позовом виникла у
період з лютого 2013року по вересень
2012року на суму 144 391,11грн.

З врахуванням встановлених обставин
спору, суд приймає до уваги, що
сплачені відповідачем кошти в сумі 5
000,00 грн. згідно платіжного доручення
№ 1237 від 06.12.2013року спрямовані на
погашення основного боргу за рішенням
господарського суду від 23.04.2013року у
справі № 906/236/13 - г, у зв'язку з цим не
повинні враховуватися при вирішенні
питання в частині припинення існування
його предмету за цим позовом.

Натомість на суму 10 000,00 грн. сплачених
згідно платіжного доручення № 861 від
18.12.13р. коштів суд припиняє провадження
за п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Порядок зарахування цих коштів
позивачем -2 ( чи в рахунок часткового
погашення боргу за лютий 2013 року, чи за
травень 2013року) не є предметом
судового розгляду. Однак суд звертає
увагу, що "призначення платежу" є
обов'язковим реквізитом платіжного
доручення. Реквізит "призначення
платежу" платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу". Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність вимогам, викладеним у
цій главі, лише за зовнішніми ознаками (
п. 3.8 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затверджена постановою НБУ від
21.01.2004 № 22).

З врахуванням вище викладеного, до
стягнення за цим рішенням є борг в сумі
134 391,11 грн.

Правові наслідки порушення грошового
зобов'язання передбачені, зокрема,
приписами ст.ст. 549-552, 611,625 ЦК України.

З врахуванням присів ст. 549, ч.2 ст. 625 ЦК
України та ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
правовими наслідками порушення
грошового зобов'язання, тобто
зобов'язання сплатити гроші , є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку ( якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства) , інфляційні
нарахування , та проценти річних від
простроченої суми основного боргу.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання ( ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Прокурор подав заяву про збільшення
розміру пені до суми 8981,97 грн.
відповідно до розрахунку,
підготовленого позивачем. На
задоволенні цієї позовної вимоги в
новому розмірі наполягали прокурор та
позивач. Відповідач не заперечив
обгрунтованість останнього.

З огляду на вимоги ч.1 ст. 4-7 і ст. 43 ГПК
України господарський суд має
з'ясовувати обставини, пов'язані з
правильністю здійснення позивачем
розрахунку, та здійснити оцінку
доказів, на яких цей розрахунок
грунтується ( п.1.12 Постанови № 14).

Визначений у п.3.6 Договору оренди
розмір пені (подвійна облікова
ставка НБУ, що діяла у період , за який
сплачується пеня) відповідає приписам
ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", ч. 2 ст.
343 ГК України.

Період нарахування пені за умовами
цього пункту договору приписами ч.6 ст.
232 ГК України не обмежено та
застосовано позивачем -2 вірно.

З врахуванням викладеного,
господарський суд приймає до уваги
розрахунок позивача , згідно якого пеня
за період прострочення з 11.03. 13р. по
17.12.13року становить 8981,97 грн. Зазначена
сума підлягає стягненню в судовому
порядку.

Щодо розподілу судового збору за
наслідками вирішення спору.

Приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у зв'язку
з частковим задоволенням позову
стягує судовий збір з відповідача
пропорційно задоволеним вимогам та у
зв'язку з частковою відмовою в позові
- з визначених прокурором позивачів
також пропорційно ( п.4.6 Постанови ВГСУ
від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України").

Позовні вимоги про стягнення
основного боргу та пені є вимогами
майнового характеру , об'єднані в одній
позовній заяві, тому підлягали оплаті
у 2013 році судовим збором в сумі 1720,50грн.
Господарський суд сплату судового
збору за задоволені вимоги майнового
характеру покладає на відповідача.

Позовні вимоги про розірвання договору
оренди та звільнення приміщень є
вимогами немайнового характеру.

У п. 2.11 Постанови ВГСУ № 7 роз'яснено,
якщо в позовній заяві об'єднано дві або
більше вимог немайнового характеру,
пов'язаних між собою підставами
виникнення або поданими доказами,
судовий збір сплачується окремо з
кожної з таких вимог.

Позовна вимога немайнового характеру
підлягала оплаті судовим збором у 2013
року в сумі 1147,00грн.

В позовній заяві прокурором об'єднано
сім вимог немайнового характеру у
задоволенні яких суд відмовив, тому
судовий збір в загальній сумі 8029,00 грн.
господарський суд пропорційно
покладає на першого та другого
позивачів в порядку ч.5 ст. 49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 4-3,4-7, 33, 43, 49, п.1 -1 ч.1 ст.
80, ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський
суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керуюча компанія
"Коменерго- Житомир" ( 10029, Житомирська
область, місто Житомир, вулиця Хлібна,
буд. 27 ( фактична адреса: вулиця
Гагаріна, 18), ) на
користь Комунального підприємства
"Агентство з управління майном"
Житомирської міської ради (10014, м.
Житомир, вул.Щорса,4, ідентифікаційний
код 34788934):

- 134 391,11 грн. заборгованості з орендної
плати;

- 8981,97 грн. пені.

Видати наказ

3. Провадження в частині стягнення 10 000,
00 грн. заборгованості з орендної плати
припинити.

4. В решті позову відмовити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керуюча компанія
"Коменерго- Житомир" ( 10029, Житомирська
область, місто Житомир, вулиця Хлібна,
буд. 27 ( фактична адреса: вулиця
Гагаріна, 18), )в дохід
Державного бюджету України (доходний
рахунок 312 2, МФО 811 039, банк
одержувача ГУДКСУ у Житомирській
області, одержувач УДКСУ у м. Житомирі
(м. Житомир), 220300 01, код ЄДРПОУ суду 034 999
16, код одержувача 380 357 26, код судового
збору 034 99 16) - судовий збір у розмірі 3
067,46 грн.

Видати наказ.

6. Стягнути з Житомирської міської ради
( 10014, м. Житомир, майдан ім. С.П.
Корольова , 4/2 , ) в дохід
Державного бюджету України (доходний
рахунок 312 2, МФО 811 039, банк
одержувача ГУДКСУ у Житомирській
області, одержувач УДКСУ у м. Житомирі
(м. Житомир), 220300 01, код ЄДРПОУ суду 034 999
16, код одержувача 380 357 26, код судового
збору 034 99 16) - судовий збір у розмірі 4
014,50 грн.

Видати наказ.

7. Стягнути з Комунального
підприємства "Агентство з управління
майном" Житомирської міської ради ( 10014,
Житомирська область, місто Житомир,
Богунський район, вул. Щорса, буд. 4, ) в дохід Державного бюджету
України (доходний рахунок 312 2,
МФО 811 039, банк одержувача ГУДКСУ у
Житомирській області, одержувач УДКСУ
у м. Житомирі (м. Житомир), 220300 01, код
ЄДРПОУ суду 034 999 16, код одержувача 380 357
26, код судового збору 034 99 16) - судовий
збір у розмірі 4 014,50 грн.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 28 січня 2014року.

Суддя
Машевська О.П.

Віддрукувати:

1- у справу

2- прокурору м. Житомира ( в книзі
нарочним)

3- Житом. міській раді (рек. )

4- КП "Агентство з упр. майном Жит.
міськради (на вимогу)

5- відповідачу Товариству з обмеженою
відповідальністю "Керуюча компанія
"Коменерго - Житомир" на адресу: м.
Житомир, вул. Гагаріна, 18 (на вимогу )

6- третій особі КВЖРЕП №10 в особі
ліквідатора Довжаниці О.С. (в книзі
нарочним)

7- третій особі КВЖРЕП№12 в особі
ліквідатора Мельника В.О. . (в книзі
нарочним)