КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2014 р. Справа№ 910/17593/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Зарубін О.О. - за дов.

від відповідача: Євтушок І.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Малого
приватного підприємства «Діліжанс»

на рішення Господарського суду
міста Києва від 18.11.2013

у справі № 910/17593/13 (суддя
Блажівська О.Є.)

за позовом Малого приватного
підприємства «Діліжанс»

до Київського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України

про скасування рішення
адміністративної колегії

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство «Діліжанс»
(далі, позивач або МПП «Діліжанс»)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(далі, відповідач) про скасування
рішення адміністративної колегії
Київського обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України № 4 від 31.01.2013 у справі №
673/77-р-02-06-12.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.11.2013 у задоволенні позовних
вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Мале приватне підприємство «Діліжанс»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 18.11.2013 у справі № 910/17593/13
за позовом Малого приватного
підприємства «Діліжанс» до Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України
про скасування рішення
адміністративної колегії та прийняти
нове рішення, яким скасувати рішення
адміністративної колегії Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України № 4
від 31.01.2013 у справі № 673/77-р-02-06-12.

Апеляційна скарга позивача мотивована
тим, що рішення суду першої інстанції
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
за неповного з'ясування обставин, що
мають значення для справи, а викладені
у рішенні суду висновки не
відповідають обставинам справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Малого приватного підприємства
«Діліжанс» у справі № 910/17593/13 було
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Михальській Ю.Б.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
20.12.2013 для розгляду апеляційної скарги
у справі № 910/17593/13 сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді
Михальської Ю.Б., суддів Отрюха Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.12.2013
апеляційну скаргу Малого приватного
підприємства «Діліжанс» прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 23.01.2014.

22.01.2014 представник відповідача подав
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу, у якому просив
залишити рішення Господарського суду
міста Києва від 18.11.2013 у справі № 910/17593/13
без змін, а апеляційну скаргу позивача -
без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, відзив на неї,
дослідивши матеріали справи та зібрані
у ній докази, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, судова колегія встановила
наступне:

На виконання доручення Голови
Антимонопольного комітету України від
27.04.2012 № 13-01/225 Київським обласним
територіальним відділенням
Антимонопольного комітету України
проведено дослідження ринку послуг з
перевірки технічного стану
транспортних засобів під час
обов'язкового технічного контролю у
Київській області.

Розпорядженням адміністративної
колегії Київського обласного
територіального відділенням
Антимонопольного комітету України від
06.07.2012 № 77-р розпочато розгляд справи №
673/77-р-02-06-12.

За результатами розгляду справи №
673/77-р-02-06-12 відповідачем прийнято
рішення від 31.01.2013 № 4 (далі, Рішення),
яким адміністративна колегія
Київського обласного територіального
відділенням Антимонопольного
комітету України вирішила:

1. Визнати МПП «Діліжанс» таким, що
займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку надання послуг з
проведення перевірки технічного стану
транспортних засобів під час
обов'язкового технічного контролю у
межах міста Білої Церкви Київської
області, з часткою, що перевищує 35%;

2. Визнати дії МПП «Діліжанс», які
полягають у безпідставному завищенні
вартості послуг з перевірки технічного
стану колісних транспортних засобів
під час обов'язкового технічного
контролю для категорій М1, М2, М3, N1, N2, О1,
О2 порушенням законодавства про захист
економічної конкуренції, передбаченим
пунктом 2 статті 50, пунктом 1 частини
другої статті 13 Закону України «Про
захист економічної конкуренції» у
вигляді зловживання монопольним
(домінуючим) становищем па ринку
падання послуг з проведення перевірки
технічного стану транспортних засобів
під час обов'язкового технічного
контролю в межах міста Білої Церкви
Київської області, шляхом встановлення
таких цін реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку;

3. За порушення, вказане у пункті 2
резолютивної частини цього рішення на
підставі абзацу другого частини другої
статті 52 Закону України «Про захист
економічної конкуренції», накласти на
МПП «Діліжанс» штраф у розмірі 5 000
(п'ять тисяч) гривень.

Штраф підлягає сплаті у двомісячний
строк з дня одержання цього рішення.

Відповідно до статті 56 Закону України
«Про захист економічної конкуренції»,
документи, що підтверджують сплату
штрафу, необхідно надіслати до
Київського обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України протягом п'яти днів з дня
сплати штрафу.

Рішення може бути оскаржене до
Господарського суду у двомісячний
строк з дня його одержання.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим
відповідачем Рішенням, у позовній
заяві та апеляційній скарзі наголошує
на тому, що відповідач в оскаржуваному
Рішенні неповно з'ясував обставин, що
мають значення для справи, зокрема
часовими межами ринку у Рішенні
визначено 2010 рік, а у 2010 році не
існувало ринку надання послуг з
проведення перевірки технічного стану
транспортних засобів під час
обов'язкового технічного контролю у
межах міста Біла Церква, а обов'язковий
технічний контроль транспортних
засобів виник лише в липні 2011 року, коли
Законом України від 05.07.2011 № 3565-VI «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо усунення надмірного
державного регулювання у сфері
автомобільних перевезень» було
викладено в новій редакції статтю 35
Закону України «Про дорожній рух»,
законодавчого терміну «обов'язковий
технічний контроль» не існувало, а
існував термін «державний технічний
огляд».

Скаржник у позовній заяві та
апеляційній скарзі також вказує, що
висновок оскаржуваного Рішення про те,
що позивач в 2010 році займав монопольне
(домінуюче) становище на ринку надання
послуг з проведення перевірки
технічного стану транспортних засобів
під час обов'язкового технічного
контролю на території міста Біла
Церква, суперечить вимогам пункту 3-1
чинної в 2010 році постанови Кабінету
Міністрів України від 09.07.2008 № 606 «Про
затвердження Порядку проведення
державного технічного огляду колісних
транспортних засобів», яким
встановлено, що до 1 липня 2010 року у разі
відсутності в межах території району
суб'єктів господарювання,
уповноважених на проведення перевірки
технічного стану колісних
транспортних засобів під час
державного технічного огляду,
перевірка технічного стану
транспортних засобів проводиться у
пунктах технічного контролю
Державтоінспекції, що розташовані у
відповідному районі.

Також позивач вважає, що відповідач
неповно з'ясував обставини проходження
технічного огляду за межами м. Біла
Церква, що має істотне значення для
правильного вирішення ним справи про
порушення антимонопольного
законодавства, співставлення вартості
послуг МПП «Діліжанс» з АФ
«Cфера-Авто», ПАТ «Укравто»
перевищувала відповідну вартість
послуг позивача і становили 160 грн., а
для транспортних засобів О2 вартість
була однаковою - 60 грн.

Крім того, позивач у апеляційній скарзі
стверджує, що Господарським судом
міста Києва були порушені вимоги
статей 2-1, 20 Господарського
процесуального кодексу України, пункти
3.1.12. та 3.1.13. Рішення Ради суддів України
від 26.11.2010 № 30 «Щодо Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду».

Водночас, на думку позивача, висновки
суду першої інстанції щодо пропуску
останнім двомісячного строку на
оскарження рішення Антимонопольного
комітету України є безпідставними,
оскільки порушують вимоги статей 20, 40,
217, 233 Господарського кодексу України та
рекомендації Вищого господарського
суду України від 04.07.2005 № 04-5/202 «Про
внесення доповнення до роз'яснення
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів»».

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймаються
колегією суддів до уваги з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про Антимонопольний комітет України»
Антимонопольний комітет України є
державним органом із спеціальним
статусом, метою діяльності якого є
забезпечення державного захисту
конкуренції у підприємницькій
діяльності та у сфері державних
закупівель.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про
Антимонопольний комітет України»
визначено, що у сфері здійснення
контролю за дотриманням законодавства
про захист економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має
повноваження, зокрема, розглядати
заяви і справи про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та проводити
розслідування за цими заявами і
справами; приймати передбачені
законодавством про захист економічної
конкуренції розпорядження та рішення
за заявами і справами, перевіряти та
переглядати рішення у справах,
надавати висновки щодо кваліфікації
дій відповідно до законодавства про
захист економічної конкуренції;
перевіряти суб'єкти господарювання,
об'єднання, органи влади, органи
місцевого самоврядування, органи
адміністративно-господарського
управління та контролю щодо дотримання
ними вимог законодавства про захист
економічної конкуренції та під час
проведення розслідувань за заявами і
справами про порушення законодавства
про захист економічної конкуренції;
проводити дослідження ринку, визначати
межі товарного ринку, а також
становище, в тому числі монопольне
(домінуюче), суб'єктів господарювання
на цьому ринку та приймати відповідні
рішення (розпорядження) тощо.

Відповідно до статті 12 Закону України
«Про Антимонопольний комітет України»
для реалізації завдань, покладених на
Антимонопольний комітет України, в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві і Севастополі утворюються
територіальні відділення
Антимонопольного комітету України,
повноваження яких визначаються
Комітетом у межах його компетенції. У
разі необхідності можуть утворюватись
міжобласні територіальні відділення.

Повноваження територіальних відділень
Антимонопольного комітету України
визначаються Законом України «Про
Антимонопольний комітет України»,
іншими актами законодавства.
Повноваження територіального
відділення Антимонопольного комітету
України не можуть виходити за межі
повноважень Антимонопольного комітету
України, визначених законом.

Основні завдання, компетенція,
повноваження та організаційні засади
діяльності територіального відділення
Антимонопольного комітету України
визначені Положенням про
територіальне відділення
Антимонопольного комітету України,
затвердженим розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
23 лютого 2001 року № 32-р.

Пунктом 11 Положення про територіальне
відділення Антимонопольного комітету
України передбачено, що діяльність
щодо виявлення, попередження та
припинення порушень законодавства про
захист економічної конкуренції
здійснюється територіальним
відділенням з додержанням
процесуальних засад, визначених
законодавчими актами України, а також
Правил розгляду заяв і справ про
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції, що
затверджуються Комітетом.

Згідно частини 1 статті 35 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції» розгляд справ про
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції починається з
прийняттям розпорядження про початок
розгляду справи та закінчується
прийняттям рішення у справі.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про
захист економічної конкуренції»
визначено, що за результатами розгляду
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції органи
Антимонопольного комітету України
приймають рішення, в тому числі про
визнання вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції; накладення штрафу тощо.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону
України «Про Антимонопольний комітет
України» розпорядження, рішення та
вимоги органу Антимонопольного
комітету України, голови
територіального відділення
Антимонопольного комітету України,
вимоги уповноважених ними працівників
Антимонопольного комітету України,
його територіального відділення в
межах їх компетенції є обов'язковими
для виконання у визначені ними строки,
якщо інше не передбачено законом.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 50
Закону України «Про захист економічної
конкуренції» порушенням законодавства
про захист економічної конкуренції є,
зокрема, зловживання монопольним
(домінуючим) становищем.

Відповідно до статті 12 Закону України
«Про захист економічної конкуренції»
суб'єкт господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо: на цьому ринку у
нього немає жодного конкурента; не
зазнає значної конкуренції внаслідок
обмеженості можливостей доступу інших
суб'єктів господарювання щодо
закупівлі сировини, матеріалів та
збуту товарів, наявності бар'єрів для
доступу на ринок інших суб'єктів
господарювання, наявності пільг чи
інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається
становище суб'єкта господарювання,
частка якого на ринку товару перевищує
35 відсотків, якщо він не доведе, що
зазнає значної конкуренції.

Монопольним (домінуючим) також може
бути визнане становище суб'єкта
господарювання, якщо його частка на
ринку товару становить 35 або менше
відсотків, але він не зазнає значної
конкуренції, зокрема внаслідок
порівняно невеликого розміру часток
ринку, які належать конкурентам.

Вважається, що кожен із двох чи більше
суб'єктів господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо стосовно певного
виду товару між ними немає конкуренції
або є незначна конкуренція і щодо них,
разом узятих, виконується одна з умов,
передбачених частиною першою цієї
статті.

Монопольним (домінуючим) вважається
також становище кожного з кількох
суб'єктів господарювання, якщо
стосовно них виконуються такі умови:
сукупна частка не більше ніж трьох
суб'єктів господарювання, яким на
одному ринку належать найбільші частки
на ринку, перевищує 50 відсотків;
сукупна частка не більше ніж п'яти
суб'єктів господарювання, яким на
одному ринку належать найбільші частки
на ринку, перевищує 70 відсотків -і при
цьому вони не доведуть, що стосовно них
не виконуються умови частини четвертої
цієї статті.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про
захист економічної конкуренції»
визначено, що зловживанням монопольним
(домінуючим) становищем на ринку є дії
чи бездіяльність суб'єкта
господарювання, який займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку, що
призвели або можуть призвести до
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, або ущемлення інтересів
інших суб'єктів господарювання чи
споживачів, які були б неможливими за
умов існування значної конкуренції на
ринку.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції», зловживанням
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку, зокрема, визнається
встановлення таких цін чи інших умов
придбання або реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку.

Так, відповідач, у межах наданих йому
чинним антимонопольним законодавством
України повноважень, прийняв Рішення,
яким на позивача накладено штраф за
порушення, передбачене пунктом 2
статті 50 та пунктом 1 частини 2 статті 13
Закону України «Про захист економічної
конкуренції».

Частиною 1 статті 60 Закону України «Про
захист економічної конкуренції»
визначено, що заявник, відповідач,
третя особа мають право оскаржити
рішення органів Антимонопольного
комітету України повністю або частково
до господарського суду у двомісячний
строк з дня одержання рішення. Цей
строк не може бути відновлено.

Так, у рішенні Господарського суду
міста Києва від 18.11.2013 суд першої
інстанції прийшов до висновку, що строк
для оскарження Рішення позивачем
сплинув 04.04.2013, проте позивач звернувся
до суду лише 11.09.2013, що є підставою для
відмови йому в позові про визнання
недійсним рішення.

Однак, як уже зазначалося вище, у своїй
апеляційній скарзі позивач наголошує
на тому, що висновки суду першої
інстанції щодо пропуску останнім
двомісячного строку на оскарження
рішення Антимонопольного комітету
України є безпідставними, оскільки
порушують вимоги статей 20, 40, 217, 223
Господарського кодексу України та
рекомендації Вищого господарського
суду України від 04.07.2005 № 04-5/202 «Про
внесення доповнення до роз'яснення
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів»».

Колегія суддів не приймає до уваги
зазначені доводи апелянта з огляду на
наступне.

Згідно статті 55 Конституції України
права і свободи людини і громадянина
захищаються судом. Кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

При цьому, відповідно до статті 68
Конституції України, кожен
зобов'язаний неухильно додержуватися
Конституції України та законів
України, не посягати на права і свободи,
честь і гідність інших людей. Незнання
законів не звільняє від юридичної
відповідальності.

Тобто, право на судовий захист,
передбачений в Конституції України, не
позбавляє особу, право якої було
порушено, обов'язку дотримуватись
вимог законодавства України щодо
встановленого порядку та строків
подання позовної заяви.

Згідно частини 3 статті 20
Господарського кодексу України
порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається цим Кодексом, іншими
законами.

Частиною 7 статті 40 Господарського
кодексу України визначено, що рішення
Антимонопольного комітету України та
його територіальних відділень можуть
бути оскаржені до суду. Збитки, завдані
незаконними рішеннями
Антимонопольного комітету України або
його територіальних відділень,
відшкодовуються з Державного бюджету
України за позовом заінтересованих
осіб у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України
визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Водночас, зі змісту статті 258
Цивільного кодексу України вбачається,
що для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Так, статтею 60 Закону України «Про
захист економічної конкуренції»
визначено, що особа має право оскаржити
рішення органів Антимонопольного
комітету України повністю або частково
до господарського суду у двомісячний
строк з дня його одержання.

З огляду на вищезазначене, норма статті
60 Закону України «Про захист
економічної конкуренції» встановлює
спеціальну (скорочену) позовну
давність для оскарження до
господарського суду рішень органів
Антимонопольного комітету України,
тривалістю у 2 місяці.

Посилаючись на статтю 223
Господарського кодексу України,
позивач у апеляційній скарзі
наголошує, що згідно рекомендацій
президії Вищого господарського суду
України від 04.07.2005 № 04-5/202 «Про внесення
доповнення до роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України від
26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів»» «…у вирішенні
питань щодо строку оскарження до суду
рішень Антимонопольного комітету
України та його територіальних
відділень про застосування до
суб'єктів господарювання
адміністративно-господарських санкцій
необхідно виходити з вимог частини
першої статті 223 Господарського
Кодексу України» (підпункт 6.2.4. пункту
6).

Так, відповідно до статті 223
Господарського кодексу України, на яку
посилається позивач у апеляційній
скарзі, при реалізації в судовому
порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
Цивільним кодексом України, якщо інші
строки не встановлено цим Кодексом.

Строки застосування
адміністративно-господарських санкцій
до суб'єктів господарювання
встановлюються цим Кодексом.

Однак, колегія суддів зазначає, що
відповідно до рекомендацій президії
Вищого господарського суду України від
22.10.2007 № 04-5/198 «Про внесення змін до
деяких роз'яснень президії Вищого
арбітражного суду України та президії
Вищого господарського суду України»
підпункт 6.2.4 пункту 6 роз'яснення
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів» (в
редакції рекомендацій президії Вищого
господарського суду України від 04.07.2005
№ 04-5/202) викладено в наступній редакції:

«6.2.4. У вирішенні спорів про визнання
недійсними рішень Антимонопольного
комітету України та його
територіальних органів, якщо ці
рішення прийнято на підставі Закону
України «Про захист економічної
конкуренції», господарським судам
необхідно врахувати таке.

Згідно з частиною першою статті 60
названого Закону заявник, відповідач,
третя особа мають право оскаржити
рішення органів Антимонопольного
комітету України повністю або частково
до господарського суду у двомісячний
строк з дня одержання рішення. Цей
строк не може бути відновлено.

Таким чином, передбачений наведеною
нормою строк є присікальним, і
визначені згідно зі статтею 223
Господарського кодексу України строки
реалізації господарсько-правової
відповідальності на відповідні
правовідносини не поширюються».

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів зазначає, що посилання позивача
на підпункт 6.2.4. пункту 6 роз'яснення
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів» у
редакції від 04.07.2005 є необґрунтованими
та безпідставними, оскільки 22.10.2007 до
вказаного роз'яснення були внесені
зміни, якими підпункт 6.2.4. пункту 6
викладено у новій редакції, відповідно
до якої передбачений статтею 60 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції» строк є присікальним і
визначені згідно зі статтею 223
Господарського кодексу України строки
реалізації господарсько-правової
відповідальності на відповідні
правовідносини не поширюються.

Отже, згідно приписів статті 60 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції» строк оскарження рішення
органу Антимонопольного комітету
України до господарського суду
становить 2 місяці.

Як зазначено у пункті 2 Постанови
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 № 15 «Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства», у застосуванні
згаданого припису частини першої
статті 60 Закону України «Про захист
економічної конкуренції», а також
частини другої статті 47 цього Закону
господарським судам слід враховувати,
що за цими приписами передбачені ними
строки оскарження рішень органу
Антимонопольного комітету України не
може бути відновлено.

Таким чином, зазначені строки є
присічними. Встановлена Цивільним
кодексом України позовна давність до
відповідних правовідносин не
застосовується, так само як і в
оскарженні розпоряджень
Антимонопольного комітету України та
його органів.

Аналогічним чином вирішується й
питання щодо строків оскарження рішень
органів Антимонопольного комітету
України, прийнятих у справах про
недобросовісну конкуренцію.

Закінчення присічного строку,
незалежно від причин його пропуску
заінтересованою особою, є підставою
для відмови в позові про визнання
недійсним рішення (розпорядження)
Антимонопольного комітету України та
його органів.

З матеріалів справи вбачається, що
копія рішення адміністративної
колегії Київського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України № 4
від 31.01.2013 у справі № 673/77-р-02-06-12 була
надіслана відповідачем на адресу
позивача листом від 31.01.2013 № 02-06/225 (том 1,
а.с. 37) та отримана позивачем 04.02.2013, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення
позивачу № 03 2 (том
1, а.с. 38).

Проти вказаного факту позивач не
заперечував, доказів на його
спростування суду не надав.

Отже, двомісячний строк з дня одержання
позивачем Рішення для його оскарження
закінчився 04.04.2013, проте позивач
звернувся до суду з позовом про його
оскарження лише 11.09.2013, про що свідчить
штамп канцелярії Господарського суду
міста Києва на позовній заяві.

Таким чином, враховуючи те, що позовна
заява № б/н від 11.09.2013 про визнання
недійсним рішення адміністративної
колегії Київського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України № 4
від 31.01.2013 у справі № 673/77-р-02-06-12 була
подана до Господарського суду міста
Києва лише 11.09.2013, дана позовна заява
подана позивачем до суду з пропуском
встановленого частиною 1 статті 60
Закону України «Про захист економічної
конкуренції» двомісячного строку для
оскарження рішення органу
Антимонопольного комітету України.

З огляду на зазначене, оскільки строк
оскарження рішення органів
Антимонопольного комітету України є
присічним та сплив на дату подання
позивачем позовної заяви до суду
першої інстанції, колегія суддів
погоджується з висновками
Господарського суду міста Києва про
відмову у задоволенні заявлених МПП
«Діліжанс» позовних вимог про визнання
недійсним рішення адміністративної
колегії Київського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України № 4
від 31.01.2013 у справі № 673/77-р-02-06-12.

Враховуючи вищевикладене, усі інші
доводи та заперечення позивача
стосовно незаконності прийнятого
відповідачем Рішення, а також надані на
їх підтвердження докази, колегією
суддів не приймаються до уваги,
оскільки не мають значення для справи
та не спростовують факту пропуску
позивачем строку на оскарження Рішення
адміністративної колегії Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України.

Позивач у апеляційній скарзі
посилається також на порушення судом
першої інстанції вимог статей 2-1, 20
Господарського процесуального кодексу
України та пунктів 3.1.12. та 3.1.13. Рішення
Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 «Щодо
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду».

Так, апелянт зазначає, що згідно ухвали
Господарського суду міста Києва від
14.10.2013 у справі № 910/17593/13 справу до свого
провадження прийняла суддя Гумега О.В.
і призначила розгляд справи на 18.11.2013.

18.11.2013 розгляд справи № 910/17593/13
здійснила суддя Блажівська
О.Є. При цьому, як зазначає скаржник,
повторний автоматичний розподіл
судової справи № 910/17593/13 здійснено не
було, відповідного письмового
розпорядження керівника апарату суду
про повторний автоматичний розподіл
цієї судової справи також прийнято не
було.

З огляду на це, позивач зазначає, що
справ була розглянута господарським
судом у незаконному складі колегії
суддів, що є в будь-якому випадку
підставою для скасування
оскаржуваного рішення.

Колегія суддів вважає вказані доводи
апелянта безпідставними та
необгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2-1 Господарського
процесуального кодексу України у
господарських судах функціонує
автоматизована система документообігу
(частина 1);

- Позовні заяви, скарги та інші
передбачені законом процесуальні
документи, що подаються до
господарського суду і можуть бути
предметом судового розгляду, в порядку
їх надходження підлягають обов'язковій
реєстрації в автоматизованій системі
документообігу суду, яка здійснюється
працівниками апарату відповідного
суду в день надходження документів
(частина 2);

- Визначення судді або колегії суддів
для розгляду конкретної справи
здійснюється автоматизованою системою
документообігу суду під час реєстрації
відповідних документів за принципом
вірогідності, який враховує кількість
справ, що перебувають у провадженні
суддів, заборону брати участь у
перегляді рішень для судді, який брав
участь в ухваленні судового рішення,
про перегляд якого порушується
питання, перебування суддів у
відпустці, на лікарняному, у
відрядженні та закінчення терміну
повноважень. Справи розподіляються з
урахуванням спеціалізації суддів
(частина 3);

- Порядок функціонування
автоматизованої системи
документообігу суду, в тому числі
видачі судових рішень та наказів
господарського суду, передачі справ до
електронного архіву, зберігання
текстів судових рішень, ухвал та інших
процесуальних документів, надання
інформації фізичним та юридичним
особам, підготовки статистичних даних,
визначається Положенням про
автоматизовану систему документообігу
суду (частина 6).

Частина 5 статті 4-6 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що суддя чи склад колегії
суддів для розгляду конкретної справи
визначається у порядку, встановленому
частиною третьою статті 2-1 цього
Кодексу.

Відповідно до статті 20 Господарського
процесуального кодексу України суддя
не може брати участі в розгляді справи
і підлягає відводу (самовідводу), якщо
було порушено порядок визначення судді
для розгляду справи, встановлений
частиною третьою статті 2-1 цього
Кодексу.

Згідно пункту 3.1.12. Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, затвердженого рішенням Ради
суддів України від 26 листопада 2010 року
№ 30 у разі неможливості виконання
суддею, який входить до складу колегії
суддів, обов'язків судді (тимчасова
непрацездатність, відрядження,
відпустка тощо), який не є головуючим
суддею (суддею-доповідачем) у справі,
повторний автоматичний розподіл
судових справ не здійснюється. Заміна
відсутнього судді, який входить до
складу колегії суддів, здійснюється
відповідно до встановлених засад
формування складу колегій суддів.

Пункт 3.1.13. Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду визначає, що повторний
автоматичний розподіл справи у
визначених законодавством випадках
(відвід, самовідвід судді,
недопустимість повторної участі судді
в розгляді справи, відсутність допуску
або дозволу до роботи з документами, що
містять інформацію з обмеженим
доступом тощо) здійснюється за
письмовим розпорядженням керівника
апарату суду (особи, яка виконує його
обов'язки) згідно з додатком № 1 до
Положення.

Разом з тим, пункт 3.1.7. Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду встановлює, що збори суддів
відповідного суду визначають засади
формування колегії суддів без
здійснення повторного
автоматизованого розподілу справ
також у випадках: необхідності
внесення змін до складу колегії суддів
у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю судді (суддів), його
(їх) відпусткою, відрядженням.

Як вбачається із матеріалів справи, у
результаті проведеного Господарським
судом міста Києва 11.09.2013 автоматичного
розподілу справ між суддями позовну
заяву МПП «Діліжанс» у справі № 910/17593/13
було передано на розгляд судді
Блажівській О.Є.

14.10.2013, приймаючи до уваги те, що суддя
Блажівська О.Є. знаходилась у
відрядженні, розпорядженням
Заступника голови господарського суду
міста Києва Джарти В.В. справу № 910/17593/13
було передано для розгляду судді
Гумезі О.В.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 14.10.2013 суддя Гумега О.В.
прийняла справу до свого провадження
та призначила розгляд справи на 18.11.2013.

28.10.2013, приймаючи до уваги те, що суддя
Блажівська О.Є. повернулась з
відрядження, з метою дотримання
процесуальних строків, розпорядженням
Голови господарського суду міста Києва
Князькова В.В. справу № 910/17593/13 було
передано для розгляду судді
Блажівській О.Є.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.10.2013 суддя Блажівська О.Є.
прийняла справу № 910/17593/13 до свого
провадження.

Із розпорядження Заступника голови
господарського суду міста Києва від
14.10.2013 та розпорядження Голови
господарського суду міста Києва від
28.10.2013 у справі № 910/17593/13 вбачається, що
останні прийняті на підставі рішення
зборів суддів господарського суду
міста Києва від 03.02.2011 (протокол № 1 від
03.02.2011), який регулює порядок визначення
судді без здійснення повторного
автоматизованого розподілу справ у
випадку, зокрема, перебування суддів
(суддів) у відрядженні.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
під час формування складу суду для
розгляду даної справи було дотримано
порядок визначення суддів для розгляду
справи, встановлений статтями 2-1, 4-6
Господарського процесуального кодексу
України, Положенням про автоматизовану
систему документообігу суду,
затвердженим рішенням Ради суддів
України від 26.11.2010 № 30, рішенням зборів
суддів господарського суду міста Києва
від 03.02.2011 (протокол № 1 від 03.02.2011).

З огляду на зазначене, у Київського
апеляційного господарського суду
відсутні підстави для скасування
оскаржуваного рішення, оскільки справа
була розглянута господарським судом у
законному складі.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог Малого
приватного підприємства «Діліжанс», а
заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймає до
уваги, оскільки останні не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга Малого
приватного підприємства «Діліжанс» є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Малого приватного
підприємства «Діліжанс» на рішення
Господарського суду міста Києва від
18.11.2013 у справі № 910/17593/13
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 18.11.2013 у справі №
910/17593/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/17593/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко