КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.
Справа№ 911/2898/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук
Р.А.

за участю представників:

від позивача Олійников
С.І. - дов. б/н від 04.12.2013р.

від відповідача
Куприянський Б.О. - дов. б/н від 13.09.2013р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Калитянський

експериментальний
завод комбікормів і преміксів»

на рішення

господарського суду Київської області

від 22.10.2013р. (суддя
Карпечкін Т.П.)

у справі №911/2898/13

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю

«Славтрейд Агро»
(далі - ТОВ «Славтрейд Агро»)

до Публічного
акціонерного товариства «Калитянський

експериментальний
завод комбікормів і преміксів»

(далі - ПАТ
«Калитянський експериментальний завод

комбікормів і
преміксів»)

про стягнення 982 996,03
грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Київської області від 22.10.2013р. у справі
№911/2898/13 позовні вимоги задоволено
повністю, стягнуто з ПАТ «Калитянський
експериментальний завод комбікормів і
преміксів» на користь ТОВ «Славтрейд
Агро» 864 712,69 грн. боргу, 11 668,15 грн. 3%
річних, 48 756,26 грн. пені та 18 502,74 грн.
витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із згаданим рішенням
суду, відповідач оскаржив його в
апеляційному порядку, просив скасувати
та прийняти нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог за
наведених в скарзі підстав. В
обґрунтування своїх вимог зазначив, що
суд першої інстанції дійшов хибного
висновку, що товар поставлявся
відповідачу «на виконання умов
договору поставки», позаяк товар
поставлявся останньому поза рамками
договору. На думку апелянта, місцевий
суд належним чином не дослідив
характеру господарських відносин
сторін, дав їм неправильну юридичну
оцінку, як результат в основу
задоволених позовних вимог покладено
неналежну правову підставу тощо.

Представник апелянта в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги
підтримав, просив її задовольнити,
оскаржене рішення скасувати та
прийняти нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог за
наведених в скарзі підстав.

Представник позивача в судовому
засіданні доводи скарги заперечив,
просив не брати їх до уваги, а відтак
рішення місцевого суду як законне та
обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши долучені до матеріалів
справи письмові докази, виходячи з
вимог чинного законодавства,
апеляційний суд дійшов висновку, що
скарга не підлягає задоволенню за
таких обставин.

Так, ТОВ «Славтрейд Агро» звернулося до
господарського суду Київської області
з позовом до ПАТ «Калитянський
експериментальний завод комбікормів і
преміксів» про стягнення, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
864 712,69 грн. боргу, 48 756,26 грн. пені та 11 668,15
грн. 3% річних, а всього 925 137,10 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано
порушенням відповідачем умов
укладеного між сторонами договору
поставки №13/03/04-1 від 04.03.2013р. (далі -
Договір) щодо повної оплати у
визначений строк отриманого товару,
внаслідок чого виникла заборгованість,
за порушення строків оплати якої
нараховано пеню та 3% річних за час
прострочення платежу тощо.

Суд першої інстанції, заслухавши в
судовому засіданні пояснення
представників сторін, розглянувши
матеріали справи, дійшов висновку про
обґрунтованість позову, відтак його
задовольнив.

Так, задовольняючи позов, місцевий суд
встановив, що позивач за видатковими
накладними передав відповідачу
товарів на загальну суму 1 212 750,00 грн.,
відповідач за отриманий товар
розрахувався частково, перерахувавши
на рахунок позивача 348 037,31 грн.,
внаслідок чого заборгованість
відповідача перед позивачем на день
розгляду справи складала 864 712,69 грн.
тощо.

Як встановлено матеріалами справи,
04.03.2013р. між позивачем (постачальником)
та відповідачем (покупцем) укладено
Договір, за умовами п.1.1. якого
постачальник зобов'язався поставити в
обумовлений договором термін предмет
поставки (товар) у власність покупця, а
покупець зобов'язався прийняти предмет
поставки та сплатити за нього грошову
суму.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму(ч.1
ст.712 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлено іншого
строку оплати товару.

Положеннями п.п.2.2.,2.3.Договору сторони
погодили, що асортимент, кількість,
вимоги до якості та пакування товарів,
ціна, умови оплати та термін поставки
визначаються специфікацією, яка
узгоджується та підписується
сторонами перед поставкою і є
невід'ємною частиною Договору. Оплата
товару здійснюється покупцем на
розрахунковий рахунок продавця
протягом чотирнадцяти календарних
днів з моменту отримання товару, якщо
сторони не домовляться про інше, що
вказується в Специфікації.

На виконання умов Договору, сторони
підписали додаток №1 до Договору, в
якому визначили найменування та
основні характеристики товару, що
підлягає поставці, а також
специфікацію №1 від 04.03.2013р. (далі -
Специфікація №1) і специфікацію №2 від
26.03.2013р. (далі - Специфікація №2).

Як встановлено місцевим судом та
підтверджено матеріалами справи
(видаткові накладні,
товарно-транспортні накладні,
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей),
позивач поставив відповідачу товарів
на загальну суму 1 212 750,00 грн.

Судом першої інстанції також
встановлено, що відповідач за
отриманий товар розрахувався частково,
перерахувавши на рахунок позивача 348
037,31 грн., що підтверджено доданими до
справи відповідними платіжними
дорученнями.

З огляду на наведене, заборгованість
відповідача перед позивачем складала
864 712,69 грн., що також підтверджено
підписаним та скріпленим печатками
сторін актом звірки розрахунків станом
на 22.08.2013 року.

Зобов'язанням на підставі ч.1 ст.509 ЦК
України є правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст.ст.525, 526, 527 ЦК України
передбачено, що зобов'язання мають
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться; одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться (ст.193 ГК України).
Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

За твердженнями апелянта строк
виконання зобов'язання з оплати
поставленого йому товару не настав,
оскільки поставок товару в межах дії
Договору фактично не відбувалося, а
видаткові накладні, на які посилався
місцевий суд, не встановлюють жодних
строків, протягом яких відповідач
повинен оплатити вартість
поставленого товару. Згадана
обставина, на думку апелянта,
підтверджується самими видатковими
накладними, адже жодна з них не містить
посилань на специфікації як на правову
підставу здійснення поставок товару.

Такі доводи апелянта є безпідставними,
позаяк у видаткових накладних, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, міститься
посилання на договір поставки №13/03/04-1
від 04.03.2013 р., що свідчить про здійснення
поставки саме за умовами Договору.
Умови оплати та поставки, визначені
специфікаціями №1 та №2 повністю
співпадають з умовами Договору.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що позовна вимога про стягнення з
відповідача суми основного боргу в
розмірі 864 712,69 грн. є обґрунтованою,
документально підтвердженою, такою, що
підлягає задоволенню.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у встановлений договором або
законом строк (ст.612 ЦК України).

Положеннями ст.549 ЦК України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п.6.3. Договору у випадку
несвоєчасного виконання грошового
зобов'язання за Договором, покупець
сплачує постачальнику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка
діяла на період такого прострочення,
від суми невиконаного грошового
зобов'язання за кожний день
прострочення.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК
України).

Оскільки вимоги позивача про стягнення
з відповідача пені в сумі 48 756,26 грн. та 3%
річних в сумі 11 668,15 грн. ґрунтуються на
Договорі, відповідають приписам
чинного законодавства, їх розрахунок є
арифметично вірним, місцевий суд
дійшов правильного висновку про їх
задоволення.

За таких обставин, апеляційний суд
погоджується з висновками місцевого
суду, як законними, обґрунтованими
обставинами й матеріалами справи,
детальний аналіз яких, як і нормативне
обґрунтування прийнятого судового
рішення наведено місцевим судом,
підстав для скасування його не
знаходить. Доводи апелянта по суті
скарги, як безпідставні й
необґрунтовані не заслуговують на
увагу, оскільки не підтверджуються
жодними доказами по справі й не
спростовують викладених в судовому
рішенні висновків.

Керуючись ст.ст.99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Калитянський
експериментальний завод комбікормів і
преміксів» залишити без задоволення,
рішення господарського суду Київської
області від 22.10.2013р. у справі №911/2898/13 -
без змін.

Матеріали справи №911/2898/13 повернути до
господарського суду Київської області.

Постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя
С.Я. Дикунська

Судді
С.О. Алданова

Н.М. Коршун