м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23312/13 20.01.14

Суддя Отрош І.М., розглянувши справу

за позовомПублічного акціонерного
товариства "Київенерго"доБудівельного
управління Державного управління
справамипростягнення 56587 грн. 71
коп.Представники: від позивача:
Кучкова Ю.В.- представник за
довіреністю № 91/2013/12/30-3 від 30.12.2013від
відповідача: не з'явились ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

02.12.2013 до Господарського суду м. Києва
надійшла позовна заява Публічного
акціонерного товариства "Київенерго" з
вимогами до Будівельного управління
Державного управління справами про
стягнення заборгованості за договором
на постачання теплової енергії у
гарячій воді від 01.01.2005 № 8724007 у розмірі
57133 грн. 67 коп., в тому числі 52284 грн. 96
коп. заборгованості за спожиту теплову
енергію, 911 грн. 27 коп. 3 % річних та 3937
грн. 44 коп. пені.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідач в
порушення норм чинного законодавства
України та укладеного між сторонами
договору на постачання теплової
енергії у гарячій воді від 01.01.2005 № 8724007
не виконав взяті на себе зобов'язання, у
зв'язку з чим в останнього виникла
заборгованість за використану теплову
енергію за період з 01.02.2013 по 01.10.2013, яка
станом на 01.11.2013 становить 52284 грн. 96
коп., крім того у зв'язку з неналежним
виконанням зобов'язань за договором
позивачем нараховано 3 % річних у
розмірі 911 грн. 27 коп. та пеню у розмірі
3937 грн. 44 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 03.12.2013 порушено провадження у
справі № 910/23312/13 та справу призначено
до розгляду на 20.12.2013.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 20.12.2013 розгляд справи відкладено до
10.01.2014, у зв'язку із задоволенням
клопотання позивача, неявкою у судове
засідання представника відповідача та
неподанням сторонами витребуваних
доказів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 10.01.2014 розгляд справи відкладено до
20.01.2014, у зв'язку із задоволенням
клопотання позивача, неявкою у судове
засідання представника відповідача та
неподанням сторонами витребуваних
доказів

Представник відповідача у судове
засідання 20.01.2014 не з'явився, клопотання
про відкладення розгляду справи не
подав, вимоги суду не виконав, про
причини неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином за
адресою, зазначеною у Спеціальному
витязі з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців № 17906641.

У судове засідання 20.01.2014 з'явився
представник позивача, надав заяву про
уточнення позовних вимог та пояснення
по суті справи, відповідно до яких
просить суд стягнути з відповідача 911
грн. 27 коп. 3 % річних та 3391 грн. 48 коп.
пені та припинити провадження в
частині стягнення суми основного боргу
на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80
Господарського кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах
справи доказів, необхідних для повного
та об'єктивного вирішення справи,
розгляд справи відбувається з
урахуванням положень ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України за наявними у справі
матеріалами.

У судовому засіданні 20.01.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши надані суду
докази та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2005 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго» (енергопостачальна
організація за договором) та
Будівельним управлінням Державного
управління справами (абонент за
договором) укладено договір на
постачання теплової енергії у гарячій
воді № 8724007 (далі - договір).

Відповідно до cтатуту Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»,
затвердженого загальними зборами
акціонерів Акціонерної
енергопостачальної організації
«Київенерго» (протокол № 2/2013 від
22.04.2013), Акціонерна енергопостачальна
компанія «Київенерго» перейменована у
Публічне акціонерне товариство
«Київенерго» у відповідності до вимог
та положень Закону України «Про
акціонерні товариства» від 17.09.2008 №
514-VI.

Положеннями розділу 8 договору
встановлено строк дії договору, а саме
даний договір набуває чинності з дня
його підписання, та діє до 31.12.2005.
Договір вважається пролонгованим на
кожний наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії про його
припинення не буде письмово заявлено
однією із сторін.

Відповідно до пункту 1.1. договору
предметом договору є постачання,
користування та своєчасна сплата в
повному обсязі спожитої теплової
енергії у гарячій воді, на умовах
передбачених даним договором.

Згідно з пунктом 2.2.1 договору
енергопостачальна організація
зобов'язалась постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на
потреби: опалення - в період
опалювального сезону; гарячого
водопостачання - протягом року в
кількості та в обсягах згідно з
додатком 1 до договору.

Відповідно до пункту 2.3.1 договору
абонент зобов'язався додержуватися
кількості споживання теплової енергії
за кожним параметром в обсягах, які
визначені у додатку № 1 до договору, не
допускаючи їх перевищення, та
своєчасно сплачувати вартість
спожитої теплової енергії.

У відповідності до положень пункту 5.1.
договору облік споживання абонентом
теплової енергії проводиться
розрахунковим способом.

Відповідно до додатку № 3 до договору
розрахунки з абонентом за відпущену
теплову енергію енергопостачальною
організацією проводяться згідно з
тарифами, затвердженими
Розпорядженням Київської міської
державної адміністрації від 10.12.2004 № 2249
за кожну відпущену Гігокалорію (1
Гкал/грн.) без урахування ПДВ, для
опалення 80,00 грн. (100 %).

В період дії тарифів договору можливе
змінення тарифів (пункт 3 додатку 3 до
договору).

Порядок розрахунків сторони погодили в
додатку № 4 до договору, відповідно до
пункту 2 якого абонент до початку
розрахункового періоду (місяця)
сплачує енергопостачальній
організації вартість заявленої у
договорі кількості теплової енергії на
розрахунковий період, з урахуванням
сальдо розрахунків на початок місяця,
або оформляє договір про заставу майна,
згідно Закону України «Про заставу», як
засіб гарантії сплати споживаємої
теплової енергії.

Згідно з пунктом 4 додатку 4 до договору
абонентам, що не мають приладів обліку
щомісячно виставляється до сплати
кількість теплової енергії згідно до
договірних навантажень з урахуванням
середньомісячної розрахункової
температури теплоносія від теплових
джерел енергопостачальної організації
та фактичного сальдо розрахунків на
початок розрахункового періоду;
кількість фактично спожитої теплової
енергії визначається згідно
договірних навантажень з рахуванням
середньомісячної фактичної
температури теплоносія від теплових
джерел енергопостачальної організації
та кількості годин (діб) роботи
тепловикористовуючого обладнання
абонента в розрахунковому періоді.

У відповідності до пункту 5 додатку 4 до
договору абонент щомісяця з 12 по 15
число самостійно отримує у Районному
відділі теплозбуту № 7 за адресою: вул.
Горького, буд. № 29, розрахункова група,
табуляграму фактичного споживання
теплової енергії за попередній період,
акт звірки на початок розрахункового
періоду (один примірник оформленого
акту звірки абонент повертає в РВТ), та
платіжну вимогу-доручення, куди
включені вартість теплової енергії на
поточний місяць, з урахуванням
остаточного сальдо розрахунків на
початок розрахункового періоду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору,
суд дійшов до висновку, що даний
правочин за своєю правовою природою є
договором постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу.

Відповідно до частини 1 статті 714
Цивільного кодексу України за
договором постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу одна сторона (постачальник)
зобов'язується надавати другій стороні
(споживачеві, абонентові) енергетичні
та інші ресурси, передбачені договором,
а споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання.

Нормами частини 2 статті 714 Цивільного
кодексу України встановлено, що до
договору постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж,
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом або не
випливає із суті відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

У відповідності до норм частини 6 та
частини 7 статті 276 Господарського
кодексу України розрахунки за
договорами енергопостачання
здійснюються на підставі цін (тарифів),
встановлених відповідно до вимог
закону. Оплата енергії, що
відпускається, здійснюється, як
правило, у формі попередньої оплати. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися планові платежі з
наступним перерахунком або оплата, що
провадиться за фактично відпущену
енергію.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про
теплопостачання" тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими. Тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії затверджуються
органами місцевого самоврядування,
крім теплової енергії, що виробляється
суб'єктами господарювання, що
здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Як встановлено судом, позивачем було
поставлено відповідачу теплову
енергію на потреби опалення на умовах,
передбачених укладеним між сторонами
договором на постачання теплової
енергії у гарячій воді від 01.01.2005 № 8724007,
за період з лютого 2013 року по березень
2013 року. Факт, обсяги, вартість
поставленої теплової енергії
підтверджується доданими до позовної
заяви копіями облікових карток за
лютий та березень 2013 та звітів про
добові параметри теплопостачання за
період з 31.01.2013 по 31.03.2013.

Відповідно до довідки про надходження
коштів за спожиту від ПАТ «Київенерго»
теплоенергію за договором від 01.01.2005 №
8724007 у період з жовтня 2013 року по
листопад 2013 року відповідачем 27.11.2013
оплачено борг за поставлене тепло у
лютому на березні 2013 року у розмірі 52284
грн. 96 коп.

У судовому зсіданні 20.01.2014
представником позивача надано заяву
про уточнення позовних вимог,
відповідно до якої позивач просить суд
стягнути з відповідача 911 грн. 27 коп. 3 %
річних та 3391 грн. 48 коп. пені та
припинити провадження в частині
стягнення суми основного боргу на
підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80
Господарського процесуального кодексу
України.

Згідно з пунктом 3.11. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18
Господарським процесуальним кодексом,
зокрема статтею 22 цього Кодексу, не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про "доповнення" або
"уточнення" позовних вимог, або
заявлення "додаткових" позовних вимог і
т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як: - подання іншого (ще
одного) позову, чи - збільшення або
зменшення розміру позовних вимог, чи-
об'єднання позовних вимог, чи- зміну
предмета або підстав позову.

Подана позивачем заява про уточнення
позовних вимог розцінюється судом як
заява про зменшення позовних вимог в
частині стягнення пені у розмірі 3391
грн. 48 коп.

Відповідно до частини 4 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України позивач вправі до прийняття
рішення по справі збільшити розмір
позовних вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу, в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Нормами частини 6 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України встановлено, що господарський
суд не приймає відмови від позову,
зменшення розміру позовних вимог,
визнання позову відповідачем, якщо ці
дії суперечать законодавству або
порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

Відповідно до положень пункту 3.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 року № 18 визначено, що під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві.

Таким чином, суд приймає заяву про
зменшення позовних вимог в частині
стягнення пені та розглядає вимоги
позивача про стягнення пені у розмірі
3391 грн. 48 коп.

Щодо клопотання про припинення
провадження, суд зазначає наступне.

У відповідності до положень пункту 4.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 року № 18 господарський суд
припиняє провадження у справі у зв'язку
з відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

Враховуючи, те що відповідачем
здійснено погашення заборгованості
27.11.2013, тобто до порушення провадження у
справі (03.12.2013), клопотання про
припинення провадження в частині
стягнення основного боргу визнається
судом необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню.

З огляду на вищевикладене позовні
вимоги про стягнення з відповідача 52284
грн. 96 коп. заборгованості за спожиту
теплову енергію, з урахуванням
положень пункту 4.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 та
норм статті 1 Господарського
процесуального кодексу України,
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
статтями 525, 526 Цивільного кодексу
України відповідно до яких
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

У зв'язку з неналежним виконання
зобов'язань за договором на постачання
теплової енергії у гарячій воді,
позивач просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 3% річних в
розмірі 911 грн. 27 коп. за період
прострочення вказаний в розрахунку,
доданому до позовної заяви (з 01.02.2013 по
30.09.2013), та пені у розмірі 3391 грн. 48 коп.
за період прострочення вказаний в
розрахунку, доданому до позовної заяви
(з 01.04.2013 по 30.09.2013).

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (частина 1 статті 230
Господарському кодексі України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 549
Цивільного кодексу України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551
Цивільного кодексу України якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі. Сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом.

Згідно з положеннями пункту 2.5
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» щодо пені за
порушення грошових зобов'язань
застосовується припис частини шостої
статті 232 ГК України. Даним приписом
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.
Його перебіг починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін. Необхідно
також мати на увазі, що умова договору
про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

Відповідно до частини 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Згідно з пунктом 3.5 додатку 4 до
договору абоненту на суму боргу на
початок кожного розрахункового
періоду (місяця) електропостачальною
організацією нараховується пеня в
розмірі 0,5 % за кожний день, до моменту
його повного погашення, але не більше
суми, обумовленої чинним
законодавством України.

Дії відповідача є порушенням умов
договору, що є підставою для
застосування відповідальності
відповідно до умов пункту 3.5 додатку 4
до договору та захисту майнових прав та
інтересів позивача відповідно до норм
статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд встановив, що доданий до позовної
заяви арифметичний розрахунок пені є
неправильним, оскільки в порушення
норм статті 232 Господарського кодексу
України позивачем неправильно
визначено день початку періоду
нарахування пені за кожним з
прострочених платежів та період
нарахування пені перевищує шість
місяців.

У відповідності до положень пункту 1.12
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» з огляду на
вимоги частини першої статті 4 7 і
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

З урахуванням положень договору та
приписів законодавства, позивач має
право на нарахування пені за
прострочення оплати теплової енергії,
поставленої у лютому 2013 року за період
з 01.02.2013 по 31.07.2013, у березні 2013 року - за
період з 01.03.2013 по 31.08.2013. День початку
нарахування пені визначається з огляду
на положення пункту 2 додатку 4 до
договору.

Суд наводить власні розрахунки пені за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань відповідно норм статті
частини 6 статті 232 Господарського
кодексу України в межах визначеного
позивачем періоду часу:

Сума боргу (грн.)Період
простроченняКількість днів
простроченняРозмір облікової ставки
НБУРозмір подвійної облікової ставки
НБУ в деньСума пені за період
прострочення25745.7001.04.2013 - 09.06.2013707.5000 %0.041
%*740.6325745.7010.06.2013 - 31.07.2013527.0000 %0.038
%*513.5026539.2601.04.2013 - 09.06.2013707.5000 %0.041
%*763.4626539.2610.06.2013 - 12.08.2013647.0000 %0.038
%*651.4826539.2613.08.2013 - 31.08.2013196.5000 %0.036 %*179.59

Всього:2848.66З огляду на
вищенаведене та доведення факту
несвоєчасності виконання грошового
зобов'язання за договором, вимоги
позивача про нарахування відповідачу
пені підлягають частковому
задоволенню у розмірі 2848 грн. 66 коп. за
період нарахування: за простроченим
платежем за лютий 2013 року з 01.04.2013 по
31.07.2013, за простроченим платежем за
березень 2013 року з 01.04.2013 по 31.08.2013.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно з положеннями пункту 4.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» сплата трьох
процентів від простроченої суми (якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом) не має характеру штрафних
санкцій і є способом захисту майнового
права та інтересу кредитора шляхом
отримання від боржника компенсації
(плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

З огляду на вищенаведене та доведення
факту несвоєчасності виконання
грошового зобов'язання за договором,
позивачем було правомірно нараховано 3
% річних. Перевіривши наданий позивачем
арифметичний розрахунок 3 % річних у
розмірі 911 грн. 27 коп., суд вважає його
обґрунтованим та таким, що відповідає
положенням договору та приписам
законодавства про порядок та строки
нарахування, у зв'язку з чим вимоги
позивача про стягнення з відповідача 3 %
річних у розмірі 911 грн. 27 коп.,
нарахованих за період прострочення з
01.02.2013 по 30.09.2013, підлягають задоволенню
у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Будівельного управління
Державного управління справами (01021,
м. Київ, вул. Садова, буд. 1/14,
ідентифікаційний код 31407993) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана
Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305)
три проценти річних у розмірі 911
(дев'ятсот одинадцять) грн. 27 коп., пеню у
розмірі 2848 (дві тисячі вісімсот сорок
вісім) грн. 66 коп. та 114 (сто
чотирнадцять) грн. 32 коп. судового
збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання, протягом 10 днів з дня
складання повного рішення, апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 23.01.2014

Суддя
І.М. Отрош