ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року Справа № 922/2833/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді Дерепи
В.І.суддівБондар С.В. (доповідач), Палія
В.В.розглянувши матеріали касаційної
скарги за участю представників :
Приватного акціонерного товариства
"Лізингова компанія "Сприяння" від
позивача: Новосельцев В.І. від
відповідачів: 1. не з'явились
2. Артюх А.Л.на
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 19.11.2013 рокуу
справі№ 922/2833/13за позовомПриватного
акціонерного товариства "Лізингова
компанія "Сприяння"до1. Публічного
акціонерного товариства "Земельний
банк"; 2. Національного Банку
України, в особі управління
Національного Банку України в
Харківської областіпровизнання
недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
"Лізингова компанія "Сприяння" (далі
позивач) звернулось до Публічного
акціонерного товариства "Земельний
банк" (далі відповідач 1) та
Національного Банку України, в особі
управління Національного Банку
України в Харківської області (далі
відповідач 2) з позовом про визнання
недійсним пункту 4.1 розділу 4 договору
застави майнових прав № 15/7 від 25.06.2010
року (далі Договір), щодо відступлення
права вимоги до позивача за кредитним
договором № 68-08/К від 21.08.2008 року на суму
1 000 000 грн. за процентами та іншими
видами платежів, що підлягають сплаті
на підставі цього кредитного договору.

Позивач обґрунтовував свої позовні
вимоги тим, що п.4.1 Договору суперечить
положенням ст. 514 ЦК України, оскільки,
згідно з нормами чинного законодавства
відступлення права вимоги може
здійснюватися тільки відносно дійсної
вимоги, що існувала на момент переходу
цих прав, а тому відповідно до ст. 215, 203
ЦК України у цій частині Договір є
недійсним.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 17.09.2013 року
позовні вимоги задоволені.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
прийшов до висновку про те, що згідно з
нормами чинного законодавства
відступлення права вимоги може
здійснюватися тільки відносно дійсної
вимоги, що існувала на момент переходу
цих прав і обсяг цих прав має бути
підтверджено документально, при
укладанні Договору (п.4.1 розділу 4)
відповідачами була порушена ст. 514 ЦК
України.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 19.11.2013 року
апеляційна скарга відповідача 2 була
задоволена, а рішення прийняте судом
першої інстанції скасоване. Прийняте
нове рішення, яким в задоволенні позову
було відмовлено.

В постанові суд апеляційної інстанції
дійшов до висновку про те, що немає
підстав вважати, що при укладанні
Договору (п.4.1 Розділу 4) було порушене
діюче законодавство та послався при
цьому на ст.ст. 514, 517, 518 ЦК України. В
постанові, також зазначено, що
відповідно до рішення Господарського
суду Харківської області від 31.08.2011
року у справі № 5023/5582/11 (яке у
подальшому було залишено без змін) було
задоволено позов ПАТ "Лізингова
компанія "Сприяння" (позивач у даній
справі) до ПАТ "Земельний банк"
(відповідач 1 у даній справі) та визнано
відсутнім у ПАТ "Земельний банк" права
вимоги за зобов'язаннями, які виникли у
ПАТ "Лізингова компанія "Сприяння" на
підставі, зокрема, кредитного договору
№ 68-08/К від 21.08.2008 року (т. 1 а.с. 50-76).

Не погоджуючись з постановою
апеляційної інстанції, позивач
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 19.11.2013 року по
даній справі та залишити в силі рішення
суду першої інстанції від 17.09.2013 року. В
своїй касаційній скарзі позивач
зазначає, що судом апеляційної
інстанції при прийнятті оскаржуваної
постанови були невірно застосовані
норми діючого законодавства та дана
невірна оцінка матеріалам зібраним у
справі.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
представників сторін, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

21.08.2008 року між відповідачем 1 та
позивачем укладено договір № 68-08/К про
надання кредитної лінії.

Згідно до зазначеного кредитного
договору відповідач 1 надає позивачу
кредитну лінію з лімітом кредитування
у розмірі 1 000 000 грн.

Кредит надавався строком з 21.08.2008 року
по 24.08.2010 року (т.1 а.с. 12-17).

25.06.2010 року між відповідачем 2
(заставодержатель) та відповідачем 1
(заставодавець) укладено Договір.

Предметом Договору (застави) є майнові
права за кредитним договором № 68-08/К
від 21.08.2008 року зі всіма змінами до
нього, укладеним між заставодавцем
(відповідач 1) і боржником (позивач),
відповідно до якого боржник повинен
повернути заставодавцю кредит у сумі 1
000 000 грн., з кінцевим терміном
повернення 24.08.2010 року та сплачувати
процента за користування ним за
ставкою 24% річних.

Зобов'язання, що виплавають з
кредитного договору № 68-08/К від 21.08.2008
року забезпечується договором іпотеки
від 28.08.2008 року, зі всіма змінами до
нього, укладеного між заставодавцем та
майновим поручителем (т.2 а.с. 70-73) - п.1.1
Договору.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що
відповідач 1 уступає відповідачу 2
право вимоги до позивача, що випливає з
кредитного договору № 68-08/К від 21.08.2008
року на суму 1 000 000 грн. за процентами та
іншими видами платежів, що підлягають
сплаті на підставі цього кредитного
договору.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у
частині уступки права вимоги цей
договір укладено з відкладальною
умовою відповідно до ст. 212 ЦК України.
Права вимоги переходять до відповідача
2 наступного дня після настання строку
виконання зобов'язань за кредитним
договором, якщо вони не будуть виконані
повністю або частково, або після
настання випадку передбаченого
підпунктом 3.1.4 цього договору (який
передбачає право звертати стягнення на
предмет застави).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України 1. зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до
нового кредитора (у даному випадку
відповідач 2) переходять права
первісного кредитора (у даному випадку
відповідач 1) у зобов'язанні, в обсязі і
на умовах, що існували на момент
переходу цих прав, якщо інше не
встановлене договором або законом.

Оскільки, пунктом 4.2 Договору
передбачено, що у частині уступки права
вимоги, Договір укладено з
відкладальною умовою, суд апеляційної
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку про те, що немає підстав для
визнання Договору недійсним.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що касаційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, а постанова
апеляційної інстанції повинна бути
залишена без змін.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11
Господарського процесуального кодексу
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні касаційної скарги
Приватного акціонерного товариства
"Лізингова компанія "Сприяння"
відмовити.

2. Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 19.11.2013 року
прийняту у справі № 922/2833/13 залишити без
змін.

Головуючий
В.І.Дерепа

Судді
С.В.Бондар

В.В.Палій