м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомПриватного акціонерного
товариства "Просто-страхування"до про
Страхового товариства з додатковою
відповідальністю "Гарантія"
відшкодування шкоди 4 242,90 грн.
Суддя Літвінова
Представники сторін:
від позивача: Крашеніннікова М.І. -
представник за дов.;
від відповідача: Ємчук В.О. -
Рішення прийнято 22.01.2014, у зв'язку з
оголошеною перервою з 25.12.2013 на 22.01.2014.

У судовому засіданні 22.01.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Приватного акціонерного товариства
"Просто-страхування" до Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю "Гарантія" про
стягнення 4 242,90 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 05.12.2013 порушено провадження у
справі №910/23524/13, розгляд справи
призначено на 25.12.2013.

В судовому засіданні 25.12.2013 відповідач
надав суду письмовий відзив на позов, в
якому зазначив, що позивач своєчасно не
звернувся до відповідача з заявою на
виплату страхового відшкодування,
оскільки відповідно до п. 37.1.4 частини
37.1 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", підставою для
відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати) є
неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, і трьох років, якщо шкода
заподіяна здоров'ю або життю
потерпілого, з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди.

В судовому засіданні 25.12.2013, на підставі
ст.77 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено перерву на
22.01.2014, про що повідомлено сторони
належним чином.

В судовому засіданні 22.01.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
відповідача, господарський суд міста
Києва,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно з п. 1 ст. 352 Господарського
кодексу України, страхування - це
діяльність спеціально уповноважених
державних організацій та суб'єктів
господарювання (страховиків), пов'язана
з наданням страхових послуг юридичним
особам або громадянам
(страхувальникам) щодо захисту їх
майнових інтересів у разі настання
визначених законом чи договором
страхування подій (страхових випадків),
за рахунок грошових фондів, які
формуються шляхом оплати
страхувальниками страхових платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
страхування", страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів фізичних
осіб та юридичних осіб у разі настання
певних подій (страхових випадків),
визначених договором страхування або
чинним законодавством, за рахунок
грошових фондів, що формуються шляхом
сплати фізичними особами та юридичними
особами страхових платежів (страхових
внесків, страхових премій) та доходів
від розміщення коштів цих фондів.

Пунктом 2 ст. 352 Господарського кодексу
України встановлено, що страхування
може здійснюватися на основі договору
між страхувальником і страховиком
(добровільне страхування) або на основі
закону (обов'язкове страхування).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про
страхування", страхування може бути
добровільним або обов'язковим.

Страхування наземного транспорту (крім
залізничного), відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 6
Закону України "Про страхування", є
видом добровільного страхування.

В статті 16 Закону України "Про
страхування" визначено, що договір
страхування - це письмова угода між
страхувальником і страховиком, згідно
з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 Закону України
"Про страхування", страхувальники -
юридичні особи та дієздатні громадяни,
що уклали із страховиками договори
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну
третіх осіб під час експлуатації
наземного транспортного засобу.

18.12.2009 між ЗАТ "Просто-страхування" (яке
є правонаступником ПАТ
"Просто-страхування") (далі - позивач,
страховик) та ТОВ "Марквінс Інтернешнл"
(далі - страхувальник) укладений
Договір добровільного страхування
транспортних засобів №193637 серії АТК
(далі -Договір), за яким був
застрахований автомобіль "Volkswagen Transporter"
державний номер АА5456СА.

17.05.2010 о 11 год. 20 хв. по вул. Запоріжська,
28, в м. Бориспіль сталася дорожньо
-транспортна пригода за участю
застрахованого автомобіля ""Volkswagen
Transporter" державний номер АА5456СА, під
керуванням Бігуняк В.В., який перебуває
у трудових відносинах з ТОВ "Марквінс
Інтернешнл" та якій належить вказаний
автомобіль, та "Камаз" державний номер
АА4896ТС під керуванням Приступко С.В.

В матеріалах справи наявне
повідомлення про настання страхового
випадку, з яким звернулось ТОВ
"Марквінс Інтернешнл" (страхувальник)
до свого страховика - ЗАТ
"Просто-страхування" та заява від 16.03.2011
про виплату страхового відшкодування.

Як вбачається з постанови
Дніпровського районного суду міста
Києва від 01.07.2010, Приступку С.В. визнано
винним у вчиненні правопорушення,
передбаченого ст.124 КУпАП та накладено
на нього адміністративне стягнення у
вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення - акт
судового розгляду справи, який є
результатом дослідження всіх
документів та з'ясування всіх
необхідних обставин. Таким чином, у
справах про адміністративні
правопорушення, зокрема,
дорожньо-транспортні пригоди, належним
доказом є довідка Державної
автомобільної інспекції, складена на
підставі протоколу про
адміністративне правопорушення. У свою
чергу, протокол - це офіційний документ,
відповідним чином оформлений
уповноваженою особою про вчинення
діяння, яке містить ознаки
правопорушення, передбаченого нормами
Кодексу України про адміністративні
правопорушення.

Отже, остаточний висновок щодо
наявності у діях особи складу
адміністративного правопорушення
міститься у постанові суду.

Цивільно-правова відповідальність
внаслідок експлуатації автомобіля
"Камаз" державний номер АА4896ТС була
застрахована у відповідача на підставі
договору (полісу) ВЕ№765941 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів. Вказаним
договором (полісом ВЕ№765941), діючим на
дату ДТП (17.05.2010), з франшизою - 2,00 грн.

Отже, відповідач є особою на яку
полісом ВЕ№765941 покладено обов'язок з
відшкодування шкоди завданої під час
експлуатації автомобіля "Камаз"
державний номер АА4896Т на час спірної
ДТП.

Відповідно до звіту №9623/3561 від 18.05.2010 та
калькуляції від 18.05.2010, вартість
відновлювального ремонту
застрахованого автомобіля "Volkswagen
Transporter" державний номер АА5456СА складає 9
775,86 грн.

Згідно рахунку-фактури №СФ-4063 від
21.02.2011 (ФОП Кардасевич С.А.), вартість
відновлювального ремонту
застрахованого автомобіля "Volkswagen
Transporter" державний номер АА5456СА склав 5
502,90 грн.

На підставі вищевказаного договору від
18.12.2009, страхового акта від 17.03.2011,
рахунку-фактури №СФ-4063 від 21.02.2011,
розпорядження №001368 від 22.03.2011, позивач
виплатив страхове відшкодування в сумі
4 752,90 грн. на рахунок СТО. Факт
здійснення зазначеної виплати
підтверджується платіжним дорученням
№4798 від 23.03.2011 на суму 4 752,90 грн.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, з метою
досудового врегулювання спору, позивач
27.06.2012 звернувся до відповідача з
вимогою №04-4519 від 18.06.2012 про виплату
страхового відшкодування в розмірі 4
752,90 грн., яка отримана відповідачем
02.07.2012, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке долучено до
матеріалів справи.

Як зазначив відповідач у своєму
відзиві на позов, ДТП трапилось 17.05.2010,
позивач відповідно до Договору
страхування №193637 здійснив виплату
страхового відшкодування 23.03.2011 і
тільки 27.06.2012 звернувся до відповідача
з заявою про виплату страхового
відшкодування.

Оскільки, позивач своєчасно не
звернувся до відповідача з заявою про
виплату страхового відшкодування та не
надав необхідні документи, тому у
відповідача відсутні як обов'язок так і
можливість виплати страхового
відшкодування.

В підтвердження викладеного
відповідач посилається на п.37.1.4. статті
37 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів".

З даним твердженням суд не
погоджується з огляду на наступне.

Так, відповідно до приписів цієї норми
підставою для відмови у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати) є, зокрема,
неподання заяви про страхове
відшкодування впродовж одного року,
якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, і трьох років, якщо шкода
заподіяна здоров'ю або життю
потерпілого, з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди.

Спір у даній справи виник у зв'язку із
стягненням виплаченого страхового
відшкодування, тобто із правовідносин,
що регулюються положеннями статті 993
Цивільного кодексу України, та статті 27
Закону України "Про страхування",
згідно яких до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Разом з тим, із преамбули Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" вбачається, що він регулює
відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів і спрямований на
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та майну
потерпілих при експлуатації наземних
транспортних засобів на території
України.

Таким чином останній регулює інші,
відмінні від правовідносин, що виникли
у даній справі, а приписи п. 37.1.4. статті
37 цього Закону, до даних правовідносин
не застосовуються, тому вказані
висновки є правильними.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи та положень ст. 512,
993 Цивільного кодексу України та ст. 27
Закону України "Про страхування"
вбачається, що позивач набув право
вимоги до відповідачів в порядку
суброгації.

Як зазначає Верховний Суду України в
листі від 19.07.2011, перехід права вимоги
від страхувальника (вигодонабувача) до
страховика називається суброгацією.
При суброгації нового зобов'язання із
відшкодування збитків не виникає -
відбувається заміна кредитора:
потерпілий (а ним є страхувальник або
вигодонабувач) передає страховику своє
право вимоги до особи, відповідальної
за спричинення шкоди. Внаслідок цього
страховик виступає замість
потерпілого.

Хоч і регрес, і суброгація виникають на
підставі закону, проте вказані
підтсави є різними. Так суброгація
виникає, зокрема, на підстав ст. 993
Цивільного кодексу України та ст. 27
Закону України "Про страхування", а
регрес, зокрема, на підставі ст. 38
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів".

Між поняттями суброгації та регресу
існують відмінності. За суброгації
відбувається лише зміна осіб у вже
наявному зобов'язанні (зміна активного
суб'єкта) зі збереженням самого
зобов'язання. Це означає, що одна особа
набуває прав і обов'язків іншої особи у
конкретних правовідносинах. У
процесуальному відношенні
страхувальник передає свої права
страховику на підставі договору і
сприяє реалізації останнім прийнятих
суброгаційних прав. При регресі одне
зобов'язання замінює собою інше, але
переходу прав від одного кредитора до
іншого не відбувається.

Регрес у страхуванні виникає стосовно
вузького кола осіб, тоді як суброгація
застосовуються щодо будь-якої особи,
відповідальної за настання страхового
випадку. При суброгації перебіг строку
позовної давності починається з
моменту виникнення страхового випадку.
При регресі - з моменту, коли страховик
виплатив страхове відшкодування, тобто
зазнав збитків.

Оскільки, позивач набув права до
відповідачів в порядку суброгації, то
строк позовної давності за вимогами
позивача почав спливати з моменту
виникнення страхового випадку, як це
зазначає Верховний Суд України в листі
від 19.07.2011.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи те, що страховий випадок мав
місце 17.05.2010, то позовна давність
спливає 17.05.2013.

Відповідно до відбитку поштового
штемпелю органу зв'язку на конверті,
позивач направив позовну заяву до
господарського суду 03.11.2013.

Отже, позивач звернувся до суду після
спливу строку позовної давності.

Згідно ст. 267 Цивільного кодексу
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідач заявив усне клопотання про
застосування позовної давності, про що
відображено в протоколі судового
засідання від 25.12.2013.

Законом не встановлено вимог щодо
форми заяви сторони про сплив позовної
давності. Відтак її може бути викладено
у відзиві на позов або у вигляді
окремого клопотання, письмового чи
усного. В останньому випадку воно
обов'язково має бути зазначене в
протоколі судового засідання (пункт 6
частини другої статті 811 ГПК;
господарський суд може також
запропонувати відповідачеві викласти
таку заяву в письмовій формі та
долучити її до матеріалів справи (п. 2.1
постанови пленуму Вищого
господарського суду України №10 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

За змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності (п. 2.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів").

Отже, судом позовна давність
застосовується, що є підставою для
відмови у позові.

Згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог
відмовити.

2.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 27.01.2014

Суддя

М.Є. Літвінова