ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року Справа № 919/250/13-г Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів :

головуючого Овечкіна
В.Е.,суддівЧернова Є.В., Цвігун В.Л.,за
участю представників:позивача -не
з'явились,відповідача третьої
особи-не з'явились, -не
з'явились,розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну
скаргуфізичної особи-підприємця
ОСОБА_4на постановуСевастопольського
апеляційного господарського суду від
11.11.2013у справі№919/250/13-гза
позовомфізичної особи-підприємця
ОСОБА_5до (третя особафізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 - фізична
особа-підприємець ОСОБА_6)про стягнення
144000 грн. заборгованості з орендної
плати, 48720 грн. штрафу та 3% річних в сумі
4320 грн.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
м.Севастополя від 13.05.2013 (суддя Щербаков
С.О.), залишеним без змін постановою
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 11.11.2013 (судді:
Гонтар В.І., Борисова Ю.В., Рибіна С.А.),
позов задоволено частково шляхом
стягнення з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 144000 грн.
заборгованості з орендної плати, 48720
грн. штрафу за прострочення внесення
орендної плати та 3% річних в сумі 3428,37
грн. В решті позовних вимог відмовлено
у зв'язку з їх необґрунтованістю.
Стягнуто фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 в дохід Державного бюджету
м.Севастополя 3922,97 грн. судового збору.

Рішення мотивоване невиконанням
відповідачем зобов'язання по внесенню
орендної плати за договором оренди від
01.01.2011 в період з лютого 2011р. по вересень
2012р.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 в
поданій касаційній скарзі просить
рішення та постанову скасувати,
провадження у справі припинити,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
а саме ч.ч.2,3 ст.549, ч.6 ст.762 ЦК України,
ст.ст.216,217,218,230 ГК України, ст.4 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" та ст.ст.33,49,65 ГПК України.
Зокрема, скаржник вважає, що згідно
наявних у справі договорів оренди від
15.01.2010 та від 15.01.2011 спірний об'єкт
оренди АДРЕСА_1 в період з 15.01.2010р. по
31.01.2012р. фактично займала та
використовувала третя особа у своїй
господарській діяльності (в якості
магазину), оскільки згідно свідоцтва
про право власності від 27.01.2009 за
вказаною адресою інших аналогічних
нежилих приміщень у власності позивача
немає (а.с.50 том 1), що унеможливило
користування згаданим об'єктом з боку
відповідача та звільняє останнього від
внесення орендної плати за договором
оренди від 01.01.2011, укладеним між
сторонами. Заявник наголошує на тому,
що договір оренди від 01.01.2011 не створює
для нього ніяких прав та обов'язків з
тих підстав, що станом на 01.01.2011р.
позивач не розірвав договір від 15.01.2010 з
попереднім орендарем (фізична
особа-підприємець ОСОБА_6) та згодом
навіть уклав з ним новий договір від
15.01.2011 зі строком дії до 31.01.2012р.,
пролонгувавши таким чином свої орендні
відносини. Відповідач також вказує на
безпідставне фактичне стягнення судом
пені під виглядом штрафу в сумі, що
перевищує граничний розмір (подвійна
облікова ставка НБУ), встановлений
законом. Крім того, скаржник вважає
незаконним стягнення з нього судового
збору, від сплати якого він звільнений
як інвалід 2 групи на підставі п.9 ч.1 ст.5
Закону України "Про судовий збір".

Колегія суддів, перевіривши фактичні
обставини справи на предмет
правильності застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
оскаржувані рішення та постанова -
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до господарського суду
м.Севастополя з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення
про часткове задоволення позову,
апеляційний господарський суд виходив
з того, що:

01.01.2011р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5
(орендодавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар)
було укладено договір оренди
нерухомості, відповідно до п.1.1 якого
орендодавець передає, а орендар
приймає у строкове платне користування
на період строку дії договору
нежитлове приміщення площею 170кв.м., що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п.3.1 договору оренди розмір
орендної плати щомісячно складає 8000
грн. Оплата вноситься готівковими
коштами щомісячно до першого числа
місяця, що передує звітному. Даний
договір набирає чинності з моменту
його підписання та діє до 31.12.2012р.

Як вбачається з акту
приймання-передачі об'єкта нерухомості
від 01.01.2011, фізична особа-підприємець
ОСОБА_5 передав в оренду, а фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 прийняв в
оренду торгівельну площу 170кв.м.,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9
том 1).

На думку позивача, відповідачем
зобов'язання по внесенню орендної
плати за користування об'єктом оренди
відповідно до умов договору
виконувались не належним чином,
зокрема не була здійснена плата за
оренду приміщення за період, у зв'язку з
чим, у відповідача перед позивачем
утворилась заборгованість з орендної
плати за цей період у розмірі 144000 грн.

З матеріалів справи вбачається факт
порушення відповідачем з лютого 2011р. по
вересень 2012р. умов договору від 01.01.2011
щодо сплати орендної плати на суму 144000
грн., заборгованість з якої є
обґрунтованою і підлягає задоволенню у
заявленому розмірі.

Доказів відносно того, що даний об'єкт
оренди (приміщення) зайнято іншою
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6,
яка на підставі укладених договорів
оренди від 15.01.2010 та від 15.01.2011
використовує нежитлове приміщення
площею 160кв.м., що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, здійснюючи свою
господарську діяльність, апелянтом
суду не представлено.

Також відповідачем фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 доказів
відносно того, що орендоване нежитлове
приміщення, що розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, є одним і тим самим об'єктом
нерухомості, суду не надано.

Позивачем на підставі ч.2 ст.625 ЦК
України заявлені вимоги щодо стягнення
з відповідача 3% річних від
простроченої суми за період з лютого 2011
року по вересень 2012 року у розмірі 4320
грн.

Однак, апеляційна інстанція погодилася
з судом першої інстанції, який визнав
розрахунок позивача невірним та зробив
власний розрахунок щодо стягнення 3%
річних за неналежне виконання
відповідачем зобов'язань, визначивши
їх у сумі 3428,37 грн.

Також відповідно до п.5.2 договору
оренди від 01.01.2011 у разі несвоєчасного
внесення орендної плати, орендар
сплачує орендодавцю штраф у розмірі 1%
від суми орендної плати за кожен день
прострочення.

Згідно з ч.4 ст.231 ГК України у разі, якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Апеляційний господарський суд
погодився з висновком суду першої
інстанції про правильність розрахунку
позивачем штрафу, який підлягає
стягненню у розмірі 48720 грн.

Однак, касаційна інстанція не може
погодитися з передчасними та
суперечливими висновками судів
попередніх інстанцій про наявність
підстав для часткового задоволення
позову, з огляду на таке.

Відповідно до ст.629 та ч.1 ст.762 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами. За користування
майном з наймача справляється плата,
розмір якої встановлюється договором
найму.

Предметом даного спору є стягнення
заборгованості з орендної плати за
договором оренди від 01.01.2011, яка виникла
в період з лютого 2011р. по вересень 2012р.,
а підставою позову - невиконання
відповідачем зобов'язань по внесенню
орендної плати у розмірах та строки,
встановлені цим договором.

Судами безпідставно залишено поза
увагою імперативні приписи ч.6 ст.762 ЦК
України, згідно яких наймач
звільняється від плати за весь час,
протягом якого майно не могло бути
використане ним через обставини, за які
він не відповідає.

Зважаючи на те, що норма ч.6 ст.762 ЦК
України не містить договірних
застережень, то її застосування в
орендних правовідносинах сторін
ніяким чином не залежить від таких
обставин, як-от, невизначеність в
договорі умов щодо звільнення орендаря
від внесення орендної плати через
неможливість користування орендованим
майном, за яку орендар не відповідає;
обізнаність чи необізнаність орендаря
з незадовільним технічним станом
орендованого майна чи фактичним його
використанням іншими особами тощо.

Зокрема, не застосувавши до спірних
правовідносин приписи ч.6 ст.762 ЦК
України, суд апеляційної інстанції не
надав належної правової оцінки наявним
у справі договорам оренди від 15.01.2010 та
від 15.01.2011 (а.с.169-172 том 1), які укладені
між позивачем та третьою особою і
фіксують безперервне користування
останньою приміщенням площею 160кв.м.
АДРЕСА_1 під магазин-кафетерій в період
з 15.01.2010р. по 31.01.2012р., тобто і на момент
укладення між сторонами по справі
договору оренди від 01.01.2011.

Відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Всупереч вимог ст.ст.43,101,105 ГПК України
апеляційним судом належним чином не
відхилялися та не спростовувалися
доводи відповідача щодо неможливості
фактичного використання ним спірного
нежилого приміщення за договором
оренди від 01.01.2011 з незалежних причин, а
саме через обставини законного
зайняття приміщення третьою особою на
підставі договорів оренди від 15.01.2010 та
від 15.01.2011. Вказані обставини не
виключають реальні підстави для
звільнення орендаря від внесення
орендної плати за період з 15.01.2010р. по
31.01.2012р. в силу приписів ч.6 ст.762 ЦК
України.

З проведеного судами попередніх
інстанцій аналізу умов вказаних
договорів оренди вбачається, що
відповідачу 01.01.2011р. за актом
приймання-передачі було передано в
оренду приміщення площею 170кв.м.
АДРЕСА_1, а в користуванні третьої особи
знаходилося приміщення площею 160кв.м.
за цією ж адресою.

Передчасно відхиляючи, як недоведені,
твердження заявника про передачу
відповідачу та третій особі в оренду
одного і того ж самого об'єкта
нерухомості, апеляційний суд помилково
не звернув уваги на свідоцтво про право
власності від 27.01.2009 (а.с.50 том 1), яким
підтверджується належність позивачу
нежилих підвальних приміщень
загальною площею 177,5кв.м. АДРЕСА_1, що
об'єктивно виключає можливість
одночасної передачі в оренду
відповідачу та третій особі приміщень
загальною площею 330кв.м. за цією
адресою.

В свою чергу, суд першої інстанції, не
витребувавши в порядку ст.65 ГПК України
від місцевого органу Державної
реєстраційної служби України
відомості щодо належного позивачу
нерухомого майна за вищевказаною
адресою, також передчасно дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог.

Отже, судами попередніх інстанцій не
спростовано існування неможливості
використання ним орендованого
нерухомого майна за цільовим
призначенням з незалежних від орендаря
причин та обумовлену цим відсутність
передбачених ч.6 ст.762 ЦК країни підстав
для звільнення орендаря від сплати
орендної плати в спірний період.

Колегія враховує, що один об'єкт оренди
у період дії відповідного договору не
може бути об'єктом оренди за іншим
договором, укладеним пізніше, оскільки
це унеможливлює реалізацію права
користування цим об'єктом і не
відповідає вимогам ст.759 ЦК України.

Разом з тим, з огляду на те, що строк дії
договору оренди від 15.01.2011 визначено до
31.01.2012р., а позивачем заявлено до
стягнення суму заборгованості з
орендної плати за значно більший
період (лютий 2011р.-вересень 2012р.),
касаційна інстанція вважає за
необхідне доручити суду першої
інстанції при новому розгляді справи
з'ясувати, чи на підставі ст.764 ЦК
України після 31.01.2012р. мала місце після
пролонгація укладеного між позивачем
та третьою особою договору оренди від
15.01.2011.

Що стосується позовних вимог про
стягнення 48720 грн. штрафу, нарахованого
за кожен день прострочення внесення
орендної плати, то при їх задоволенні
судами помилково не враховано
наступне.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.549 ЦК України
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.ч.4,6 ст.231 та ч.2 ст.343 ГК
України у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором. Платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Як роз'яснено в п.п.2.8,2.9 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", пеня за
порушення грошового зобов'язання
обчислюється лише у відсотках до суми
простроченого платежу. Установлення
розміру пені у твердій грошовій сумі
законом не передбачено і суперечить
змістові цього поняття; відтак позовні
вимоги, пов'язані із стягненням пені,
обчисленої виходячи з такого розміру,
не можуть бути задоволені. За приписом
ст.3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та ч.2
ст.343 ГК України розмір пені за
прострочку платежу не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Отже, виходячи з системного аналізу
змісту положень ч.ч.2,3 ст.549 ЦК України
та ч.ч.4,6 ст.231, ч.2 ст.343 ГК України,
законодавцем розмежовуються штрафу та
пені як різні види неустойки. Зокрема,
кваліфікуючими ознаками штрафу є: 1)
можливість встановлення за майже
будь-яке порушення зобов'язання:
невиконання або неналежне виконання
(порушення умов про кількість, якість
товарів, робіт (послуг), виконання
зобов'язання неналежним способом тощо);
2) обчислення у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. В свою чергу, пеня як
різновид неустойки характеризується
такими ознаками: 1) застосування
виключно у грошових зобов'язаннях; 2)
можливість встановлення тільки за
такий вид порушення зобов'язання, як
прострочення виконання (порушення
умови про строки); 3) обчислення у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного зобов'язання; 4) триваючий
характер - нарахування пені за кожний
день прострочення.

Як встановлено судами, згідно п.5.2
договору оренди від 01.01.2011 у разі
несвоєчасного внесення орендної плати
орендар сплачує орендодавцю штраф у
розмірі 1% від суми орендної плати за
кожен день прострочення.

Таким чином, визначений сторонами у
договорі оренди штраф, який
нараховується за кожен день
прострочення, прив'язується до суми
невнесеної щомісячної орендної плати
та не визначений у фіксованому розмірі,
за своєю правовою природою є пенею, яка
не може стягуватися у розмірі, що
перевищує подвійну облікову ставку
НБУ.

Наведеної правової позиції
дотримується також Верховний Суд
України при здійсненні перегляду
судових рішень господарських судів у
справах зі спорів, що виникають з
подібних правовідносин (постанова ВСУ
від 07.11.2011 у справі №5002-2/5109-2010),
зазначаючи про те, що яким би способом
не визначався в договорі розмір пені,
він не може перевищувати той розмір,
який установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Касаційна інстанція також визнає
безпідставним стягнення судом першої
інстанції з відповідача в доход
бюджету 3922,97 грн. судового збору, від
сплати якого він звільнений як інвалід
2 групи на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону
України "Про судовий збір". Висновок
суду з цього приводу свідчить про
порушення приписів ч.3 ст.49 ГПК України,
згідно якої судовий збір, від сплати
якого позивач у встановленому порядку
звільнений, стягується з відповідача в
доход бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

Наведене вище вимагає від суду
касаційної інстанції встановлювати
фактичні обставини справи, зокрема,
щодо наявності чи відсутності
заборгованості за договором оренди в
спірний період, її розміру, оцінки
наявних у справі доказів в розрізі
застосування до спірних відносин
положень ч.6 ст.762 ЦК України, що
безумовно виходить за межі перегляду
справи в порядку касації (ч.2 ст.1117 ГПК
України) та є підставою для скасування
оскаржуваних судових рішень і передачі
справи на новий розгляд до місцевого
господарського суду у зв'язку з
неповним встановленням та з'ясуванням
ним обставин справи, які мають істотне
значення для правильного вирішення
спору.

Вимоги про стягнення 48720 грн. штрафу та
3% річних в сумі 4320 грн. мають похідний
характер від позовних вимог про
стягнення 144000 грн. заборгованості з
орендної плати, а тому справа і в цій
частині підлягає передачі на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що вищезгадані істотні
порушення норм процесуального права
(ст.ст.43,49,84,101,105 ГПК України), які
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення спору, допущені
судами першої та апеляційної
інстанцій, колегія з урахуванням вимог
п.3 ст.1119 ГПК України вбачає достатні
правові підстави для часткового
задоволення скарги шляхом скасування
рішення та постанови і передачі справи
на новий розгляд до господарського
суду м.Севастополя.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115,1117-11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення господарського суду
м.Севастополя від 13.05.2013 та постанову
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 11.11.2013 у справі
№919/250/13-г скасувати з передачею справи
на новий розгляд до господарського
суду м.Севастополя.

Головуючий, суддя
В.Овечкін

Судді:

Є.Чернов

В.Цвігун