ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

23.01.2014Справа № 901/4002/13За позовом
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"

до Приватного підприємства "Лора"

про стягнення 21906,94 грн.

Суддя
Башилашвілі О.І.

Представники сторін у судове засідання
не з'явились.

СУТЬ СПОРУ: Дочірня компанія "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" звернулась
до господарського суду Автономної
Республіки Крим з позовною заявою про
стягнення з Приватного підприємства
"Лора" основного боргу у розмірі 18 138,97
грн., пені в розмірі 1392,06 грн., суми на
яку збільшився борг внаслідок
інфляційних процесів в розмірі 870,67
грн., та 3% річних у розмірі 1 505,24 грн.,
мотивуючи позовні вимоги порушенням
умов договору поставки природного газу
№ 06/10-2780-ТЕ-19 в частині повної оплати
поставленого газу.

22.01.2014 від позивача надійшла телеграма,
в якій він підтримує позовні вимоги у
повному обсязі та просить суд
розглянути справу за відсутності
представника.

Суд долучив телеграму до матеріалів
справи.

Представник відповідача у жодне
судове засідання не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, вимоги
суду не виконав.

Ухвала про порушення провадження у
справі від 02.12.2013 направлена
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення на адресу
відповідача, яка зазначена у позовній
заяві: вул. Рикова, 7, кв. 2, смт
Гвардійське, Сімферопольський р-н,
Автономна Республіка Крим, 97513 і
одержана останнім, про що свідчить
підпис представника на поштовому
повідомленні про вручення (а.с. 33), що, в
свою чергу, свідчить про обізнаність
відповідача щодо наявного в
господарському суді спору.

Наступні ухвали, за результатами
судових засідань 16.12.2013 і 14.01.2014, також
надсилались відповідачеві на
зазначену адресу.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Враховуючи обмеження процесуальним
строком розгляду справи, суд вважає
можливим розглянути справу за наявними
в ній матеріалами у відсутність
представників сторін, оскільки
матеріали справи в достатній мірі
характеризують обставини справи і їх
неявка не перешкоджає вирішенню спору
по суті.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні у справі докази, суд

ВСТАНОВИВ:

20.12.2010 між Дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
(постачальник) та Приватним
підприємством "Лора" (покупець)
укладений договір поставки природного
газу для надання населенню та
релігійним організаціям послуг з
опалення та гарячого водопостачання
№06/10-2780ТЕ-19 (далі договір, а.с. 8-15).

Відповідно до пункту 1.1 договору
постачальник взяв на себе зобов'язання
поставити покупцеві імпортований
природний газ, а покупець зобов'язався
прийняти і оплатити природний газ в
обсязі, зазначеному в пункті 1.2 цього
договору.

Газ, що постачається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для надання населенню та релігійним
організаціям послуг з опалення та
гарячого водопостачання. Використання
газу покупцем для інших потреб не є
предметом цього договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору
постачальник передає покупцю в період
з 01.01.2011 по 31.12.2011 природний газ з
урахуванням вартості його
транспортування в обсязі до 534 тисяч
куб. м., по місяцях.

Ціна за 1000 куб.м. становить 840,196 грн. без
урахування податку на додану вартість,
збору у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки
до затвердженого тарифу на природний
газ - 2%;

- податок на додану вартість за
ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування
природного газу магістральними та
розподільними трубопроводами
становить 234,00 грн., крім того ПДВ - 20%.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу -
1091,00 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ
- 1309,20 грн. (п. 3.1 договору).

Відповідно до пункту 4.1 договору оплата
за газ проводиться грошовими коштами у
такому порядку:

- перша оплата в розмірі 34 % від
вартості запланованих місячних
обсягів газу проводиться не пізніше 10
числа місяця поставки;

- подальші оплати проводяться
плановими платежами по 33% від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу до 20 та 30 (31) числа
місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично
спожиті обсяги газу здійснюються на
підставі акта приймання-передачі газу
до 20 числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з моменту
підписання та скріплення печатками
сторін і розповсюджується на
відносини, що фактично склались між
сторонами з 01.01.2011 та діє в частині
поставки газу до 31 грудня 2011 року
включно, а в частині розрахунків за газ
- до їх повного виконання (пункт 10.1
договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору постачальник
за актом прийому-передачі природного
газу для надання населенню та
релігійним організаціям послуг з
опалення та гарячого водопостачання
№31 від 31.01.2011 передав відповідачеві 13855
тис. м. куб. газу на загальну суму
18138,97грн. (а.с. 18).

Даний акт підписаний керівниками та
бухгалтерами обох підприємств та
скріплений їх печатками.

Проте відповідач, у визначені
договором строки, поставлений газ на
суму 18138,97грн. не оплатив, що спричинило
звернення позивача з даним позовом до
суду про стягнення суми боргу з
відповідача в примусовому порядку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків,
зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів ст. 265 Господарського
кодексу України, за договором поставки
одна сторона постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України встановлено, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю - продаж, якщо
інше не встановлено договором законом
або не випливає з характеру відносин
сторін.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Дані правові положення повністю
узгоджуються з частиною 1 статті 193
Господарського кодексу України, якою
визначено, що суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення пункту 4.1
договору поставки природного газу
остаточна оплата повинна була бути
здійснена відповідачем до 20 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу, що в порушення взятих на себе
зобов'язань останнім зроблено не було.

Адже, відповідач не представив суду
доказів з оплати заборгованості у сумі
18138,97грн., тоді як відповідно до статей
33, 34 Господарського процесуального
кодексу України при наявності
заперечень кожна сторона має довести
суду ті обставини, на які вона
посилається як на підставу цих
заперечень способом, який встановлений
законом для доведення такого роду
фактів.

У зв'язку із чим позовні вимоги в
частині стягнення заборгованості за
поставлений природний газ у сумі
18138,97грн. підлягають задоволенню.

Водночас, позивач просив стягнути з
відповідача інфляційних втрат в сумі
870,67 грн. за період з лютого 2011 року по
червень 2011 року та 3% річних у розмірі 1
505,24 грн. за період з 21.02.2011 по 29.11.2013

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки відповідач прострочив
виконання грошового зобов'язання за
поставлений товар, то у нього в силу
наведених приписів закону виникає
обов'язок сплатити суму 3% річних за
період з 21.02.2011 по 29.11.2013 у розмірі 1 505,24
грн.

Що стосується заявлених до стягнення
870,67грн. інфляційних втрат,
розрахованих позивачем за період з
лютого 2011 року по червень 2011 року, то
суд не може погодитись з таким
розрахунком, враховуючи наступне.

Так, перевіривши розрахунки
інфляційних втрат, суд встановив, що
позивач здійснив свій розрахунок,
відповідно до якого інфляційне
збільшення розраховується не за весь
період існування заборгованості
відповідача, який заявлений для 3%
річних, з 21.02.2011 по 29.11.2013, а лише з лютого
2011 року по червень 2011 року, у зв'язку з
тим, що в подальшому в країні була
дефляція, отже сума боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення повинна бути
зменшена.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) -
це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, який
визначається виключно Держкомстатом і
його найменший період визначення
становить місяць, а тому прострочка
платежу за менший період не тягне за
собою нарахування інфляційних втрат, а
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що мала місце на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Держкомстатом, за
період прострочки. Розрахунки індексу
інфляції за квартал, період з початку
року і т. п. проводяться «ланцюговим»
методом, тобто шляхом множення
місячних (квартальних і т. д.) індексів
(наказ Держкомстату від 27.07.2007, № 265 «Про
затвердження Методики розрахунку
базового індексу споживчих цін»).

Нарахування індексу інфляції у
розумінні статті 625 Цивільного
кодексу України відбувається за весь
час прострочення без обмежень певним
вибірковим періодом. Цією нормою
передбачено підрахунок індексу
інфляції не за окремі інтервали часу, а
в цілому за весь період прострочення. І
якщо індекс інфляції в окремі періоди є
меншим за одиницю, і може мати при цьому
економічну назву "дефляція", то це не
змінює її правову природу. Є цілком
неприпустимим при розрахунку пропуск
жодного місяця, бо при цьому руйнувався
би весь ланцюг розрахунків. Державні
органи статистики щорічно
встановлюють загальний індекс
інфляції в цілому за минулий рік з
обов'язковим урахуванням інфляції за
всі без виключення місяці, в яких
індекс інфляції був як більше, так і
менше одиниці.

Аналогічна позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 15 лютого 2012 року по справі
№5021/1596/2011.

15.07.2005 Інформаційним листом №3.2-2005
Верховний Суд України виклав правову
позицію про природу трьох процентів
річних та індексу інфляції, що
передбачені статтями 214 ЦК УРСР та 625
Цивільного України, згідно з якими
боржник, що прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів; грошовими
зобов'язаннями боржника перед
кредитором є грошова сума, що визначена
з урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох процентів річних;
оскільки інфляційні втрати пов'язані з
інфляційними процесами в державі та за
своєю правовою природою є компенсацією
за понесені збитки, спричинені
знеціненням грошових коштів, а три
проценти річних - платою за
користування коштами, що не були
своєчасно сплачені боржником, то ні три
проценти річних, ні індекс інфляції не
можна розцінювати як заходи
відповідальності за порушення
зобов'язань та в зв'язку з цим відносити
до санкцій.

Таким чином, діючим законодавством
передбачено компенсацію за понесені
збитки, спричинені знеціненням
грошових коштів, що пов'язані з
інфляційними процесами в державі, які
не можна вважати штрафними санкціями
для боржника. А тому суд вважає
правильним застосування індексу
інфляції за весь період, який заявлений
позивачем, як період прострочення, як
це передбачено статтею 625 Цивільного
кодексу України.

Оскільки чинним законодавством, а саме
статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено одночасне нарахування
відсотків річних та інфляційне
відшкодування за весь час
прострочення, суд вважає правомірним
застосування періоду з березня 2011 року
по листопад 2013 року (як період для
нарахування 3% річних), при розрахунку
інфляційного відшкодування.

Судом здійснений розрахунок
інфляційних відшкодувань з
урахуванням періоду з березня 2011 року
по листопад 2013 року, з урахуванням
рекомендацій Верховного Суду України
(Лист Верховного Суду України від 03.04.97
N62-97р "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ") за формулою:
(сума заборгованості х індекс інфляції
: 100) - сума заборгованості, та визначив,
що сума інфляційних втрат за даний
період становить 435,34грн. і саме вона
підлягає задоволенню. В частині
стягнення 435,33грн. інфляційних втрат
суд в задоволенні позову відмовляє, у
зв'язку з необґрунтованістю, оскільки
неправомірно є скороченим період
нарахування з метою штучного завищення
розміру інфляційних втрат, що призвело
до збільшення розміру відшкодування,
що порушує права відповідача,
безпідставно збільшує розмір
основного боргу, та не відповідає
правовій природі інфляційного
відшкодування. Аналогічна правова
позиція викладена у постанові Вищого
господарського суду України від 23
липня 2012 року у справі №5020-1922/2011.

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідача 1392,06грн. пені за період з
21.02.2011 по 21.08.2011.

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за порушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим кодексом, іншими законами та
договором.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

В пункті 7.3.1 договору поставки
природного газу сторони погодили, що у
разі порушення покупцем строків
оплати, покупець зобов'язується
сплатити пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період
за який сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Як вбачається із розрахунку пені,
позивачем здійснено нарахування пені
за належний період, з урахуванням
подвійної облікової ставки НБУ, із
дотриманням шестимісячного терміну, у
відповідності до частини 4 статті 232 ГК
України, тому вимоги позивача про
стягнення 1392,06грн. пені теж підлягають
задоволенню, як такі що засновані на
законі.

Судовий збір відноситься на сторін
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог згідно статей 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення. Повне
рішення складено 28.01.2014.

Керуючись статтями 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного
підприємства "Лора" на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" основний борг у
розмірі 18 138,97 грн., пені в розмірі 1392,06
грн., суми на яку збільшився борг
внаслідок інфляційних процесів в
розмірі 435,34грн., 3% річних у розмірі 1 505,24
грн., 1720,50 грн. судового збору.

3. В частині стягнення 435,33грн.
інфляційних втрат у позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання
рішенням суду законної сили.

Суддя О.І.
Башилашвілі