ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2014 року справа № 919/1342/13

Господарський суду міста Севастополя у
складі судді Лотової Ю.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Севастополі господарську справу за
позовом

Державного професійно-технічного
навчального закладу "Севастопольське
вище професійне училище засобів
зв'язку та інформаційних технологій"

(вул. Вакуленчука, буд. 29, м. Севастополь,
99053),

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

(АДРЕСА_1),

Регіонального відділення Фонду
державного майна України в АРК та м.
Севастополі

(пл. Повсталих, буд 6, м. Севастополь, 99008),

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача:

Міністерство освіти і науки України

(пр.Перемоги, буд.10, м.Київ, 01135)

про визнання недійсною додаткову
угоду,

за участю представників сторін:

від позивача - Шатохін Олександр
Миколайович - представник, довіреність
№ б/н від 08.01.2014 (дійсна до 31.12.2014);

від відповідача 1 (ФОП ОСОБА_1) - ОСОБА_1 -
паспорт НОМЕР_1, виданий Гагарінським
РВ УМВС в місті Севастополі 01.12.2013,
свідоцтво про державну реєстрацію,
серія НОМЕР_2, від 05.04.1999;

від відповідача 2 (РВФДМ України в АРК
та м. Севастополі) - не з'явився;

від третьої особи (МОНУ) - не з'явився.

Державний професійно-технічний
навчальний заклад "Севастопольське
вище професійне училище засобів
зв'язку та інформаційних технологій"
(далі по тексту позивач або навчальний
заклад) звернувся до господарського
суду міста Севастополя із позовною
заявою до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (далі по тексту відповідач 1 або
ФОП), Регіонального відділення Фонду
державного майна України в АРК та м.
Севастополі (далі по тексту відповідач
2 або РВ ФДМ) про визнання недійсною
додаткову угоду від 10.09.2013 № 2 до
договору оренди індивідуально
визначеного (нерухомого) майна, що
знаходиться в державній власності від
10.11.2008 №739.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
час укладання між відповідачами
додаткової угоди від 10.09.2013 № 2 до
договору оренди індивідуально
визначеного (нерухомого) майна, що
знаходиться у державній власності від
10.11.2008 № 739 було відсутня згода на
укладання вказаної додаткової угоди
Міністерства освіти та науки України,
що є органом, який уповноважений
управляти державним майном,
балансоутримувачем якого є позивач.

Ухвалою суду від 20.11.2013 року порушено
провадження у справі, справа
призначена до розгляду у судовому
засіданні.

Ухвалою суду від 20.11.2013 було залучено до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимоги на
предмет спору, на стороні позивача
Міністерство освіти та науки України
(далі по тексту Міносвіти або третя
особа).

Відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України
розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю та просив їх задовольнити з
підстав, що вказані у позовній заяві.
Зокрема зазначив, що додаткова угода
від 10.09.2013 № 2, укладена між
відповідачами без згоди органу,
уповноваженого управлять майном.
Вказаний договір суперечить статтям 203,
215 Цивільного кодексу України, статті 9
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна» та пункту 10.4
договору оренди № 739.

Під час розгляду справи відповідачі
проти задоволення позову заперечували.
Зокрема, представник РВ ФДМ у відзиву
на позовну заяву зазначив, що
Міносвіти не повідомило відповідачів
про намір використовувати спірне
приміщення для власних потреб, а ФОП
належним чином виконував свої
зобов'язання за договором оренди, у
зв'язку з чим у відповідача 2 не було
підстав для відмови у продовженні
договору оренди. (арк.с. 39)

В судове засідання 09.01.2014 року
представник відповідача 2 не з'явився,
про дату, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.

Третя особа явку своїх представників у
судове засідання не забезпечила про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлена належним чином, про
причини неявки суд не повідомила.
Надала суду письмові пояснення по
справі, у яких наполягала на
задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 пункту 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Суд дійшов висновку, що матеріали
справи у достатній мірі характеризують
правовідносини сторін у справі, у
зв'язку з чим вважає можливим
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Будівля гуртожитку, яка розташована в
АДРЕСА_2 є власністю Держави Україна в
особі Міносвіти та знаходиться на
балансі навчального закладу. (арк.с. 19)

10.11.2008 року між Фондом державного майна
України в Автономній Республіці Крим
та місті Севастополі (орендодавець) та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(орендар) був укладений договір оренди
індивідуально визначеного (нерухомого)
майна, яке знаходиться у державній
власності № 739, відповідно до умов
якого, орендодавець передав, а орендар
прийняв у строкове платне користування
об'єкт нерухомого майна - вбудовані
нежитлові приміщення (далі майно)
загальною площею 83,4 кв.м, які
знаходяться на цокольному поверсі
п'ятиповерхового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2, що
знаходиться на балансі позивача -
державного професійного-технічного
навчального закладу «Севастопольське
вище професійне училище засобів
зв'язку та інформаційних технологій»,
вартість об'єкту нерухомого майна
складає без врахуванням ПДВ 150 560, 00 грн.
(далі по тексту Договір). (арк.с. 10-13)

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що
вищезазначене майно передається а
оренду фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_1 для розміщення офісних
приміщень - 71,1 кв.м. та розміщення
виставкового залу з продажу
непродовольчих товарів - 12,3 кв.м..

Відповідно до пункту 10.1. Договору строк
його дії був встановлений 2 роки 360 днів
з 10 листопада 2008 по 05 листопада 2011 року.

Пунктом 10.4 договору визначено, що у
випадку відсутності заяви однієї зі
сторін про припинення цього договору
чи зміни його умов після закінчення
строку його дії впродовж одного місяця,
договір вважається продовженим на той
ж строк та на тих ж умовах, які були
передбачені цим договором. Дані дії
оформляються додатковим договором,
який вважається невід'ємною частиною
договору при обов'язковій наявності
дозволу органу, уповноваженого
управляти об'єктом оренди.

Відповідно до пункту 10.9 договору, у
випадку припинення чи розірвання
договору, майно впродовж 15 календарних
днів повертається орендарем
балансоутримувачу.

10.11.2008 року за актом приймання-передачі
орендованого майна, балансоутримувач
(позивач) за згодою орендодавця (РВ ФДМ)
передав, а орендар прийняв в строкове
платне користування об'єкт оренди,
зазначений у договорі від 10.11.2008 року
(арк.с. 14).

Згідно з додатковою угодою № 1 від
04.11.2011 про внесення змін до договору
оренди нерухомого майна № 739 від 10.11.2008
р. дія договору оренди була продовжена
на 2 роки до 05.11.2013. Вказана додаткова
угода була укладена з дозволу
Міносвіти. (арк.с. 74-76)

24.07.2013 ФОП звернувся до позивача із
заявою про продовження дії договору
оренди на 2 роки. Вказана заява була
спрямована до Міносвіти на погодження.
(арк.с. 18)

04.09.2013 ФОП звернувся до РВ ФДМ із заявою
про продовження строку дії Договору. До
вказаної заяви був долучений лист
навчального закладу про те, що позивач
не заперечує проти здачі в оренду
відповідачу 1 спірних приміщень. (арк.с.
40, 42)

10 вересня 2013 року між регіональним
відділення Фонду державного майна
України в Автономній Республіці Крим
та м. Севастополі і фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідно
до статей 11 та 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" була укладена додаткова угода №
2 до договору оренди індивідуально
визначеного (нерухомого) майна, яке
знаходиться у державній власності № 739
від 10.11.2008 р., згідно з якою дію договору
оренди державного майна № 739 від 10.11.2008
р. було продовжено з 05.11.2013 р. на 2 роки до
05.11.2015 р. (далі по тексту Додаткова
угода № 2, спірна додаткова угода).
(арк.с. 15).

Разом з тим, 28.08.2013 комісією з майнових
питань підприємств, установ та
організацій, що належать до сфери
управління Міністерства освіти і науки
було прийняте рішення № 25 про
ненадання згоди на продовження терміну
дії Договору. (арк.с. 64)

Листом заступника Міністра освіти і
науки України позивач був
повідомлений про вказане рішення. Цей
лист надійшов до навчального закладу
10.09.2013 (арк.с. 16).

11.09.2013 року Севастопольське вище
професійне училище засобів зв'язку та
інформаційних технологій на підставі
вищезазначеного листа, повідомило
листом ФОП та РВ ФДМ про відмову
Міносвіти у продовженні дії договору
оренди, до якого додавалась копія листа
Міністерства освіти і науки України
(арк.с. 17). Цей лист був у той же день
одержаний відповідачами.

Відсутність згоди Міністерства освіти
та науки України, що є органом, який
уповноважений управляти державним
майном, балансоутримувачем якого є
позивач, на укладання спірної
додаткової угоди, стало підставою для
пред'явлення цього позову.

Відповідно до частин першої та другої
статті 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом, у тому числі, визнання
недійсними господарських угод з
підстав, передбачених законом. Порядок
захисту прав суб'єктів господарювання
та споживачів визначається цим
Кодексом, іншими законами.

Правове регулювання визнання
правочинів недійсними здійснюється на
підставі статей 203, 215 Цивільного
кодексу України та статті 207
Господарського кодексу України.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
особа, яка його вчиняє, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Правові наслідки визнання правочину
недійсним встановлені у статті 216
Цивільного кодексу України.

Спірні правовідносини сторін виникли
із договору оренди державного майна, а
тому підпадають під правове
регулювання як загальних норм
Цивільного кодексу України, так і
спеціальних норм Господарського
кодексу України та Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна».

Відповідно до статей 626, 627 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Стаття 179 Господарського кодексу
України встановлено, що
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями. При укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі: вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству;
примірного договору, рекомендованого
органом управління суб'єктам
господарювання для використання при
укладенні ними договорів, коли сторони
мають право за взаємною згодою
змінювати окремі умови, передбачені
примірним договором, або доповнювати
його зміст; типового договору,
затвердженого Кабінетом Міністрів
України, чи у випадках, передбачених
законом, іншим органом державної влади,
коли сторони не можуть відступати від
змісту типового договору, але мають
право конкретизувати його умови;
договору приєднання, запропонованого
однією стороною для інших можливих
суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі
вступу в договір не мають права
наполягати на зміні його змісту.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 759 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно з частиною першою статті 283
Господарського кодексу України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 284
Господарського кодексу України
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Організаційні відносини, пов'язані з
передачею в оренду майна державних
підприємств, установ та організацій,
підприємств, заснованих на майні, що
належить Автономній Республіці Крим
або перебуває у комунальній власності
(далі - підприємства), їх структурних
підрозділів, та іншого окремого
індивідуально визначеного майна, що
перебуває в державній та комунальній
власності; майнові відносини між
орендодавцями та орендарями щодо
господарського використання
державного майна, майна, що належить
Автономній Республіці Крим або
перебуває у комунальній власності
регулює Закон України «Про оренду
державного та комунального майна»
(стаття 1 Закону).

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.
Державну політику у сфері оренди
здійснюють: Кабінет Міністрів України,
а також Фонд державного майна України,
його регіональні відділення та
представництва - щодо державного майна;
органи, уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, - щодо
майна, яке належить Автономній
Республіці Крим; органи місцевого
самоврядування - щодо майна, яке
перебуває в комунальній власності.

Згідно із статтею 10 цього закону
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); термін, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань, якщо їх
нарахування передбачено
законодавством; відновлення
орендованого майна та умови його
повернення; виконання зобов'язань;
забезпечення виконання зобов'язань -
неустойка (штраф, пеня), порука,
завдаток, гарантія тощо; порядок
здійснення орендодавцем контролю за
станом об'єкта оренди;
відповідальність сторін; страхування
орендарем взятого ним в оренду майна;
обов'язки сторін щодо забезпечення
пожежної безпеки орендованого майна.

Статтею 5 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
встановлено, що орендодавцями, зокрема
є Фонд державного майна України, його
регіональні відділення та
представництва - щодо цілісних
майнових комплексів підприємств, їх
структурних підрозділів та нерухомого
майна, а також майна, що не увійшло до
статутного (складеного) капіталу
господарських товариств, створених у
процесі приватизації (корпоратизації),
що є державною власністю, крім майна, що
належить до майнового комплексу
Національної академії наук України та
галузевих академій наук, а також майна,
що належить вищим навчальним закладам
та/або науковим установам, що надається
в оренду науковим паркам та їхнім
партнерам.

Відповідно до частини першої статті 17
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" термін договору
оренди визначається за погодженням
сторін. У разі відсутності заяви однієї
із сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії договору
він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором. Після
закінчення терміну договору оренди
орендар, який належним чином виконував
свої обов'язки за договором, має
переважне право, за інших рівних умов,
на укладення договору оренди на новий
термін, крім випадків, якщо орендоване
майно необхідне для потреб його
власника. У разі якщо власник має намір
використовувати зазначене майно для
власних потреб, він повинен письмово
попередити про це орендаря не пізніше
ніж за три місяці до закінчення терміну
договору.

З урахування вказаної норми, суд дійшов
висновку, що термін дії договору оренди
державного майна визначається саме
сторонами у договорі, зокрема
орендарем та орендодавцем (в цьому
випадку відповідачами по справі).
Погодження терміну дії договору оренди
державного майна з органом,
уповноважений управляти майном, цією
нормою не передбачено.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що Міністерство освіти і
науки України не виконало вимоги
передбачені частиною 3 статті 17 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» та не повідомило
своєчасно відповідачів щодо
непогодження продовження дії Договору.
Таке повідомлення було направлено на
адресу позивача у день підписання
спірної додаткової угоди, а до
відповідачів надійшло вже після її
підписання з порушенням строку,
передбаченого законом. До того ж третя
особа не зазначила, що має намір
використовувати майно для власних
потреб.

Згідно з листом навчального закладу
від 08.01.2014 року № 02, орендар фізична
особа - підприємець ОСОБА_1 з моменту
укладення договору оренди № 739 від
10.11.2008 року і до моменту розгляду справи
добросовісно виконував усі умови цього
договору. (арк.с. 72)

З урахування вказаних обставин суд
дійшов висновку, що Додаткова угода № 2
відповідає вимогам діючого
законодавства.

Суд не може прийняти до уваги посилання
представника позивача на статтю 9
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна» та пункт 10.4
Договору, як на підстави для визнання
спірної додаткової угоди недійсною.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» фізичні та юридичні особи, які
бажають укласти договір оренди,
направляють заяву, проект договору
оренди, а також інші документи згідно з
переліком, що визначається Фондом
державного майна України (далі -
матеріали), відповідному
орендодавцеві, зазначеному у статті 5
цього Закону. У разі надходження до
орендодавця заяви про оренду цілісного
майнового комплексу підприємства, його
структурного підрозділу, нерухомого
майна, а також майна, що не увійшло до
статутного (складеного) капіталу
господарських товариств, створених у
процесі приватизації (корпоратизації),
орендодавець, за умови відсутності
заборони на передачу майна в оренду, у
п'ятиденний строк після дати
реєстрації заяви надсилає копії
матеріалів органу, уповноваженому
управляти відповідним майном. Орган,
уповноважений управляти державним
майном, розглядає подані йому
матеріали і протягом п'ятнадцяти днів
після їх надходження надсилає
орендодавцеві висновки про умови
договору оренди або про відмову в
укладенні договору оренди.
Орендодавець відмовляє в укладенні
договору оренди в разі, якщо орган,
уповноважений управляти майном, не дає
згоди на укладання договору оренди.

Але, цієї статтею регламентується
порядок укладання договору оренди
державного майна а ні продовження
строку діє договору оренди. Термін дії
договору оренди унормований статтею 17
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», яка не містить
вимог щодо обов'язкового одержання
згоди органу, уповноваженому управляти
державним майном, на продовження
строку дії договору оренди державного
майна.

Пунктом 10.4 Договору визначено, що у
випадку відсутності заяви однієї зі
сторін про припинення цього договору
чи зміни його умов після закінчення
строку його дії впродовж одного місяця,
договір вважається продовженим на той
ж строк та на тих ж умовах, які були
передбачені цим договором. Дані дії
оформляються додатковим договором,
який вважається невід'ємною частиною
договору при обов'язковій наявності
дозволу органу, уповноваженого
управляти об'єктом оренди.

Слід зазначити, що цей пункт
регламентує порядок продовження дії
договору у випадку відсутності заяви
однієї зі сторін про припинення цього
договору чи зміни його умов після
закінчення строку його дії.

Спірна додаткова угода була укладена
до закінчення строку дії Договору за
взаємною згодою сторін щодо
встановлення терміну дії договору, а
тому вимоги вказаного пункту Договору
на цей випадок не розповсюджуються.

Крім того, судом прийнято до уваги
наступне, відповідно до частини першої
статті 17 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна» зі
змінами внесеними Законом України
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо спрощення умов ведення
бізнесу в Україні» від 15.12.2009 р. термін
договору оренди визначається за
погодженням сторін. Термін договору
оренди не може бути меншим, ніж п'ять
років, якщо орендар не пропонує менший
термін.

В пункті 5 Прикінцевих положень Закон
України від 15.12.2009 р. № 1759-VI "Про
внесення змін до деяких законів
України щодо спрощення умов ведення
бізнесу в Україні" зазначено, що
термін договорів оренди державного та
комунального майна для суб'єктів
малого підприємництва, укладених до
набрання чинності цим Законом, вважати
продовженим до п'яти років з дня
укладення, якщо орендар не пропонує
менший термін.

Відповідно до статті 55 Господарського
кодексу України, відповідач є суб'єктом
малого підприємництва і кінцевий
термін оренди за договором від 10.11.2008
року настав після набрання чинності
вказаним законом, а тому він в силу
прямої вказівки закону мав право
продовжувати орендні відносити та
володіти і користуватися об'єктом
оренди до закінчення 5 років з моменту
укладення договору оренди.

Враховуючи викладене, підстав для
визнання додаткової угоди недійсною та
застосування відповідних правових
наслідків не має.

В зв'язку з викладеними, позов
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 49, 75, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 14.01.2014

Суддя
Ю.В.
Лотова