КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р. Справа№ 910/20364/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання:
Петренку В.А.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта"

на рішення господарського суду м. Києва
від 13.11.2013р.

у справі № 910/20364/13 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта"

до Публічного акціонерного товариства
,,Всеукраїнський акціонерний банк"

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача:

Приватне акціонерне товариство
,,Інвікта - Маяк"

про визнання кредитного договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта" (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду м. Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства
,,Всеукраїнський акціонерний банк"
(далі - відповідач) про визнання
недійсним кредитного договору № 9 від
08.05.2003р.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 23.10.2013р. залучено до участі у
розгляді справи в якості третьої особи
без самостійних вимог на предмет спору
на стороні відповідача - Приватне
акціонерне товариство ,,Інвікта - Маяк".

Рішенням господарського суду м. Києва
від 13.11.2013р. у справі

№ 910/20364/13 в позові відмовлено повністю.

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції послався на положення ЦК
УРСР, Закону України ,,Про банки та
банківську діяльність", Декрету КМ
України ,,Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" від
19.02.1993р. і дійшов висновку про
необгрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
подав апеляційну скаргу, у якій просить
рішення господарського суду м. Києва
від 13.11.2013р. у справі № 910/20364/13
скасувати, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги скаржник зазначає,
що він не погоджується з прийнятим
рішенням, вважає його необґрунтованим,
оскільки суд першої інстанції прийняв
рішення з порушенням норм
матеріального права. Зокрема, позивач
зазначає, що підставою недійсності
оскаржуваного кредитного договору є
відсутність у відповідача
індивідуальної ліцензії Національного
банку України, яка необхідна при
укладенні договорів в іноземній
валюті.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013р. у
справі № 910/20364/13 апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта" на рішення
господарського суду м. Києва від
13.11.2013р. прийнято до провадження та
призначено розгляд скарги на 21.01.2014р.

14.01.2014р. на адресу суду надійшов відзив
відповідача на апеляційну скаргу,
відповідно до якого він заперечує
проти доводів апеляційної скарги, та
просить рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні 21.01.2014р.
представник позивача підтримав доводи
апеляційної скарги, представник
відповідача заперечив проти
апеляційної скарги, представник
третьої особи не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце слухання справи повідомлений
своєчасно та належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення № 820. Заяв
чи клопотань про відкладення розгляду
справи від третьої особи не надходило.

Колегія суддів, з урахуванням
належного повідомлення третьої особи,
вважає за можливе провести розгляд
справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні у справі
докази, заслухавши пояснення
представника позивача та представника
відповідача, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи,
08.05.2003р. між Відкритим акціонерним
товариством Всеукраїнський
акціонерний банк (змінено найменування
на Публічне акціонерне товариство
,,Всеукраїнський акціонерний банк")
(далі - банк, відповідач) та TOB ,,Інвікта"
(далі - позичальник, позивач) укладено
кредитний договір № 9 (а.с. 14 - 19),
відповідно до умов якого банк
відкриває позичальнику
непоновлювальну кредитну лінію для
придбання технологічного обладнання
по виробництву пластикової тари та
нанесення офсетної печаті на неї,
допоміжного обладнання для переробки
полімерів та флексодрукувального
обладнання, сплата за перевезення
обладнання, сплата ввізного мита, ПДВ,
проведення поточної діяльності в сумі 1
500 000,00 доларів США, строком дії до
08.05.2007р., з оплатою за користування
кредитом в розмірі 14,5% річних.

В подальшому між сторонами договору
було укладено низку додаткових угод до
договору на видачу кредиту, відповідно
до яких змінювались порядок та розмір
надання кредитних траншів, вносились
зміни щодо розмірів процентної ставки,
графіка погашення кредиту тощо.

Відповідно останньої з таких
додаткових угод, а саме № 23 від 01.12.2010р.
визначено загальний ліміт кредиту в
розмірі 1 956 472,12 доларів США, та згідно
графіку погашення кредиту строк такого
погашення було продовжено до 28.12.2011р., з
процентною ставкою за користування
кредитом в розмірі 14% річних.

18.09.2009р. на забезпечення виконання
зобов'язань, що випливають з кредитного
договору між банком, Закритим
акціонерним товариством ,,Інвікта -
Маяк" (поручитель, третя особа) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта" (боржник)
укладено договір поруки (а.с. 68 - 69).

Згідно з вказаним договором поруки
третя особа поручилась перед позивачем
солідарно відповідати за виконання
відповідачем умов кредитного договору,
з усіма додатковими договорами до
нього, які можуть бути укладені в
майбутньому.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що укладений
кредитний договір, з усіма додатковими
угодами, укладеними в рамках даного
договору, є недійсним на підставі ст.ст.
48, 57 ЦК УРСР, оскільки у відповідача на
момент укладення вказаного договору
була відсутня індивідуальна ліцензія
НБУ для здійснення операцій,
передбачених кредитним договором, тоді
як чинним на той час законодавством
України не було передбачено можливості
резидентам України здійснювати
валютні операції на її території за
відсутності на це індивідуальної
ліцензії в уповноваженого банку. Також
позивач вважає, що відповідно до ч. 2 ст.
191 ЦК УРСР недійсний кредитний договір
не міг бути забезпечений порукою.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог, оскільки у
банку на час укладення спірного
договору була відповідна ліцензія
(генеральна) на здійснення валютних
операцій, та операція з надання банком
кредиту в іноземній валюті не
потребувала індивідуальної ліцензії, а
кредитний договір не суперечить нормам
законодавства, на які посилається
позивач у позовній заяві.

Колегія суддів, враховуючи встановлені
у даній справі обставини та наявні у
справі докази, вважає, що суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову, з
огляду на таке.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР (чинному на
момент виникнення спірних
правовідносин, далі - ЦК) за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Відповідно до ст. 377 ЦК позикові
операції банків і державних трудових
ощадних кас регулюються
законодавством Союзу РСР.

Згідно з ст. 2 Закону України ,,Про банки
і банківську діяльність" кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня.

При цьому Основний закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 ЦК валютні
цінності: іноземна валюта (банкноти,
казначейські білети, монети), можуть
бути предметом угод лише в порядку і
межах, встановлених законодавством
Союзу РСР.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993р. № 15-93 ,,Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій НБУ.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до ч. 2
ст. 5 Декрету.

Індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції (частина 4 статті 5
Декрету).

Індивідуальної ліцензії потребують,
зокрема, такі операції:

- надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі (підпункт ,,в"
пункту 4 статті 5 Декрету);

- використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт ,,г" пункту 4
статті 5 Декрету).

Статті 47 та 49 Закону України ,,Про банки
і банківську діяльність" визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операції, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
перераховані в цьому Положенні, є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає
підстави для висновку, що банк як
фінансова установа, отримавши в
установленому законом порядку
банківську ліцензію та відповідний
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, який є
генеральною ліцензією на валютні
операції, має право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Щодо вимог п.п. ,,в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ,
який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
установлені законодавством межі, то на
момент укладання кредитного договору
та на даний час законодавством не
встановлено межі термінів і сум
надання або одержання кредитів в
іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій достатньою
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету
КМУ є наявність у банку генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій, отриманої в установленому
порядку, тобто отримання письмового
дозволу НБУ на операції, пов'язані з
іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за
наявності в банку відповідної
генеральної ліцензії (дозволу НБУ на
здійснення кредитних операцій у
валюті) не суперечить вимогам
законодавства України.

Відповідна правова позиція зазначена
також в постанові Верховного Суду
України від 21.03.2011р.

Доводи апеляційної скарги про те, що у
п. ,,г" ст. 5 Декрету прямо зазначено, що
індивідуальної ліцензії потребує
операція з використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, та банк мав отримати вказану
ліцензію на використання у даному
конкретному випадку іноземної валюти
на території України колегія суддів
вважає необґрунтованою з огляду на
таке.

Відповідно до пункту 1.3 Положення про
валютний контроль, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 08.02.2000р. № 49,
використання іноземної валюти як
засобу платежу - це розрахунок за
продукцію, роботи, послуги, об'єкти
права інтелектуальної власності та
інші майнові права. Враховуючи норми
Закону України ,,Про банки і банківську
діяльність" (ст. ст. 47, 49) та ч. 1 ст. 345 ГК
України, кредит - це позиковий капітал
у грошовій формі, який надається у
тимчасове користування на умовах
забезпечення, повернення, строковості,
платності та цільового використання;
кредитна операція передбачає надання
позичальнику обумовленої договором
суми коштів із обов'язком останнього
повернути кредит та сплатити відсотки
за його користування. Таким чином,
операція по видачі кредиту та його
поверненню не є операцією, що
передбачає реалізацію функції
грошових коштів як засобу платежу, а
отже, ця операція не потребує наявності
індивідуальної ліцензії Національного
банку України.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 05.10.2011р. у справі № 11/111.

Пунктом 1.5 Положення про порядок видачі
банкам банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операції, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня
2001р. № 275, визначено, що Національний
банк надає єдиний письмовий дозвіл на
здійснення операцій, визначених
пунктами 1 - 4 частини другої та пунктами
1 - 6 частини четвертої статті 47 Закону
України ,,Про банки і банківську
діяльність", на підставі якого банки
мають право здійснювати одну, кілька
або всі операції згідно з переліком цих
операцій, зазначеним у письмовому
дозволі, за умови дотримання банком
вимог глави 5 цього Положення.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач (банк) мав на час укладання
спірного договору та на даний час має
ліцензію № 35 від 03.12.2001 Національного
банку України, згідно з якою останньому
надано право здійснювати банківські
операції, визначені частиною першою та
пунктами 5-11 частини другої статті 47
Закону України ,,Про банки та
банківську діяльність".

З огляду на вищевикладене вбачається,
що відповідач на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу на
здійснення операцій з валютними
цінностями має та мав на час укладання
кредитного договору право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті, про що вірно вказав
суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір
вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах. Істотними є ті умови
договору, які визнані такими за законом
або необхідні для договорів даного
виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою однієї з сторін повинно бути
досягнуто згоди.

Відповідно до абз. 1 ст. 48 ЦК УРСР,
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей. Також, за
приписами абз. 1 ст. 57 ЦК УРСР, може бути
визнаною недійсною угода, укладена
внаслідок обману.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, при укладенні кредитного
договору у відповідача була відповідна
ліцензія на здійснення валютних
операцій, операція з надання банком
кредиту в іноземній валюті не
потребувала індивідуальної ліцензії,
тому кредитний договір не суперечить
чинному на час укладення договору
законодавству.

Враховуючи наведене, вимога позивача
про визнання недійсним кредитного
договору не підлягає задоволенню,
оскільки немає підстав, передбачених
чинним на час його укладення
законодавством, при наявності яких
вказаний правочин може бути визнаний
недійсним, про що вірно вказав суд
першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції
також правомірно відхилено посилання
позивача на те, що кредитний договір не
міг бути забезпечений порукою.

Як вбачається з матеріалів справи, в
тексті рішення господарського суду м.
Києва від 13.11.2013р. помилково зазначено,
що ,,позивач звернувся до суду з позовом
до Публічного акціонерного товариства
,,Енергобанк", та ,,08.05.2003р. між Відкритим
акціонерним товариством ,,Енергобанк"
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство ,,Енергобанк"
замість правильної назви відповідача -
Публічне акціонерне товариство
,,Всеукраїнський акціонерний банк", з
яким було укладено спірний договір,
фактично допустивши технічну описку.

Проте, наведене не вплинуло на
правильність рішення суду про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, як встановлено статтею 34
ГПК України.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За вказаних обставин доводи
апеляційної скарги колегією суддів
відхиляються як необґрунтовані,
оскільки вони спростовуються
викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що підстави для скасування або зміни
рішення, які передбачені ст. 104 ГПК
України, відсутні. Рішення
господарського суду м. Києва від
13.11.2013р. у справі № 910/20364/13 відповідає
обставинам справи, є законним та
обґрунтованим та має бути залишено без
змін з урахуванням описової та
мотивувальної частини даної постанови.
У зв'язку з цим апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 13.11.2013р. у справі № 910/20364/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта" - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз

Повний текст складено та підписано
23.01.2014р.