ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року Справа № 904/5134/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого:Панової
І.Ю.,суддів:Білошкап О.В., Погребняка
В.Я.,

розглянувши касаційну скаргу
Спільного
українсько-італійського товариства з
обмеженою відповідальністю "Манулі
Україна Лтд"на рішеннягосподарського
суду Дніпропетровської області від
06.08.2013 та постановуДніпропетровського
апеляційного господарського суду від
01.10.2013 у справі № 904/5134/13 господарського
суду Дніпропетровської областіза
позовомСпільного
українсько-італійського товариства з
обмеженою відповідальністю "Манулі
Україна Лтд"доТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Інвіста"простягнення 170661, 31 грн.за
участю представників сторін: від
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвіста" - Текут'єв
Є.Ю., Гололобова В.П., від Спільного
українсько-італійського товариства з
обмеженою відповідальністю "Манулі
Україна Лтд" - Цурка Н.О.

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 06.08.2013 у
справі № 904/5134/13 позов Спільного
українсько-італійського товариства з
обмеженою відповідальністю "Манулі
Україна Лтд" задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвіста" на користь
Спільного українсько-італійського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Манулі Україна Лтд"
107 960 грн. основного боргу, 6 059 грн. 36 коп.
пені, 1 423 грн. 72 коп. 3% річних та 2 308 грн. 86
коп. судового збору.

В частині позову про стягнення 51 840 грн.
основного боргу, 434 грн. 60 коп. 3% річних
та 2 963 грн. 63 коп. пені - відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
01.10.2013 у справі № 904/5134/13 апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвіста" задоволено.
Апеляційну скаргу Спільного
українсько-італійського товариства з
обмеженою відповідальністю "Манулі
Україна Лтд" залишено без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 06.08.2013 у
справі № 904/5134/13 скасовано.

Прийнято нове рішення. У позовних
вимогах відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
попередніх інстанцій, Спільне
українсько-італійське товариство з
обмеженою відповідальністю "Манулі
Україна Лтд" звернулось до Вищого
господарського суду України із
касаційною скаргою, просило скасувати
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 06.08.2013 та
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
01.10.2013 у справі № 904/5134/13 в повному
обсязі та направити справу на новий
розгляд до господарського суду
Дніпропетровської області у іншому
складі суду, посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
зокрема, ст. 43 ГПК України.

Переглянувши у касаційному порядку
прийняті судові акти, на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, перевіривши застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що
Спільне українсько-італійське
товариство з обмеженою
відповідальністю "Манулі Україна Лтд"
звернулось до господарського суду з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвіста", в якому
просило господарський суд стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інвіста" на користь
Спільного українсько-італійського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Манулі Україна Лтд"
159 800,00 грн. боргу за поставлений за
договором поставки товар, пеню сумою 9
022,99 грн., 3% річних сумою 1 858,32 грн., 3 413,22
грн. витрат із сплати судового збору.

В обґрунтування позову позивач
посилався на неналежне виконання
відповідачем грошових зобов'язань за
договором постачання товару № 46 від
18.10.2012.

Між Спільним українсько-італійським
товариством з обмеженою
відповідальністю "Манулі Україна Лтд"(
Постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Інвіста"
(далі-Покупець) 18.10.2012 укладений Договір
постачання товару № 46, відповідно до
умов якого Постачальник зобов'язався
поставити і передати Покупцю товар -
пакувальне обладнання та матеріали по
найменуванню, кількості та
комплектності згідно Специфікації, що
є невід'ємною частиною цього Договору,
а Покупець зобов'язався прийняти
поставлений товар і оплатити його
вартість на умовах визначених
Договором (п. 1.1 Договору).

Вартість товару, загальна сума
Договору зазначена в Специфікації (ч. 2
Договору).

Відповідно до умов Специфікації: 1.Курс
Євро на дату підписання даної
Специфікації складає 10 грн. 43 коп.; 2.
Оплата за товар здійснюється наступним
чином:

- 1-й етап: Покупець проводить
передоплату в розмірі 40% від суми
договору 69 120 грн. з ПДВ, на протязі 3-х
банківських днів з дати підписання
обома сторонами даного Додатку;

- 2-й етап: Покупець сплачує 30% від суми
договору в розмірі 51 840 грн. з ПДВ на
протязі 3-х банківських днів з дати
офіційного повідомлення Постачальника
про готовність Товару до відвантаження
згідно умов п. 4 даної Специфікації;

- 3-й етап: Покупець сплачує 30% від суми
договору в розмірі 51 840 грн. з ПДВ на
протязі 12-х банківських днів з дати
прийомки товару.

3. Постачальник здійснює поставку на
протязі 3-х календарних тижнів з дати
одержання Постачальником передоплати
від Покупця згідно п. 2.

4. Умови поставки: EXW склад
Постачальника: м. Київ, вул. Малинська,
18.

Умови поставки зазначаються у
Специфікації у відповідності з
Правилами Інкотермс в редакції 2010 року
(п.4.1 Договору).

Також господарським судом встановлено,
що відповідно до умов договору позивач
виставив відповідачу рахунок-фактуру
№ СФ-0002923 від 23.10.2012 на суму 172 800 грн. 00
коп., що складає 100% вартості товару за
договором. На підставі умов договору,
встановлених Специфікацією до
договору, відповідач повинен був
сплатити 69 120 грн. в строк до 23.10.2012
включно, але свої зобов'язання за
першим етапом оплати товару здійснив
частково та несвоєчасно на суму 18 000
грн., що підтверджується банківськими
виписками від 27.11.2012, 29.11.2012, 04.12.2012 та
11.12.2012, які наявні в матеріалах справи.

Рішення суду першої інстанції
мотивоване тим, що в матеріалах справи
наявний лист вих. № 46 від 25.02.2013, докази
направлення якого наявні в матеріалах
справи. В цьому листі позивач на адресу
відповідача зазначив, що замовлений
останнім товар за договором позивач
закупив у виробника і підготував до
поставки, про що проінформував ТОВ
"Інвіста".

Суд першої інстанції дійшов висновку в
рішенні , що у зв'язку з отриманням
цього листа у відповідача виникло
зобов'язання сплатити 51 840 грн. в строк
до 01.03.13 включно, що останнім не
виконано.

Разом з тим, господарським судом
з'ясовано, що відповідач не забрав
товар на складі позивача, отже,
відсутня прийомка товару, яка є
підставою для перерахування Покупцем
(відповідачем) решти суми договору у
розмірі 51 840 грн. за третім етапом
оплати товару.

Враховуючи зазначене, суд першої
інстанції встановив, що на момент
вирішення спору підтверджується
заборгованість відповідача за
договором на суму 107 960 грн., що складає
передоплату на суму 56 120 грн. за першим
етапом та 51 840 грн. за другим етапом
здійснення розрахунків, а також,
господарський суд визнав в рішенні
обґрунтованими вимоги позивача в
частині стягнення пені у сумі у сумі 6059
грн. 36 коп. та 1423 грн. 72 коп. 3% річних .
посилаючись на вимоги ст.ст. 625 ЦК
України та ч. 6 ст. 232 ГК України а також,
враховуючи вимоги п. 9.2 Договору між
сторонами, яким передбачено, що у разі
прострочення терміну оплати товару
більше ніж на 5 банківських днів
Покупець сплачує штраф у розмірі 0,01 %
від вартості товару, за кожен день
такого прострочення.

Зважаючи на встановлені обставини, суд
першої інстанції також дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позову в решті заявленої до стягнення
суми основного боргу, у зв'язку з тим,
що виникнення грошового зобов'язання
відповідача на суму 51 840 грн. за третім
етапом здійснення розрахунків за
договором позивачем не доведено.

Не погодившись із рішенням суду першої
інстанції, ТОВ "Інвіста" та Спільне
українсько-італійське товариство з
обмеженою відповідальністю "Манулі
Україна Лтд" звернулись із
апеляційними скаргами до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Судом апеляційної інстанції в
постанові встановлено, що укладений
між сторонами Договір № 46 містить
умови та строки поставки товару.

Так, відповідно до п.4.3 Договору - термін
поставки встановлений у Специфікації
(на протязі 3-х календарних тижнів з
дати одержання постачальником
передоплати від покупця). Датою
поставки є дата оформлення видаткової
накладної або товарно-транспортної
накладної, виписаної на ім'я Покупця та
підписані його представником,
підтверджуючим факт отримання Товару
(п.4.3).

Крім того, в обов'язки Постачальника
також входить надання покупцю разом з
товаром відповідної документації:
рахунку-фактури, видаткової накладної,
податкової накладної, технічної
документації, гарантійного талону,
сертифікату відповідності УкрТест. Сам
товар в силу розділу 6 Договору
передається за кількістю згідно
Інструкції П-6 та за якістю згідно
Інструкції П-7.

Колегія суддів апеляційної інстанції,
враховуючи умови договору між
сторонами та специфікації , яка є
невід'ємною частиною договору , дійшла
висновку, що обов'язок Продавця (і його
право) на поставку товару за договором
виникає після отримання передплати від
покупця. Зокрема, судом апеляційної
інстанції встановлено, що Покупець
суму передоплати не сплатив
(перераховано лише 18 000 грн., що менше,
ніж визначено п.2 Специфікації).

Суд апеляційної інстанції зазначив, що
зазначені вище умови (які зазначені в
договорі і додатку до нього та є
обов'язковими для сторін цього
договору) не були враховані
Постачальником, тому його посилання в
позовній заяві на те, що фактично
поставка була здійснена, не відповідає
умовам договору і Специфікації до
нього. Наявність у специфікації п.4,
яким сторони обумовили умови поставки,
не є тотожним встановленій сторонами
даті поставки, яка є відмінною від умов
поставки.

Постанова суду апеляційної
інстанції мотивована тим, що при
вирішенні даного спору слід виходити з
того, що станом на день розгляду справи
по суті (і день перегляду справи в
апеляційному порядку) поставка товару
за договором № 46 від 18.10.2012 (з додатком)
здійснена не була.

Позивач просив в позовній заяві
стягнути з відповідача "суму
заборгованості за поставлений за
договором товар".

Враховуючи зазначене, суд апеляційної
інстанції вважав, що господарським
судом при частковому задоволенні
позову в неповній мірі досліджено
заявлені позивачем позовні вимоги,
господарський суд повинен був
відмовити в позові про стягнення
основної заборгованості (відповідно і
штрафних санкцій та 3% річних) за
поставлений товар, оскільки, в силу
умов договору поставка не була такою,
що відбулася.

Також суд апеляційної інстанції
зазначив, що задовольняючи позов в
частині стягнення передоплати
місцевий господарський суд
безпідставно виходив з того, що позивач
"виставив відповідачу рахунок-фактуру
№ СФ-0002923 від 23.10.2012 на суму 172 800 грн. 00
коп., що складає 100% вартості товару за
договором", оскільки в матеріалах
справи є рахунок-фактура №СФ-0002923 від
23.10.2012, але докази направлення цього
рахунку-фактури покупцю відсутні.

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд встановив, що
необхідність і обов'язковість
направлення цього рахунку відповідачу
витікає з розділу 5 Договору, зокрема,
відповідно до п. 5.1 Договору сторони
домовилися, що Покупець проводить
оплату Товару шляхом перерахування
його вартості згідно рахунку-фактури
на умовах, зазначених у Специфікації.

Таким чином, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що Покупець повинен був сплатити
передоплату за товар в розмірі 40% від
суми договору (69 120 грн.), але на підставі
рахунку-фактури, виставленого йому
(докази виставлення відсутні).
Зазначені обставини унеможливлюють
визнання факту порушення відповідачем
умов договору в частині попередньої
оплати за товар (передплати).

Враховуючи вищезазначене, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про скасування судового рішення і
прийняття нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що правові
підстави для скасування постанови суду
другої інстанції відсутні, враховуючи
таке.

Відповідно до вимог ст. 265 ГК України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами ст. 693 ЦК України,
якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку
щодо попередньої оплати товару
застосовуються положення статті 538
цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 3 ст. 538 ЦК України, у разі
невиконання однією із сторін у
зобов'язанні свого обов'язку або за
наявності очевидних підстав вважати,
що вона не виконає свого обов'язку у
встановлений строк (термін) або виконає
його не в повному обсязі, друга сторона
має право зупинити виконання свого
обов'язку, відмовитися від його
виконання частково або в повному
обсязі.

Судом апеляційної інстанції в
постанові встановлено, що відповідно
до п. 4.3 Договору між сторонами - термін
поставки встановлений у Специфікації
(на протязі 3-х календарних тижнів з
дати одержання постачальником
передоплати від покупця).

Датою поставки є дата оформлення
видаткової накладної або
товарно-транспортної накладної,
виписаної на ім'я Покупця та підписані
його представником, підтверджуючим
факт отримання Товару (п.4.3).

Крім того, в обов'язки Постачальника
також входить надання покупцю разом з
товаром відповідної документації:
рахунку-фактури, видаткової накладної,
податкової накладної, технічної
документації, гарантійного талону,
сертифікату відповідності УкрТест. Сам
товар в силу розділу 6 Договору
передається за кількістю згідно
Інструкції П-6 та за якістю згідно
Інструкції П-7.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що суд апеляційної
інстанції, враховуючи умови договору
та специфікації правомірно дійшов
висновку, що обов'язок Продавця (і його
право) на поставку товару за договором
виникає після отримання передплати від
покупця. Судом апеляційної інстанції
встановлено, що Покупець суму
передоплати не сплатив (перераховано
лише 18 000 грн., що менше, ніж визначено п.2
Специфікації).

Також, Дніпропетровський апеляційний
господарський суд встановив, що
звертаючись до господарського суду
позивач просив в позовній заяві
стягнути з відповідача "суму
заборгованості за поставлений за
договором товар".

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується із висновками суду
апеляційної інстанції, що посилання в
позовній заяві на те, що фактично
поставка була здійснена, не відповідає
умовам договору і Специфікації до
нього.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 664 ЦК
України, яка має назву "Момент
виконання обов'язку продавця передати
товар" Обов'язок продавця передати
товар покупцеві вважається виконаним у
момент: 1) вручення товару покупцеві,
якщо договором встановлений обов'язок
продавця поставити товар, 2) надання
товару в розпорядження покупця, якщо
товар має бути переданий покупцеві за
місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути
встановлений інший момент виконання
продавцем обов'язку передати товар.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що, в даному випадку,
поставка товару за договором № 46 від
18.10.2012 (з додатком) здійснена не була.

Колегія суддів Вищого господарського
суду вважає, що суд другої інстанції
правомірно звернув в постанові увагу
на те, що господарський суд
Дніпропетровської області без
клопотання заінтересованої сторони
вирішив питання стягнення передплати
за договором, вимоги про стягнення якої
не були заявлені, в зв'язку з чим,
дійшов обґрунтованого висновку, що
господарським судом при частковому
задоволенні позову в неповній мірі
досліджено заявлені позивачем позовні
вимоги, господарський суд повинен був
відмовити в позові про стягнення
основної заборгованості (відповідно і
штрафних санкцій та 3% річних) за
поставлений товар, оскільки в силу умов
договору поставка не була такою, що
відбулася.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України погоджується із
висновками суду апеляційної інстанції,
що, в даному випадку, вимоги позивача
заявлені всупереч умов укладеного між
сторонами договору, який в силу вимог
ст. 629 ЦК України є обов'язковим для
виконання сторонами, і умови якого
повинен враховувати суд при вирішенні
спору, який виник на підставі такого
договору.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає, що в даному випадку,
судом апеляційної інстанції,
відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, в
повному обсязі досліджено всі
обставини справи, тому правові
підстави для скасування постанови суду
апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Спільного
українсько-італійського товариства з
обмеженою відповідальністю "Манулі
Україна Лтд" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
01.10.2013 у справі № 904/5134/13 залишити без
змін.

Головуючий
І.Ю. Панова

Судді
О.В. Білошкап

В.Я. Погребняк