ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.01.2014
Справа № 905/8233/13

Господарський суд Донецької області у
складі: судді Фурсової
С.М.,

при секретарі судового засідання
Степанян К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні господарського
суду справу за позовом приватного
акціонерного товариства «Акціонерна
страхова компанія «ОМЕГА» (04053, місто
Київ, вулиці Обсерваторна, будинок №
17-А; код ЄДРПОУ - 21626809)

до приватного акціонерного товариства
«Українська акціонерна страхова
компанія «АСКА» (83052, місто Донецьк,
проспект Ілліча, будинок № 100; код
ЄДРПОУ - 13490997)

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача - ОСОБА_1 (01001, АДРЕСА_1)

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - ОСОБА_2 (01001,
АДРЕСА_2)

про відшкодування шкоди в порядку
регресу

за участю представників:

від позивача: Журавльова О.В.
(довіреність № 53/З0В від 23.12.2013)

від відповідача: не з'явився

від третьої особи-1: не
з'явився

від третьої особи-2: не
з'явився

С У Т Ь С П О Р У :

Приватне акціонерне товариство
«Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА»
звернулося до господарського суду
Донецької області з позовом, в якому
просить стягнути з приватного
акціонерного товариства «Українська
акціонерна страхова компанія «АСКА» на
відшкодування шкоди в порядку регресу
12 452,98 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
приватним акціонерним товариством
«Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА»
на підставі договору добровільного
страхування наземного транспорту №
014-07-0620-10 від 01 травня 2012 року внаслідок
настання страхової події -
дорожньо-транспортної пригоди
виплачено страхове відшкодування на
рахунок СТО, де здійснювався ремонт
застрахованого автомобіля марки «Ford
Fusion», державний номерний знак НОМЕР_1, а
тому позивачем відповідно до положень
статті 27 Закону України «Про
страхування» та статей 993, 1191
Цивільного кодексу України отримано
право зворотної вимоги до особи,
відповідальної за завдану шкоду.
Оскільки цивільна відповідальність
власника транспортного засобу -
автомобіля марки «Лексус», державний
номерний знак НОМЕР_2, водій якого
визнаний винним у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди була
застрахована приватним акціонерним
товариством «Українська акціонерна
страхова компанія «АСКА» позивачем
направлено останньому вимогу на
виплату страхового відшкодування в
порядку регресу. Враховуючи, що
відповідачем не відшкодовано заявлену
суму збитку, позивач просить стягнути з
відповідача 12 452,98 гривень в судовому
порядку.

Нормативно свої вимоги позивач
обґрунтовує статтею 27 Закону України
«Про страхування», статтями 993, 1166, 1172,
1191 Цивільного кодексу України та
статтями 22, 29, 36 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 26 листопада 2013 року (суддя
Малікова Е.І.) позовна заява прийнята до
розгляду, порушено провадження у
справі та її призначено до розгляду у
судовому засіданні на 24 грудня 2013 року.

Розгляд справи відкладався за
правилами статті 77 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України).

Склад суду змінювався.

Розпорядженням за підписом в.о. голови
господарського суду Донецької області
від 21 січня 2014 року справу передано на
розгляд судді Фурсовій С.М. (а.с. 94).

Відповідач надав відзив на позовну
заяву, в якому просить врахувати
викладену ним позицію та відмовити у
задоволенні позовних вимог.
Заперечуючи проти задоволення позову
відповідач зазначає, що:

- позивачем не надано доказів
чинності договору на момент виникнення
дорожньо-транспортної пригоди;

- позивачем не надано належним
чином оформленої постанови суду про
адміністративне правопорушення;

- позивачем не надано документів,
що свідчать про право суб'єкта
оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4
проводити дії щодо оцінки майна та
майнової шкоди;

- позивачем не надано доказів
обґрунтованості стягнення ПДВ.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі, надала пояснення,
аналогічні викладеним у позові та
просила їх задовольнити.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, про час і місце розгляду
справи повідомлений своєчасно та
належним чином; згідно клопотання (за
вхідним № 3262/14 від 21 січня 2014 року)
розгляд справи представник відповідач
просив здійснити без його участі.

Треті особи - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
виконання вимог ухвали суду від 26
листопада 2013 року надали письмові
пояснення про обставини
дорожньо-транспортної пригоди, що
сталася 29 грудня 2012 року.

Матеріали справи є достатніми для
прийняття рішення за заявленими
вимогами при зазначених підставах
позову.

Розглянувши подані документи,
дослідивши матеріали справи,
господарський суд -

В С Т А Н О В И В :

За договором добровільного
страхування наземного транспорту №
014-07-0620-10 від 01 травня 2012 року (далі по
тексту - Договір), укладеним між
приватним акціонерним товариством
«Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА»
(далі по тексту - страховик або позивач)
та ОСОБА_1 (далі по тексту -
страхувальник), позивачем застраховано
майнові інтереси страхувальника, що не
суперечать закону і пов'язані з
володінням, користуванням та
розпорядженням майном - автомобілем
марки «Ford Fusion» (далі по тексту - «Форд»
або застрахований/забезпечений
автомобіль), державний номерний знак
НОМЕР_1, від страхових ризиків, зокрема,
збитків внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 7-9).

Строк дії Договору визначено з 00 год. 00
хв. 24 травня 2012 року за умови виконання
вимог пункту 4.4 Договору (сплати
першого страхового платежу та інших
страхових платежів) до 24 год. 00 хв. 23
травня 2013 року.

Страхові платежі (страхові премії) за
Договором на користь страховика
(позивача) страхувальник здійснив 23
травня 2012 року, 23 липня 2012 року, 19 жовтня
2012 року та 22 січня 2013 року
відповідно, що свідчить про набрання
чинності Договором до настання
дорожньо-транспортної пригоди та
продовження його дії (а.с. 98-101).

З матеріалів справи вбачається, що 29
грудня 2012 року о 10 год. 00 хв. на
перехресті вулиць Предславинська -
Ковпака в місті Києві сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля марки «Лексус», державний
номерний знак НОМЕР_2, під керуванням
ОСОБА_2 та автомобіля марки «Форд»,
державний номерний знак НОМЕР_1, під
керуванням ОСОБА_5.

Внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди автомобіль марки «Форд»,
державний номерний знак НОМЕР_1 отримав
чисельні механічні пошкодження, що
підтверджується довідкою Відділу ДАІ
Печерського РУ ГУМВС в місті Києві (а.с.
12).

Дорожньо-транспортна пригода сталася в
результаті порушення водієм
ОСОБА_2 вимог пункту 13.3 Правил
дорожнього руху України, за скоєння
якої складено протокол про
адміністративне правопорушення серії
АГ2 № 366139 за статтею 124 КУпАП (а.с. 37).

03 січня 2013 року на адресу позивача
надійшла заява ОСОБА_1 про настання
страхового випадку та виплату
страхового відшкодування (а.с. 25).

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 17 січня 2013 року у справі
№ 757/1249/13-п ОСОБА_2 визнано винним у
скоєнні адміністративного
правопорушення, передбаченого статтею
124 ОСОБА_1 (а.с. 11).

Статтею 25 Закону України «Про
страхування» передбачено, що
здійснення страхових виплат і виплата
страхового відшкодування проводиться
страховиком згідно з договором
страхування на підставі заяви
страхувальника (його правонаступника
або третіх осіб, визначених умовами
страхування) і страхового акта
(аварійного сертифіката), який
складається страховиком або
уповноваженою ним особою (аварійним
комісаром) у формі, що визначається
страховиком.

За страховим випадком -
дорожньо-транспортною пригодою, що
сталася 29 грудня 2012 року
за участю застрахованого автомобіля,
згідно складеного страхового акту №
9602-Т від 12 лютого 2013 року по Договору
визначено суму страхового
відшкодування у розмірі 12 962,98 гривень,
виплата якої підтверджується
платіжним дорученням № 372 від 21 лютого
2013 року та видатковим касовим ордером
від 27 лютого 2013 року (а.с.
16, 16 зворотня сторона).

До суми страхового відшкодування
позивачем включено вартість понесених
страхувальником послуг евакуатора у
розмірі 253,72 гривень, виплата якої
здійснено згідно видаткового касового
ордеру від 27 лютого 2013 року.

Факт отримання та оплати послуг
евакуатора підтверджується актом
виконаних робіт, квитанцією № 008275 (а.с.
26, 26 зворотня сторона).

З акту виконаних робіт вбачається, що
евакуація пошкодженого застрахованого
автомобіля здійснювалась з вулиці
Предславинська міста Києва (місця
дорожньо-транспортної пригоди) до
вулиці Бориспільська, 7
(місцезнаходження СТО, де здійснювався
ремонт пошкодженого автомобіля).
Відстань від місця
дорожньо-транспортної пригоди до
місцезнаходження СТО склала 15
кілометрів.

За умовами Договору страховик
відшкодовує документально
підтверджені витрати страхувальника
на транспортування пошкодженого
транспортного засобу на відстань до
50 кілометрів.

Таким чином, позивачем надано належних
доказів та доведено фактичне понесення
витрат на оплату вартості послуг
евакуатора у розмірі 253,72 гривень, що є
підставою для їх включення до суми
відшкодування.

Загальний розмір матеріального збитку,
завданого власнику автомобіля марки
«Форд», державний номерний знак НОМЕР_1,
в результаті його пошкодження при
дорожньо-транспортній пригоді,
визначено згідно виставленого
рахунку-фактури ремонтної організації
№ ФЗС0015834 від 10 січня 2013 року у розмірі
12 709,26 гривень з ПДВ (а.с. 27).

Отримання пошкоджень застрахованим
транспортним засобом у спірній
дорожньо-транспортній пригоді
підтверджується довідкою Відділу ДАІ
Печерського РУ ГУМВС в місті Києві,
актом технічного стану транспортного
засобу № 6336 від 10 січня 2013 року,
матеріалами справи про
адміністративне правопорушення (а.с. 12,
24, 36-57).

Господарський суд враховує, що
здійснення виплати страхового
відшкодування згідно рахунку-фактури
ремонтної організації № ФЗС0015834 від 10
січня 2013 року з урахуванням складеного
страхового акту № 9602-Т від 12 лютого 2013
року, безпосередньо на рахунок станції
технічного обслуговування (товариства
з обмеженою відповідальністю
«ЮМАС-АВТО», яке є платним податку на
загальних підставах), на якій
проводився ремонт застрахованого
автомобіля, є свідченням оціненої
шкоди, заподіяної в результаті
дорожньо-транспортної пригоди майну
потерпілого - автомобілю марки «Форд»,
державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
зазначає про безпідставності
включення до виплаченої суми ПДВ.

З цього приводу слід зазначити, що у
разі, якщо страхові суми не
перераховуються безпосередньо
потерпілому, а спрямовуються на
придбання у платника податку на додану
вартість послуг по ремонту, заміщенню,
відтворенню застрахованого об'єкта
чи товарно-матеріальних цінностей, які
мають бути використані в процесі його
ремонту (запчастини та інші витратні
матеріали тощо), то розрахунок суми
виплат на таке придбання здійснюється
з урахуванням сум ПДВ.

Так, в силу приписів частини другої
статті 14 ЦК України страховик не може
бути примушений до виплати ПДВ у складі
суми страхового відшкодування за
винятком випадку, коли сума ПДВ
нарахована та сплачена на користь
виконавця послуг з ремонту
пошкодженого транспортного засобу,
який (виконавець), в свою чергу, має бути
платником ПДВ.

При цьому, з платіжного доручення № 372
від 21 лютого 2013 року вбачається виплата
страхового відшкодування у розмірі 12
709,26 гривень, яка проведена
безпосередньо на рахунок
спеціалізованої СТО, яка є платником
податку на загальних підставах.

Позивачем заявлено на відшкодування
шкоди в порядку регресу 12 452,98 гривень.

З системного аналізу підпункту а)
пункту 187.1 статті 187 Податкового
кодексу України слідує, що податкові
зобов'язання виникають лише внаслідок
фактичного надання послуги з
проведення ремонту за умови, що
виконавець цієї послуги є платником
податку.

Оскільки позивачем суму страхового
відшкодування перераховано
безпосередньо на рахунок
спеціалізованої СТО, яка є платником
ПДВ, відповідачем не доведено іншого,
то зарахування ПДВ в суму страхового
відшкодування, є правомірним.

Слід зауважити, що розмір страхового
відшкодування визначено виходячи з
фактичної вартості ремонту
пошкодженого автомобіля, визначеної
відповідно до документів станції
технічного обслуговування, на якій
проводився ремонт застрахованого
автомобіля; з наявних в матеріалах
справи доказів можна дійти
однозначного висновку, що ремонтні
роботи на загальну суму 12 709,26 гривень
спрямовані саме на усунення порушень,
заданих внаслідок спірної
дорожньо-транспортної пригоди.

Чинним законодавством України не
встановлено, що лише звіт про оцінку
транспортного засобу є доказом, який
визначає розмір завданого збитку
власнику пошкодженого автомобіля.

Реальним же підтвердженням виплати
суми страхового відшкодування
страхувальнику, є саме платіжне
доручення.

Верховним Судом України у листі
«Судова практика розгляду цивільних
справ, що виникають з договорів
страхування» від 19 липня 2011 року
роз'яснено, що визначаючи розмір
заподіяної шкоди при страхуванні
наземного транспорту, суди, у разі
виникнення спору щодо визначення
розміру шкоди, повинні виходити з
фактичної (реальної) суми, встановленої
висновком авто товарознавчої
експертизи, або відповідними
документами станції технічного
обслуговування, на якій проводився
ремонт автомобіля.

Положення статті 27 Закону України «Про
страхування» та статті 993 ЦК України
передбачають, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування у
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Під час вирішення спору встановлено, що
цивільно-правова відповідальність
власника автомобіля марки «Лексус»,
державний номерний знак НОМЕР_2, яким
спричинено спірну
дорожньо-транспортну пригоду, в
частині заподіяння шкоди третім
особам, застрахована приватним
акціонерним товариством «Українська
акціонерна страхова компанія «АСКА»,
про що свідчать договір (поліс)
обов'язкового страхування цивільної
відповідальності серії АВ/2261812 (а.с. 78).

Договором обов'язкового страхування
цивільної відповідальності (полісом
серії АВ/2261812) передбачено,
що ліміт відповідальності відповідача
за шкоду, заподіяну майну, становить 50
000,00 гривень, франшиза - 0,00 гривень;
строк його дії з 00 год. 00 хв. 06
січня 2012 року до 05 січня 2013 року
включно.

За таких обставин, на вказаний
страховий випадок в часовому вимірі
поширюється дія чинного на той час
полісу серії АВ/2261812. Тобто
дорожньо-транспортна пригода, що
сталася 29 грудня 2012 року, є страховим
випадком в рамках виконання
зазначеного полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

Частиною другою статті 1187 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) передбачено, що шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 1188 ЦК України шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, відшкодовується
на загальних підставах, а саме: шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Отже, у випадку заподіяння шкоди
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, питання про її
відшкодування вирішується за
принципом вини.

Вина водія, який керував автомобілем
марки «Лексус», державний номерний
знак НОМЕР_2 підтверджена
постановою Печерського районного суду
міста Києва від 17 січня 2013 року у
справі № 757/1249/13-п, матеріалами справи
про адміністративне правопорушення
(схемою місця дорожньо-транспортної
пригоди).

Відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів регулює Закон
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», який спрямований на
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та майну
потерпілих при експлуатації наземних
транспортних засобів на території
України.

Статтею 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

Пунктом 36.4 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників транспортних засобів» (в
редакції закону на час врегулювання
страхового випадку) передбачено, що
виплата страхового відшкодування
(регламентна виплата) здійснюється
безпосередньо потерпілому (іншій
особі, яка має право на отримання
відшкодування) або погодженим з ним
особам, які надають послуги з ремонту
пошкодженого майна, сплатили страхове
відшкодування за договором майнового
страхування (крім регламентної
виплати, передбаченої підпунктом «а»
пункту 41.1 статті 41 цього Закону),
лікування потерпілих та інші послуги,
пов'язані з відшкодуванням збитків.

Отже, відповідно до наведених положень
чинного законодавства, у випадку
укладення між страховою організацією
та юридичними або фізичними особами
договору обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів, особою,
відповідальною за завдані збитки у
межах, передбачених договором, є
страховик (страхова організація).
Відповідач, як страховик винної особи,
має право здійснювати виплату
страхового відшкодування за договором
обов'язкового страхування цивільної
відповідальності власника
транспортного засобу на користь особи,
яка сплатила страхове відшкодування за
договором майнового страхування (тобто
за договором добровільного
страхування), а позивач вправі вимагати
здійснення такої виплати на свою
користь, оскільки сплатив страхове
відшкодування потерпілому на умовах
укладеного договору добровільного
страхування.

Таким чином відповідач є
відповідальною особою за завдані
збитки власнику автомобіля марки
«Форд», державний номерний знак НОМЕР_1
відповідно до положень Закону України
«Про обов'язкове страхування цивільної
відповідальності власників
транспортних засобів» в межах,
передбачених договором обов'язкового
страхування цивільної
відповідальності (поліс серії АВ/2261812),
а до приватного акціонерного
товариства «Акціонерна страхова
компанія «ОМЕГА» як страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
Договором, перейшло право вимоги, яке
потерпіла особа мала до приватного
акціонерного товариства «Акціонерна
страхова компанія «ОМЕГА» як особи,
відповідальної за завдані збитки.

За чинним законодавством України окрім
особи, винної у завданні шкоди,
потерпілий у дорожньо-транспортній
пригоді має також право одержати
майнове відшкодування або за рахунок
страхової організації, якою
застраховане його майно, за правилами і
в порядку, встановленому Цивільним
кодексом України та Законом України
«Про страхування», або за рахунок
страховика, яким застраховано
відповідальність особи, що володіє
транспортним засобом, водія якого
визнано винним у дорожньо-транспортній
пригоді, за правилами і в порядку,
встановленому Цивільним кодексом
України та Законом України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Право потерпілого обрати той чи інший
спосіб захисту чинним законодавством
не обмежене та належить саме
потерпілому.

В даному випадку потерпілий звернувся
за відшкодуванням майнової шкоди до
позивача, який застрахував його майно -
автомобіль марки «Форд», державний
номерний знак НОМЕР_1.

Правовідносини сторін у такому випадку
регулюються нормами Цивільного
кодексу України та Закону України «Про
страхування».

Так, частиною першою статті 1191 ЦК
України передбачено, що особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Наведена стаття міститься в главі 82 ЦК
України, що регулює правовідносини
щодо відшкодування шкоди та передбачає
право регресу в разі, якщо вона
відшкодувала потерпілому шкоду,
завдану іншою особою в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Слід наголосити, що поняття регресу є
значно ширшим, ніж це визначене у
статті 1191 ЦК України та розуміє під
собою будь-яке право зворотної вимоги.
Регрес за своїм змістом є зобов'язанням
по відшкодуванню шкоди, понесеної
однією особою з вини або за рахунок
іншої, а тому може бути визначений як
зобов'язання з відшкодування шкоди, що
виникає в результаті перекладання
сплаченого однією особою іншій на
третю особу. Відтак, регресне
зобов'язання - це зворотна вимога про
повернення грошей або майна третій
особі, виконане однією особою за іншу
або з вини останньої.

Відповідальність страховика винної
особи регламентована положеннями
спеціального закону - Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» та обмежується укладеним
договором (полісом) страхування.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що при настанні
страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Тобто, в розумінні положень Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» позивач набув (в порядку
регресу) право на виплату страхового
відшкодування від страховика винної
особи.

Згідно зі статтею 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством
тощо.

Положення закону (статті 993 ЦК України,
статті 27 Закону України «Про
страхування») передбачають обмеження
по розміру збитків, право на вимогу
яких переходить до страховика і такий
розмір обмежується фактичними
витратами страхової компанії, тобто
саме розмір збитку обмежується
фактичними витратами страхової
компанії, а не визначається такий
розмір сумою виплаченого страхового
відшкодування.

Оскільки доведення розміру збитків
виключно шляхом проведення його оцінки
професійним оцінювачем відповідно до
Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» не узгоджується
з нормами законодавства про
страхування, позивач встановлює розмір
збитків на підставі рахунку-фактури
ремонтної організації № ФЗС0015834 від 10
січня 2013 року.

При цьому, господарським судом не
встановлено та матеріалами справи не
підтверджується факту оспорювання
відповідачем розміру страхового
відшкодування; відповідачем не
заявлялося клопотання про проведення
судової автотоварознавчої експертизи
на предмет відповідності вартості
фактичного ремонту автомобіля та
завданому йому матеріальному збитку
внаслідок спірної
дорожньо-транспортної пригоди; розмір
збитку, за яким здійснено виплату
страхового відшкодування не
спростований іншими доказами, а в
обґрунтування своїх заперечень,
відповідач не надав документів, які б
підтверджували невірність визначення
позивачем розміру збитків.

За договором обов'язкового страхування
цивільної відповідальності (поліс
серії АВ/2261812) передбачено, що ліміт
відповідальності відповідача за шкоду,
заподіяну майну (на одного
потерпілого), становить 50 000,00 гривень,
франшиза - 0,00 гривень.

Сума заявлена до стягнення з
відповідача (12 452,98 гривень) є частиною
суми страхового відшкодування
виплаченої позивачем на умовах
Договору, що укладений між позивачем та
страхувальником у відношенні
транспортного засобу, який було
пошкоджено в дорожньо-транспортній
пригоді, оскільки право регресу до
страховика винної особи переходить
саме по розміру збитків завданих
пошкодженому автомобілю в межах
фактичних витрат страховика
(обмежується фактичними витратами
страхової компанії).

Вимога на виплату страхового
відшкодування в порядку регресу за
вихідним № 1044 від 01 квітня 2013
року міститься в матеріалах справи, а
її отримання відповідачем 05
квітня 2013 року підтверджено долученою
до справи копією рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 17, 17 зворотня
сторона).

Відповідач заяву позивача не
задовольнив, кошти не перерахував, що й
зумовило позивача звернутися до
господарського суду з цим позовом.

Крім того, відповідно до рішення
Конституційного Суду України від 09
липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має
право вільно обирати незаборонений
законом спосіб захисту прав і свобод, у
тому числі й судовий. Можливість
судового захисту не може бути
поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту. Держава може стимулювати
вирішення правових спорів у межах
досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує
право вимоги потерпілої особи після
виплати останній страхового
відшкодування та не зобов'язаний
звертатися безпосередньо до особи,
відповідальної за заподіяний збиток,
або до особи, у якої застраховано її
цивільно-правову відповідальність, з
вимогою виплати матеріального
відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у
постанові Верховного Суду України від
28 серпня 2012 року у справі № 23/279 (№
3-38гс12).

Залишаючи поза увагою заперечення
відповідача в частині ненадання
позивачем належним чином оформленої
постанови суду про адміністративне
правопорушення, господарський суд
виходить з того, що в матеріалах
господарської справи містяться
належним чином засвідчені копії справи
про адміністративне правопорушення
№ 757/1249/13-п стосовно ОСОБА_2
за статтею 124 ОСОБА_1, які свідчать про
набрання постановою суду законної
сили.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої
статті 129 Конституції України, статей
4-2, 4-3, 33 ГПК України, основними
засадами судочинства є рівність усіх
учасників судового процесу перед
законом та судом. Судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності сторін та свободі
в наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

За приписами статті 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведені їх
переконливості, що відповідачем
зроблено не було.

Сукупність вищевикладених обставин та
матеріали справи спростовують наявні
заперечення відповідача, що, в свою
чергу, тягне за собою їх відхилення та
залишення поза увагою суду, а також
розцінюються як намагання витлумачити
законодавство виключно на свою користь
та ухилитися від цивільно-правової
відповідальності.

Враховуючи відсутність належних
доказів на спростування обставин
повідомлених позивачем, а також
нездійснення виплати заявленої суми
страхового відшкодування, позовні
вимоги підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до положень
статті 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

В И Р I Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з приватного акціонерного
товариства «Українська акціонерна
страхова компанія «АСКА» (83052, місто
Донецьк, проспект Ілліча, будинок № 100;
код ЄДРПОУ - 13490997, відомості про рахунки
в установах банків відсутні) на користь
приватного акціонерного товариства
«Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА»
(04053, місто Київ, вулиці Обсерваторна,
будинок № 17-А; код ЄДРПОУ - 21626809,
відомості про рахунки в установах
банків відсутні) 12 452,98 гривень
страхового відшкодування шкоди в
порядку регресу, 1 720,50 гривень судового
збору.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ в установленому порядку.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене через господарський суд
Донецької області до Донецького
апеляційного господарського суду
протягом десяти днів з дня складення
повного рішення. Рішення
господарського суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Повне рішення складено 27 січня 2014
року.

Суддя
С.М.
Фурсова