ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2014 Справа №
901/3996/13

За позовом Центру медичної
реабілітації та санаторного лікування
«Крим»

до відповідача Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Кримвійськбуд»

про стягнення товару

Суддя Доброрез І.О.

Представники:

від позивача - Пустовалова В.В.
(юрисконсульт, довіреність від 09.12.2013 №
1378);

від відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: 02.12.2013 від Центру медичної
реабілітації та санаторного лікування
«Крим» (далі - позивач) до
господарського суду Автономної
Республіки Крим (далі - суд) надійшла
позовна заява про стягнення з
Державного підприємства Міністерства
оборони України «Кримвійськбуд» (далі -
відповідач) 1500 літрів дизельного
пального.

Позовні вимоги обґрунтовує ст.ст. 173, 181,
193 Господарського кодексу України
(далі - ГК України), ст.ст. 207, 525-526, 1046-1047,
1049 Цивільного кодексу України (далі -
ЦК України) та вказує на неналежне
виконання відповідачем взятих на себе
зобов'язань із повернення одержаного у
позику дизельного пального.

Ухвалою суду від 04.12.2013 позовна заява
прийнята до розгляду та у порядку ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) зобов'язано
сторін надати суду документи,
необхідні для вирішення спору.

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд
справи відкладався. Черговий розгляд
справи призначений на 16.01.2014.

Відповідач явку свого повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, про причини неявки суд не
повідомив. Так, особи, які беруть участь
у справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87
ГПК України. У разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду (п.
3.9.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»). За таких обставин,
суд вважає відповідача належним чином
повідомленим про час і місце розгляду
справи (а.с. 24, 33).

Процесуальним правом, передбаченим ст.
59 ГПК України, відповідач не
скористався та відзиву на позов не
надав.

До того ж, явка представника
відповідача обов'язковою судом не
визнавалась, а тому, ураховуючи, що явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням зазначеного, суд вважає
за можливе розглядати справу без
участі представника Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Кримвійськбуд» на підставі
ст. 75 ГПК України за наявними у справі
матеріалами.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав вимоги позовної
заяви та надав пояснення, аналогічні
викладеним у позові.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому
засіданні проголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, судом
встановлені наступні обставини.

Листом від 30.03.2012 вих. № 129 Державне
підприємство Міністерства оборони
України «Кримвійськбуд» звернулось до
Центру медичної реабілітації та
санаторного лікування «Крим» про
надання 500 літрів дизельного пального
для продовження виконання
ремонтно-відновлювальних робіт у
пляжній зоні позивача. У вказаному
листі відповідач зобов'язався
повернути одержане дизельне пальне у
квітні 2012 року після початку
фінансування робіт (а.с. 10).

Крім того, відповідач листом від 04.04.2012
вих. № 141 просив позивача додатково
надати йому 1000 літрів дизельного
пального для тих самих потреб та на тих
же саме умовах повернення, зокрема,
щодо строків (а.с. 11).

Із змісту вищевказаних листів
убачається, що надання дизельного
пального у позику відповідачу було
схвалене уповноваженими особами
Центру медичної реабілітації та
санаторного лікування «Крим», про що
наявні відповідні відмітки на листах.

Крім того, судом встановлено, що на
одержання від позивача 1500 літрів
дизельного пального Державним
підприємством Міністерства оборони
України «Кримвійськбуд» був
уповноважений Сушко Руслан
Володимирович, що підтверджується
відповідною довіреністю від 02.04.2012 № 7
(а.с. 12).

03.04.2012 Центром медичної реабілітації та
санаторного лікування «Крим» було
видано відповідачу 500 літрів
дизельного пального, а 06.04.2012 - 1000
літрів. Зазначене підтверджується
відповідними відмітками представників
сторін, які містяться на зворотному
боці листів (а.с. 10 на звороті, 11 на
звороті). Претензій щодо кількості або
якості переданого дизельного пального
від Державного підприємства
Міністерства оборони України
«Кримвійськбуд» не надходило, доказів
протилежного суду надано не було.

У свою чергу, відповідач у строки,
визначені у листах, одержане дизельне
пальне не повернув, у зв'язку з чим
позивач з метою досудового
врегулювання спору неодноразово
звертався до нього з претензіями від
14.12.2012 № 1108 (а.с. 13-14) та від 16.09.2013
вих. № 916 (а.с. 16), в яких вимагав сплатити
вартість переданого товару у сумі
15150,00 грн.

Листами від 11.02.2013 вих. № 45 та від 23.09.2013
вих. № 246 Державне підприємство
Міністерства оборони України
«Кримвійськбуд» підтвердило факт
одержання дизельного пального у
розмірі 1500 літрів, у частині ж оплати
його вартості зазначило про своє
скрутне фінансове становище та
неможливість самостійно (без
відповідного фінансування
Міністерством оборони України)
здійснити оплату боргу (а.с. 15, 18).
Зазначене стало підставою для
звернення позивача із даним позовом до
суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, суд вважає позовні
вимоги такими, що підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України
(ч. 1 ст. 175 ГК України).

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 ЦК України та ст.
174 ГК України, зокрема, з договорів та
інших правочинів (угод).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із статтею 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Аналогічні положення містяться у ст. 180
ГК України.

Судом встановлено, що укладені між
сторонами правочини за своєю правовою
природою є договорами позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Приписами ч. 1 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках,

коли позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Водночас, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Проаналізувавши зазначені положення
чинного законодавства та наявні у
справі матеріали, суд дійшов висновку,
що у листах від 30.03.2012 вих. № 129 та від
04.04.2012 вих. № 141 сторони визначили всі
істотні умови договору позики, зокрема:
предмет і строк. Крім того, матеріалами
справи підтверджується факт передачі
дизельного пального в обумовлених
сторонами об'ємах відповідачу, що
свідчить про укладеність зазначених
правочинів.

Суд також зазначає, що укладені між
сторонами договори позики недійсними у
судовому порядку не визнавався,
доказів протилежного сторонами суду
надано не було. У зв'язку з чим, у силу
ст. 629 ЦК України, вказані правочини є
обов'язковими для виконання сторонами.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач виконав свої договірні
зобов'язання з передачі у позику
дизельного пального, що
підтверджується відмітками Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Кримвійськбуд» на листах від
30.03.2012 вих. № 129 та від 04.04.2012 вих. № 141.

У свою чергу, відповідач взяті на себе
зобов'язання з повернення речей,
одержаних у позику, не виконав, доказів
протилежного суду не надав. З огляду на
те, що своєчасне повернення позики є
одним з основних обов'язків
відповідача, належне виконання якого
вимагається законом та договорами, суд
дійшов висновку про доведеність факту
порушення прав позивача.

Разом з тим, аналізуючи позовні вимоги
Центру медичної реабілітації та
санаторного лікування «Крим» щодо
стягнення з відповідача 1500 літрів
дизельного пального, суд вважає за
необхідне зазначити, що позивачем
невірно обраний спосіб захисту права.

Так, положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України та
ч. 2 ст. 20 ГК України передбачено, що
одним із способів захисту права є
присудження до виконання обов'язку в
натурі. Із зазначеними приписами
узгоджуються норми ч. 1 ст. 1049 ЦК України
щодо зобов'язання позичальника
повернути позикодавцеві позику - речі,
визначені родовими ознаками, у такій
самій кількості, такого самого роду та
такої самої якості, що були передані
йому позикодавцем.

Проте, у разі, коли позовні вимоги не
відповідають матеріально-правовим
способам захисту, або обраний особою,
яка звернулася з позовом, спосіб
захисту не призводить до поновлення її
порушеного права, але при розгляді
спору буде встановлений факт порушення
прав цієї особи (позивача), то суд має
сам визначити належний спосіб судового
захисту і ухвалити відповідне рішення
щодо захисту порушеного права.
Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Вищого господарського суду
України від 18.12.2012 у справі №
6/5005/3915/2012, від 23.05.2012 у справі №
5002-17/4265-2011, від 27.04.2012 у справі №
5002-11/3661-2011, від 25.04.2012 у справі №
5002-21/3634-2011.

За таких обставин, суд вважає за
необхідне задовольнити позовні вимоги,
зобов'язавши відповідача повернути
позивачу 1500 літрів дизельного
пального.

Витрати позивача по сплаті судового
збору у розмірі 1720,50 грн відповідно до
ст. 49 ГПК України при задоволенні
позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85, 115-116 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов'язати Державне підприємство
Міністерства оборони України
«Кримвійськбуд» повернути Центру
медичної реабілітації та санаторного
лікування «Крим» 1500 літрів дизельного
пального.

3. Стягнути з Державного підприємства
Міністерства оборони України
«Кримвійськбуд» на користь Центру
медичної реабілітації та санаторного
лікування «Крим» витрати по сплаті
судового збору у розмірі 1720,50 грн (одна
тисяча сімсот двадцять грн 50 коп.).

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складене 21.01.2014.

Суддя
І.О. Доброрез