м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24412/13 22.01.14

За позовом Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Українська страхова група»

До Приватного акціонерного
товариства «Акціонерна страхова
компанія «ІНГО Україна»

Про стягнення страхового
відшкодування в порядку регресу в
розмірі 2 509,41 грн.

Суддя
Гавриловська І.О.

Представники учасників судового
процесу:

Від позивача: Пасічна Н.В. - дов. №
0113-353 від 27.12.2013 р.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Українська
страхова група» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Приватного акціонерного
товариства «Акціонерна страхова
компанія «ІНГО Україна» про стягнення
страхового відшкодування в порядку
регресу в розмірі 2 509,41 грн. внаслідок
настання страхового випадку -
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталась 31.03.2008 р. в м. Києві на
перехресті пр.-ту Червонозоряний та
вул. Кайсарова о 19 год. 00 хв. за участю
транспортного засобу «БМВ», державний
номер 10160КТ, під керуванням Деми Є.В., та
транспортного засобу «Шкода»,
державний номер АА6559НА, під керуванням
Понирка О.М.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.12.2013 р. порушено провадження
у справі № 910/24412/13, призначено розгляд
справи на 22.01.2014 р., зобов'язано сторін
надати певні документи.

Через відділ діловодства суду 22.01.2014 р.
від позивача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду, які
долучено до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 22.01.2014 р.
від відповідача надійшов відзив на
позовну заяву, який долучено до
матеріалів справи.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про призначене
судове засідання був повідомлений
належним чином, про причини неявки не
повідомив.

Враховуючи, що матеріали справи
містять докази належного повідомлення
відповідача про час та місце судового
засідання та про наслідки ненадання
ними витребуваних судом документів, то
за таких обставин суд приходить до
висновку про можливість розгляду
справи на підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними матеріалами без участі
вказаного представника учасника
судового процесу.

У судовому засіданні 22.01.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи,
та заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2008 р. в м. Києві на перехресті пр.-ту
Червонозоряний та вул. Кайсарова о 19
год. 00 хв. за участю транспортного
засобу «БМВ», державний номер 10160КТ, під
керуванням Деми Є.В., та транспортного
засобу «Шкода», державний номер АА6559НА,
під керуванням Понирка О.М., сталася
дорожньо-транспортна пригода.

Дема Є.В., керуючи транспортним засобом
«БМВ», державний номер 10160КТ, не
врахував дорожню обстановку, не вибрав
безпечної швидкості руху, не
дотримався безпечної дистанції,
внаслідок чого здійснив зіткнення з
автомобілем «Шкода», державний номер
АА6559НА, чим порушив ст. 124 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення, що призвело до
пошкодження транспортних засобів.

Про наведене свідчить первинна довідка
ДАІ, розширена довідка про
дорожньо-транспортну пригоду та
постанова Солом'янського районного
суду м. Києва від 04.04.2008 р. в
адміністративній справі № 3-9102/08,
відповідно до якої Дему Є.В. визнано
винним у вчиненні правопорушення,
передбаченого ст. 124 Кодексу України
про адміністративні правопорушення.

У відповідності до частини 2 статті 35
Господарського процесуального кодексу
України, факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) під
час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Відповідно до статті 35 Господарського
процесуального кодексу України,
преюдиціальне значення для
господарського суду мають вирок суду з
кримінальної справи, що набрав
законної сили, щодо певних подій та ким
вони вчинені або рішення суду з
цивільної справи, що набрало законної
сили, щодо фактів, які встановлені
судом. В інших випадках питання щодо
вини конкретних осіб вирішується
господарським судом самостійно за
результатами дослідження всіх
обставин та матеріалів справ, у тому
числі матеріалів слідчих органів.
Рішення господарського суду не може
обґрунтовуватись тільки довідкою
органу ДАІ або постановою про відмову у
порушенні кримінальної справи.

Факти, які встановлені постановою
Солом'янського районного суду м. Києва
від 04.04.2008 р. в адміністративній справі
№ 3-9102/08, у відповідності до статті 35
Господарського процесуального кодексу
України, мають преюдиціальне значення.

Вищезазначеною постановою визнано
винним Дему Є.В. у вчиненні
правопорушення, передбаченого статтею
124 Кодексу про адміністративне
правопорушення України.

Внаслідок вищевказаної
дорожньо-транспортної пригоди було
пошкоджено автомобіль «Шкода»,
державний номер АА6559НА.

Відносини, пов'язані із страхуванням,
регулюються параграфом 2 глави 35
Господарського кодексу України, главою
67 Цивільного кодексу України, Законом
України від 07.03.1996 р. № 85/96-ВР «Про
страхування» (надалі - Закон України
«Про страхування»), а відносини у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів - також Законом України від
01.07.2004 р. № 1961 - IV «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» (надалі - Закон
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів»).

Згідно з п. 1 ст. 352 Господарського
кодексу України, страхування - це
діяльність спеціально уповноважених
державних організацій та суб'єктів
господарювання (страховиків), пов'язана
з наданням страхових послуг юридичним
особам або громадянам
(страхувальникам) щодо захисту їх
майнових інтересів у разі настання
визначених законом чи договором
страхування подій (страхових випадків),
за рахунок грошових фондів, які
формуються шляхом оплати
страхувальниками страхових платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
страхування», страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів громадян та
юридичних осіб у разі настання певних
подій (страхових випадків), визначених
договором страхування або чинним
законодавством, за рахунок грошових
фондів, що формуються шляхом сплати
громадянами та юридичними особами
страхових платежів (страхових внесків,
страхових премій) та доходів від
розміщення коштів цих фондів.

Пунктом 2 ст. 352 Господарського кодексу
України встановлено, що страхування
може здійснюватися на основі договору
між страхувальником і страховиком
(добровільне страхування) або на основі
закону (обов'язкове страхування).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
страхування», страхування може бути
добровільним або обов'язковим.

Страхування наземного транспорту (крім
залізничного), відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 6
Закону України «Про страхування», є
видом добровільного страхування.

В частині 1 ст. 6 даного Закону
зазначено, що добровільне страхування -
це страхування, яке здійснюється на
основі договору між страхувальником і
страховиком. Загальні умови і порядок
здійснення добровільного страхування
визначаються правилами страхування,
що встановлюються страховиком
самостійно відповідно до вимог цього
Закону. Конкретні умови страхування
визначаються при укладенні договору
страхування відповідно до
законодавства.

В статті 16 Закону України «Про
страхування» визначено, що договір
страхування - це письмова угода між
страхувальником і страховиком, згідно
з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Між Закритим акціонерним товариством
«Страхова компанія «Українська
страхова група», яке було
перейменовано на Приватне акціонерне
товариство «Страхова компанія
«Українська страхова група»,
(страховик) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Єврокар»
(страхувальник) було укладено Договір
добровільного страхування № 28-0107-2065
від 26.02.2008 р. у відповідності до умов
якого страховик застрахував майнові
інтереси страхувальника, пов'язані з
володінням, користуванням і
розпорядженням автомобілем «Шкода»,
державний номер АА6559НА.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про
страхування» передбачено, що страховий
випадок - подія, передбачена договором
страхування або законодавством, яка
відбулася і з настанням якої виникає
обов'язок страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з п. 1 ст. 354 Господарського
кодексу України, за договором
страхування страховик зобов'язується у
разі настання страхового випадку
здійснити страхову виплату
страхувальнику або іншій особі,
визначеній страхувальником у договорі
страхування, а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу
України, за договором страхування одна
сторона (страховик) зобов'язується у
разі настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно з наказом Міністерства юстиції
України та Фонду державного майна від
24.11.2003 р. № 142/5/2092 (зареєстрований
в Мін'юсті України 24.11.2003 р. за № 1074/8395)
«Про затвердження Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів», який є
обов'язковим для виконання особами, до
компетенції яких входить проведення
автотоварознавчих експертиз та
досліджень, розмір матеріального
збитку визначається шляхом проведення
відповідної експертизи. Методику
товарознавчої експертизи та оцінки
дорожніх транспортних засобів
розроблено згідно із Національним
стандартом № 1 «Загальні засади оцінки
майна і майнових прав» і затверджено
наказом Фонду держмайна України від
24.11.2003 р. № 142/5/2092 (зареєстровано в
Мін'юсті України 24.11.2003 р. за № 1074/8395, зі
змінами та доповненнями).

Відповідно до Закону України «Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні» проведення оцінки майна є
обов'язковим у випадках, зокрема,
визначення збитків або розміру
відшкодування у випадках, встановлених
законом (стаття 7 Закону), і
здійснюється суб'єктами оціночної
діяльності.

25.01.2010 р. ФОП Варухою О.В. (сертифікат
суб'єкта оціночної діяльності № 5405/07
від 18.01.2007 р.) на підставі проведеного
огляду та калькуляції, здійсненої за
допомогою системи AUDATEX, було
розраховано матеріальну шкоду ТЗ
«Шкода», державний номер АА6559НА, у
розмірі 2 758,81 грн. та складено Звіт про
оцінку № 16/01/10 вартості матеріального
збитку, в якому зазначено, що датою
оцінки є 31.03.2008 р.

На підставі заяви про настання
страхового випадку та виплати
страхового відшкодування від 03.04.2008 р.
та акту виконаних робіт № ТО-0020490 від
22.07.2008 р. Приватним акціонерним
товариством «Страхова компанія
«Українська страхова група» було
здійснено розрахунок страхового
відшкодування та складено страховий
акт № 15306Т від 29.07.2008 р., відповідно до
якого сума страхового відшкодування
встановлена в розмірі 2 509,41 грн.

Статтею 29 Закону України «Про
страхування» передбачено, що у зв'язку
з пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

Позивач у позовній заяві повідомив
суду, що він свої зобов'язання перед
страхувальником за Договором
добровільного страхування № 28-0107-2065
від 26.02.2008 р. виконав належним чином,
перерахувавши 2 509,41 грн. страхового
відшкодування на рахунок ТОВ «Єврокар»
(страхувальник), що підтверджується
платіжним дорученням № 11092 від 08.08.2008 р.

Враховуючи те, що у постанові
Солом'янського районного суду м. Києва
від 04.04.2008 р. в адміністративній справі
№ 3-9102/08 встановлено, що з вини Деми Є.В.,
який керував автомобілем «БМВ»,
державний номер 10160КТ, сталася
дорожньо-транспортна пригода, в
результаті якої відбулося зіткнення з
автомобілем «Шкода», державний номер
АА6559НА, він є особою, відповідальною за
збиток, заподіяний автомобілю «Шкода»,
державний номер АА6559НА.

З огляду на те, що Приватним
акціонерним товариством «Страхова
компанія «Українська страхова група»
на підставі Договору добровільного
страхування № 28-0107-2065 від 26.02.2008 р.
внаслідок настання страхової події -
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 31.03.2008 р. в м. Києві на
перехресті пр.-ту Червонозоряний та
вул. Кайсарова о 19 год. 00 хв. виплачено
страхове відшкодування, позивачем, у
відповідності до положень статті 27
Закону України «Про страхування» та
статей 993 та 1191 Цивільного кодексу
України, отримано право зворотної
вимоги до особи, відповідальної за
завдану шкоду, а саме, до страхової
організації, якою здійснено
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власника транспортного засобу «БМВ»,
державний номер 10160КТ, водій якого
винний у скоєнні ДТП, - Приватного
акціонерного товариства «Акціонерна
страхова компанія «ІНГО Україна».

За таких обставин на розгляд
господарського суду міста Києва були
передані позовні вимоги Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Українська страхова група»
до Приватного акціонерного товариства
«Акціонерна страхова компанія «ІНГО
Україна» про стягнення суми страхового
відшкодування у розмірі 2 509,41 грн.,
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 31.03.2008 р. в м. Києві на
перехресті пр.-ту Червонозоряний та
вул. Кайсарова о 19 год. 00 хв. за участю
транспортного засобу «БМВ», державний
номер 10160КТ, під керуванням Деми Є.В., та
транспортного засобу «Шкода»,
державний номер АА6559НА, під керуванням
Понирка О.М.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню повністю з наступних
підстав.

Статтею 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» встановлено, що обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та/або майну
потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

В статті 5 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» зазначено, що об'єктом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності є
майнові інтереси, що не суперечать
законодавству України, пов'язані з
відшкодуванням особою,
цивільно-правова відповідальність
якої застрахована, шкоди, заподіяної
життю, здоров'ю, майну потерпілих
внаслідок експлуатації забезпеченого
транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», страховим випадком є подія,
внаслідок якої заподіяна шкода третім
особам під час дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася за участю
забезпеченого транспортного засобу і
внаслідок якої настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована за
договором.

Відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України
«Про страхування», страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів відноситься до обов'язкових
видів страхування, що здійснюються в
Україні.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що при настанні
страхового випадку страховик у межах
страхових сум, зазначених у страховому
полісі, відшкодовує у встановленому
цим Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Пунктом 36.4 ст. 36 Закону України «Про
обов'язкове страхування цивільної
відповідальності власників
транспортних засобів» встановлено, що
виплата страхового відшкодування
(регламентна виплата) здійснюється
безпосередньо потерпілому (іншій
особі, яка має право на отримання
відшкодування) або погодженим з ним
особам, які надають послуги з ремонту
пошкодженого майна, сплатили страхове
відшкодування за договором майнового
страхування (крім регламентної
виплати, передбаченої підпунктом «а»
пункту 41.1 статті 41 цього закону),
лікування потерпілих та інші послуги,
пов'язані з відшкодуванням збитків.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК
України передбачено, що джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок
взаємодії кількох джерел підвищеної
небезпеки, відшкодовується на
загальних підставах, а саме шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми,
у відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.

Враховуючи вищевикладене, суд
відзначає, що незалежно від джерела
виникнення права позов щодо
відшкодування збитків подається до
особи, відповідальної за завдані
збитки, проте враховуючи те, що
цивільна відповідальність винної
особи застрахована, позов може бути
заявлений також і до юридичної особи,
яка застрахувала відповідальність
власника транспортного засобу «БМВ»,
державний номер 10160КТ, зокрема до
відповідача у даній справі - Приватного
акціонерного товариства «Акціонерна
страхова компанія «ІНГО Україна» (дана
правова позиція підтверджується також
постановою ВГСУ від 05.12.2006 року № 54/53-06).

Статтею 1166 Цивільного кодексу України
встановлено, що шкода, завдана майну
фізичної чи юридичної особи,
відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 ст. 1198 Цивільного
кодексу України, шкода, заподіяна
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі володіє
транспортним засобом.

Відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу
України, особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи в розмірі виплаченого
відшкодування.

Згідно з п. 9.1. ст. 9 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», обов'язковий ліміт
відповідальності страховика (страхова
сума) - це грошова сума, в межах якої
страховик зобов'язаний провести
виплату страхового відшкодування
відповідно до умов договору
страхування.

У відповідності до п. 12.1 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», розмір франшизи при
відшкодуванні шкоди, заподіяної майну
потерпілих, встановлюється при
укладанні договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності і не може
перевищувати 2 відсотки від ліміту
відповідальності страховика, в межах
якого відшкодовується збиток,
заподіяний майну потерпілих. Страхове
відшкодування завжди зменшується на
суму франшизи, розрахованої за
правилами цього підпункту.

Відповідно до ч. 16 ст. 9 Закону України
«Про страхування» страхове
відшкодування не може перевищувати
прямого збитку, якого зазнав
страхувальник.

Згідно з ст. 993 Цивільного кодексу
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування», до страховика, який
виплатив страхове відшкодування в
межах фактичних витрат переходить
право вимоги (регресу), яке
страхувальник, що одержав страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

В п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» зазначено, що для отримання
страхового відшкодування особа, яка
має право на відшкодування, подає
страховику відповідну заяву.

У відповідності до п.п. 36.2. Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15
днів з дня узгодження ним розміру
страхового відшкодування з особою, яка
має право на отримання відшкодування,
за наявності документів, зазначених у
статті 35 цього закону, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду, але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування
зобов'язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника
обґрунтованими - прийняти рішення про
здійснення страхового відшкодування
(регламентної виплати) та виплатити
його. Якщо відшкодування витрат на
проведення відновлювального ремонту
пошкодженого майна (транспортного
засобу) з урахуванням зносу
здійснюється безпосередньо на рахунок
потерпілої особи (її представника),
сума, що відповідає розміру оціненої
шкоди, зменшується на суму визначеного
відповідно до законодавства податку на
додану вартість. При цьому доплата в
розмірі, що не перевищує суми податку,
здійснюється за умови отримання
страховиком (у випадках, передбачених
статтею 41 цього закону, - МТСБУ)
документального підтвердження факту
оплати проведеного ремонту. Якщо у
зв'язку з відсутністю документів, що
підтверджують розмір заявленої шкоди,
страховик (МТСБУ) не може оцінити її
загальний розмір, виплата страхового
відшкодування (регламентна виплата)
здійснюється у розмірі шкоди, оціненої
страховиком (МТСБУ). Страховик має
право здійснювати виплати без
проведення експертизи (у тому числі
шляхом перерахування коштів особам,
які надають послуги з ремонту
пошкодженого майна), якщо за
результатами проведеного ним огляду
пошкодженого майна страховик і
потерпілий досягли згоди про розмір та
спосіб здійснення страхового
відшкодування і не наполягають на
проведенні оцінки, експертизи
пошкодженого майна;

- у разі невизнання майнових вимог
заявника або з підстав, визначених
статтями 32 та/або 37 цього закону, -
прийняти вмотивоване рішення про
відмову у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода
розглядається в цивільній,
господарській або кримінальній справі,
перебіг цього строку припиняється до
дати, коли страховику (у випадках,
передбачених статтею 41 цього закону, -
МТСБУ) стало відомо про набрання
рішенням у такій справі законної сили.

У разі якщо заява про здійснення
страхового відшкодування чи інші
документи, необхідні для прийняття
рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати),
подані з порушенням строку,
встановленого цим Законом, строк
прийняття рішення про здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати) та його виплату
збільшується на кількість днів такого
прострочення.

Протягом трьох робочих днів з дня
прийняття відповідного рішення
страховик (МТСБУ) зобов'язаний
направити заявнику письмове
повідомлення про прийняте рішення.

Перебіг позовної давності щодо вимог
страховика про відшкодування збитків у
порядку регресу починається з моменту
виконання страховиком свого
зобов'язання за договором
добровільного страхування (постанова
Вищого господарського суду України №
58/168 від 27.03.12 р.).

Позивачем було направлено на адресу
відповідача заяву на виплату
страхового відшкодування в порядку
регресу в розмірі 2 509,41 грн. (вих. № б/н
від 07.07.2009 р.), проте станом на день
звернення Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Українська страхова група» з даним
позовом до суду суму страхового
відшкодування в порядку регресу
відповідач не сплатив.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства та організації мають
право звертатися до господарського
суду згідно з встановленою
підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених прав та
охоронюваних законом інтересів.

Позивачем доведене порушення його прав
зі сторони відповідача.

При цьому варто відзначити, що
обмеження заявників у праві на судовий
захист шляхом відмови у задоволенні
позову за відсутності доказів
попереднього їх звернення до сторони з
вимогами, оформленими в інший спосіб,
ніж позов (відмінними від нього),
фактично призводить до порушення
принципів верховенства права,
доступності судового захисту,
суперечить положенням частини другої
статті 124 Конституції України та
позиції Конституційного Суду України в
рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у
справі за конституційним зверненням
щодо офіційного тлумачення положень
частини другої статті 124 Конституції
України (справа про досудове
врегулювання спорів), згідно з якою
вирішення правових спорів у межах
досудових процедур є правом, а не
обов'язком особи, яка потребує такого
захисту (аналогічна правова позиція
викладена у постанові Верховного Суду
України від 28.11.2011 року у справі №
43/308-10).

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Через відділ діловодства суду 22.01.2014 р.
від відповідача надійшов відзив на
позовну заяву, в якому відповідач,
посилаючись на ст.ст. 256, 257 ЦКУ, просить
суд відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог, оскільки позивач подав
позов до суду лише 16.12.2013 року, тобто, з
пропущенням строку позовної давності,
який сплинув 09.08.2011 р.

У відповідності до п. 6 статті 261
Цивільного кодексу України, за
регресними зобов'язаннями перебіг
позовної давності починається від дня
виконання основного зобов'язання.

Судом встановлено, що Приватне
акціонерне товариство «Страхова
компанія «Українська страхова група»
виконало своє зобов'язання перед ТОВ
«Єврокар» 08.08.2008 р., виплативши
останньому суму страхового
відшкодування у розмірі 2 509,41 грн. на
підставі платіжного доручення № 11092
від 08.08.2008 р.

Ст. 260 ЦКУ передбачено, що позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими статтями 253-255 ЦКУ.

Ст. 253 ЦКУ передбачено, що перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

У ст. 257 ЦКУ вказано, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Таким чином, у даній справі строк
позовної давності, встановлений
тривалістю у три роки, починається
09.08.2008 р. та закінчується 09.08.2011 р.

Судом встановлено, що позовна заява
позивача надійшла до суду 16.12.2013 р., що
підтверджується штампом реєстрації
вхідної документації канцелярії
господарського суду міста Києва.

А це означає, що позивач звернувся до
господарського суду про захист свого
права чи інтересу з пропущенням строку
позовної давності.

У відповідності до пункту 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів», за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності.

Господарським судом в ході розгляду
даної справи було встановлено
порушення прав позивача.

При цьому господарський суд встановив,
що строк позовної давності в три роки
сплинув 09.08.2011 р., проте позивач
звернувся з даним позовом до
господарського суду лише 16.12.2013 р.
(відповідно до штампу вхідної
документації господарського суду), і
обґрунтованих підстав пропуску строку
позовної давності не навів.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене, господарський суд
застосовує позовну давність, про яку
заявлено відповідачем, та відмовляє у
задоволенні позову повністю у зв'язку з
пропущенням строку позовної давності.

Відповідно до вимог статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати покладаються
на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної
сили після закінчення десятиденного
строку з дня складення його повного
тексту і може бути оскаржене в порядку,
передбаченому чинним законодавством
України.

Повне рішення складено 23.01.2014 р.

Суддя
Гавриловська І.О.