ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2014 р.
Справа № 914/4590/13

за позовом: Українсько-німецького
спільного підприємства у формі ТзОВ
«Інтернешнл Каттер Манюфекчерер ГмбХ
(ІСМ)», м. Дрогобич

до відповідача: Регіонального
відділення Фонду державного майна
України у Львівській області, м. Львів

про визнання недійсною угоди від
12.02.2001р. про внесення змін і доповнень
до договору купівлі-продажу об'єкта
незавершеного будівництва» №234 від
30.12.1998р.

Суддя Н. Мороз

При секретарі Ю.Шиманській

Представники:

Від позивача: Сколоздра В. Р.,
Потинський А. М., Кравченко Л. С. -
директор

Від відповідача: Дутка Ю. І.

Суть спору:

Позовну заяву подано
Українсько-німецьким спільним
підприємством у формі ТзОВ «Інтернешнл
Каттер Манюфекчерер ГмбХ (ІСМ)», м.
Дрогобич до відповідача Регіонального
відділення Фонду державного майна
України у Львівській області, м. Львів
про визнання недійсною угоди від
12.02.2001р. про внесення змін і доповнень
до договору купівлі-продажу об'єкта
незавершеного будівництва» №234 від
30.12.1998р.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 06.12.2013р.
порушено провадження у справі та
призначено розгляд на 17.12.2013р.

Для об'єктивного та всестороннього
вирішення спору, 17.12.2013р. розгляд справи
відкладався з підстав, викладених у
відповідній ухвалі суду.

24.12.2013р. в судовому засіданні
оголошувалась перерва, про що
представники сторін ознайомлені під
розписку.

В судове засідання 09.01.2014р.
представники позивача з'явились,
позов просять задоволити. Зокрема,
ствердили, що оскаржувана угода була
укладена від імені позивача колишнім
генеральним директором товариства
Юзефівом Б.Р. без належних повноважень,
без відома та згоди самого позивача,
оскільки, загальні збори учасників
позивача, як вищий орган управління, не
приймали жодних рішень про надання
згоди Юзефіву Б.Р. на укладення від
імені позивача будь-яких угод про
внесення змін і доповнень до договору
№ 234. Укладення оскаржуваної угоди не
відповідає внутрішній волі позивача,
товариство не вчиняло жодних дій, які б
свідчили про схвалення угоди від 12.02.2001
р. про внесення змін і доповнень до
договору № 234. Про існування
оскаржуваної угоди від 12.02.2001 р. про
внесення змін і доповнень до договору
№ 234 купівлі - продажу об'єкта
незавершеного будівництва від 30 грудня
1998 р. товариство дізналось тільки 29.10.2013
р. з супровідного листа Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, відтак
строків позовної давності,
встановлених ст. 257 ЦК України,
позивачем не пропущено.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, проти позову
заперечив, з підстав викладених у
відзиві, в задоволенні позову просить
відмовити. Зокрема, вказує, що
оскаржувану угоду про внесення змін та
доповнень до договору купівлі - продажу
від 30.12.1998 р. було посвідчено
нотаріально, про що у реєстрі
нотаріальних дій здійснено запис № 519,
а відтак, з огляду на положення
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 14.05.1994 року № 18/5,
згідно до яких, нотаріуси повинні
перевірити повноваження представників
юридичних осіб. Повноваження
генерального директора позивача
Юзефіва Б.Р. було перевірено, що
свідчить про законність укладення
оскаржуваної угоди. Позивачем не
надано належних та допустимих доказів,
що свідчать про факт правонаступництва
регіональними відділенням ФДМУ по
Львівській області в частині прав та
обов'язків продавця за договором та
угодою, а відтак, Регіональне
відділення Фонду державного майна
України у Львівській області не є
правонаступником Представництва Фонду
державного майна України в м. Дрогобичі
в частині прав та обов'язків продавця
за оскаржуваною угодою. Вказує, що
посилання позивача на обмеження
повноважень генерального директора СП
ТзОВ «ІСМ» при укладенні оскаржуваної
угоди не заслуговують на увагу,
оскільки, згідно до статуту позивача,
укладення оскаржуваної угоди, не
потребувало попередньої згоди зборів
учасників товариства. Крім того
просить застосувати наслідки спливу
позовної давності, оскільки,
оскаржувана угода була укладена 12.02.2001
р.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, створивши у відповідності
до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, суд встановив.

30.12.1998р. між Представництвом Фонду
державного майна України в м. Дрогобичі
(продавець) та ТзОВ «ІСМ» (покупець)
було укладено договір № 234 купівлі -
продажу об'єкта незавершеного
будівництва, посвідчений державним
нотаріусом Другої Дрогобицької
державної нотаріальної контори Бекиш
В.О. та зареєстровано у реєстрі
нотаріальних дій за № 4170.

Відповідно до п. 1.1. договору, продавець
передає у власність покупцеві об'єкт
незавершеного будівництва, склад
продпромтоварів «ГУРОТОП», загальною
площею 58838 кв.м., який знаходиться за
адресою: м. Дрогобич, вул. Проектна, на
земельній ділянці площею 2,08 га, наданій
у довгострокове володіння, а покупець
зобов'язується прийняти об'єкт і
сплатити ціну відповідно до умов
договору.

Згідно п. 1.2. вищевказаного договору,
право власності на предмет договору
переходить до покупця з моменту
нотаріального посвідчення договору №
234.

Пунктом 5.3. договору визначено, що
покупець об'єкта приватизації стає
правонаступником майнових прав та
зобов'язань приватизованого об'єкта,
починаючи з моменту переходу до нього
права власності.

Згідно розділу 2 договору № 234, за
придбання об'єкта приватизації
покупець зобов'язаний внести 113 482, 40
грн. протягом 30 календарних днів з
моменту нотаріального посвідчення
договору. Крім того, покупець
зобов'язаний сплатити на вказаний
продавцем розрахунковий рахунок всю
суму податку на додану вартість від
загальної вартості майна, що в даному
випадку становить 18 910,40 грн. на протязі
7 днів з моменту нотаріального
посвідчення договору. Термін оплати
може бути продовжений ще на 30
календарних днів за умови внесення
покупцем не менше 50 відсотків від ціни
продажу об'єкта та повної сплати ПДВ на
протязі 7 календарних днів з моменту
укладення договору. Плата за об'єкт
приватизації вноситься на підставі
договору та приватизаційних платіжних
доручень встановленого зразка, який
видає продавець.

Відповідно до р. 5 договору, визначено
наступні обов'язки ТзОВ «ІСМ»: у
встановлений договором № 234 термін
сплатити ціну продажу об'єкта (п.5.1.
договору № 234); прийняти об'єкт (п.5.2.
договору № 234); на вимогу продавця
покупець зобов'язаний надавати
продавцю необхідні матеріали,
відомості, документи тощо про
виконання умов цього договору (п.5.4.
договору № 234).

Матеріалами справи підтверджується
факт своєчасної та повної сплати
згідно договору № 234, що
підтверджується копіями
приватизаційних платіжних доручень ( в
матеріалах справи).

Враховуючи вищенаведене, позивач набув
право власності на об'єкт
незавершеного будівництва, склад
продпромтоварів «ГУРОТОП», загальною
площею 58838 кв.м., який знаходиться за
адресою: м. Дрогобич, вул. Проектна,
починаючи з 30 грудня 1998 року.

12.02. 2001 р. між Представництвом Фонду
державного майна України в м.
Дрогобичі, в особі начальника
Представництва Губіна М.І., який діяв на
підставі «Положення про
представництво Фонду державного майна
України в м. Дрогобичі» та позивачем, в
особі генерального директора Юзефіва
Б.Р., який діяв на підставі статуту,
зареєстрованого виконкомом
Дрогобицької міської ради 15.05.1992 р.,
була укладена оскаржувана угода про
внесення змін і доповнень до договору
купівлі - продажу об'єкта незавершеного
будівництва № 234 від 30.12 1998 р.

Пунктом 1 оскаржуваної угоди, розділ 5
договору № 234 було доповнено пунктами
5.5, 5.6. у наступній редакції: «Завершити
будівництво об'єкту незавершеного
будівництва, що відчужується, до 01.07.2004
р. (пункт 5.5.). Не відчужувати об'єкт
незавершеного будівництва та земельну
ділянку, на якій розташований цей
об'єкт, до завершення будівництва та
введення об'єкта в експлуатацію (пункт
5.6.)».

Розділом 2 оскаржуваної угоди було
передбачено, що вона вступає в силу з
моменту її нотаріального посвідчення.

Судом встановлено, що оскаржувану
угоду було нотаріально посвідчено
12.02.2001 р. державним нотаріусом Другої
Дрогобицької державної нотаріальної
контори Бекиш В.О. та зареєстровано у
реєстрі нотаріальних дій за № 519.

Представництво Фонду державного майна
України в м. Дрогобичі було ліквідовано
згідно до наказу Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області від
21.02.2002 р. «Про ліквідацію
представництва ФДМУ у м. Дрогобичі».
Пунктом 3 наказу, було встановлено
визнати РВ ФДМУ у Львівській області
правонаступником, у частині майна,
коштів, а також договорів
купівлі-продажу по яких зобов'язання ще
не припинені.

Оскільки, Регіональне відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області вважає, що зобов'язання за
договором № 234, з врахуванням змін, які
були внесені оскаржуваною угодою не
припинені, то суд встановив, що
Регіональне відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області є правонаступником
Представництва Фонду державного майна
України в м. Дрогобичі в частині прав і
обов'язків за договором № 234 та
оскаржуваною угодою, у зв'язку з тим, що
така є невід'ємною частиною
зазначеного договору, а відтак може
бути відповідачем по даній справі.

Згідно п. 2 Постанови пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину. Згідно
ст. 48 ЦК УРСР, який діяв на дату
укладення оспорюваної угоди, недійсною
є та угода, що не відповідає вимогам
закону.

Правило, встановлене цією нормою,
повинно застосовуватись в усіх
випадках, коли угода вчинена з
порушенням закону і не підпадає під дію
інших норм, які встановлюють
спеціальні підстави та наслідки
недійсності угод. Отже, вирішуючи спори
про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність та дієздатність
сторін за угодою; у чому конкретно
полягає неправомірність дій сторони та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Угоди, які містять порушення закону, не
породжують будь-яких бажаних сторонами
результатів, незалежно від рішення
суду і волі сторін та їх вини в
укладенні протизаконної угоди. Правові
наслідки таких угод настають лише у
вигляді повернення сторін у початковий
стан або в інших формах, передбачених
законом.

За загальним правилом угода, визнана
недійсною, вважається такою з моменту
її укладення (ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР).

Як правило, письмова угода укладається
шляхом складання документа, що
визначає її зміст, і підписується
безпосередньо особою, від імені якої
вона укладена або іншою особою, яка діє
в силу повноважень, заснованих,
зокрема, на законі, довіреності,
установчих документах. Для укладення
угод органи юридичної особи не
потребують довіреності, якщо вони
діють в межах повноважень, наданих
законом, іншим правовим актом або
установчими документами.

Згідно приписів ст. 63 ЦК УРСР, угода,
укладена від імені другої особи особою,
не уповноваженою на укладення угоди
або з перевищенням повноважень,
створює, змінює і припиняє цивільні
права і обов'язки для особи, яку
представляють, лише в разі дальшого
схвалення угоди цією особою. Наступне
схвалення угоди особою, яку
представляють, робить угоду дійсною з
моменту її укладення.

Підписання особою (органом юридичної
особи) угоди без відповідних
повноважень, а також з порушенням
наданих їй повноважень може згідно зі
ст.48 ЦК УРСР бути підставою для
визнання укладеної угоди недійсною як
такої, що не відповідає вимогам закону.

За приписами ч. 1 ст. 29 ЦК УРСР, юридична
особа набуває цивільних прав і бере на
себе цивільні обов'язки через свої
органи, що діють у межах прав, наданих
їм за законом або статутом (положенням).

Враховуючи вищенаведене, органи
юридичної особи формують і виражають
її волю, тому саме через ці органи, за їх
допомогою, їхніми діями, юридична особа
здобуває цивільні права і бере
цивільні обов'язки. Тобто дії органів
юридичної особи визнаються діями самої
юридичної особи.

Таким чином, цивільна дієздатність
юридичної особи реалізується та
набувається через відповідні органи
управління юридичної особи та наведені
органи управління юридичної особи
повинні бути наділені відповідними
повноваженнями, які визначаються в
установчих документах юридичної особи.

За приписами ст. 62 Закону України «Про
господарські товариства» (в редакції,
яка діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що у
товаристві з обмеженою
відповідальністю створюється
виконавчий орган: колегіальний
(дирекція) або одноособовий (директор).
Дирекцію очолює генеральний директор.
Членами виконавчого органу можуть бути
також і особи, які не є учасниками
товариства. Дирекція (директор) вирішує
усі питання діяльності товариства, за
винятком тих, що належать до виключної
компетенції зборів учасників. Збори
учасників товариства можуть винести
рішення про передачу частини
повноважень, що належать їм, до
компетенції дирекції (директора).
Дирекція (директор) підзвітна зборам
учасників і організує виконання їх
рішень. Дирекція (директор) не вправі
приймати рішення, обов'язкові для
учасників товариства. Дирекція
(директор) діє від імені товариства в
межах, встановлених даним Законом та
установчими документами. Генеральний
директор має право без довіреності
виконувати дії від імені товариства.
Інші члени дирекції також можуть бути
наділені цим правом.

Частиною 2 ст. 4 вищезазначеного Закону
України передбачено, що установчі
документи повинні містити відомості
про вид товариства, предмет і цілі його
діяльності, склад засновників та
учасників, найменування та
місцезнаходження, розмір та порядок
утворення статутного фонду, порядок
розподілу прибутків та збитків, склад
та компетенцію органів товариства та
порядок прийняття ними рішень,
включаючи перелік питань, по яких
необхідна одностайність або
кваліфікована більшість голосів,
порядок внесення змін до установчих
документів та порядок ліквідації і
реорганізації товариства.

Відповідно до п. 21.8. статуту позивача, в
редакції від 1992 року, яка була чинна на
момент виникнення спірних
правовідносин, передбачено, що
дирекції необхідна згода зборів
учасників для укладення всіх угод, які
виходять за межі звичайної
господарської діяльності. Для
укладення наступних угод, в кожному
окремому випадку необхідна згода
зборів учасників навіть тоді коли в
кожному окремому випадку при цьому
йдеться про звичайні заходи поточної
господарської діяльності: придбання,
відчуження або обтяження земельних
ділянок або права користування
земельними ділянками; передача в
оренду основних засобів; укладення
договорів, які мають важливе значення,
а саме, придбання або відчуження права
участі в підприємствах, договорів про
міжзаводську кооперацію, договорів про
поставки і закупи з терміном дії
договору більші ніж два роки; створення
і ліквідація складів поза межами
виробничих площадок; розширення або
обмеження програм по поставках,
послугах, а також, проведення
нехарактерної господарської
діяльності або виробництва; здійснення
інвестиції, які виходять за межі
щорічного або переправленого і
затвердженого плану по інвестиціях;
прийняття на себе зобов'язань,
гарантій, або подібних видів
відповідальності, які виходять за межі
звичайних ділових відносин; отримання
або передчасне погашення позик і
кредитів; надання позик і кредитів;
видача повноважень; збільшення або
зменшення персоналу; укладення
колективного договору про основи
оплати праці, зобов'язань по
соціальному забезпеченню, як працюючих
так і колишніх співробітників;
укладення договорів про прийняття на
роботу, які виходять за встановлені
колективним договором межі.

Таким чином, згідно п. 21.8. статуту
позивача, в редакції від 1992 р., яка була
чинна на момент виникнення спірних
правовідносин, було визначено, що
дирекції позивача, для укладення всіх
угод, які виходять за межі звичайної
господарської діяльності та мають на
меті прийняття на СП ТзОВ «ІСМ»
зобов'язань (гарантій), які виходять за
межі звичайних ділових відносин,
необхідна згода загальних зборів
учасників Товариства, викладена у
рішенні, оформленому протоколом.

За змістом ст. 60 Закону України «Про
господарські товариства», рішення
зборів учасників товариства
оформляються протоколом зборів
учасників.

Як встановлено судом, оскаржувана
угода виходила за межі звичайної
господарської діяльності, та
передбачала покладення на позивача
додаткових зобов'язань (гарантій)
згідно договору № 234, які виходять за
межі звичайних ділових відносин, а
відтак, для укладення оскаржуваної
угоди було необхідне рішення загальних
зборів учасників позивача, в якому
викладена згода загальних зборів
учасників товариства на укладення
оскаржуваної угоди.

Таким чином, єдиним належним та
допустимим доказом, який б
підтверджував факт надання загальними
зборами учасників позивача згоди на
укладення оскаржуваного договору є
протокол зборів учасників позивача,
яким оформлені відповідні рішення
зборів.

Позивач повідомив суд, що, як
вбачається з книги протоколів ТзОВ
«ІСМ», загальними зборами учасників
ТзОВ «ІСМ», як вищим органом управління
товариством, не приймалось жодних
рішень про надання генеральному
директору згоди на укладення від імені
товариства будь-яких угод про внесення
змін і доповнень до договору № 234, в
тому числі, оскаржуваної угоди.
Вищенаведені обставини не були
спростовані відповідачем по даній
справі, в порядку передбаченому ст.ст.
33, 38 ГПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до
висновку, що оскаржувана угода була
підписана від імені позивача особою
без відповідних повноважень, без
жодного відома та згоди самого СП ТзОВ
«ІСМ», що свідчить про порушення
оскаржуваною угодою ч. 1 ст. 29 ЦК УРСР, та
у відповідності до ст. 48 ЦК УРСР є
підставою для визнання оскаржуваної
угоди недійсною як такої, що не
відповідає вимогам закону.

Крім того, суд бере до уваги, що
позивачем було долучено до матеріалів
справи протокол № 2 засідання зборів
учасників ТзОВ «ІСМ» від 06.1.1998 р., яким
зборами учасників ТзОВ «ІСМ» було
погоджено укладення договору № 234, що
додатково підтверджує ту обставину, що
укладення правочинів, передбачених п.
21.8. статуту позивача в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин, потребували отримання
згоди зборів учасників ТзОВ «ІСМ».

За змістом ст. 63 ЦК УРСР передбачено, що
наступне схвалення юридичною особою
угоди, укладеної від її імені
представником, який не мав належних
повноважень, робить її дійсною з
моменту укладення. Доказами такого
схвалення можуть бути відповідне
письмове звернення до другої сторони
угоди чи до її представника (лист,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення дій, які свідчать про
схвалення угоди (прийняття її
виконання, здійснення платежу другій
стороні і т. ін.). У такому випадку
вимога про визнання угоди недійсною з
мотивів відсутності належних
повноважень представника на укладення
угоди задоволенню не підлягає.

Проте, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази схвалення позивачем
оскаржуваної угоди, а відтак, суд
дійшов до висновку про те, що позивач не
вчиняв жодних дій, які б свідчили про
схвалення ним оскаржуваної угоди.

Будь-які дії генерального директора
позивача Юзефіва Б.Р. щодо оскаржуваної
угоди не можна вважати схваленням
позивачем оскаржуваної угоди,
оскільки, Юзефів Б.Р. не мав на це
відповідних повноважень.

Крім того, за приписами ст. 1 Закону
України «Про підприємства в Україні» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
передбачено, що підприємство здійснює
виробничу, науково-дослідницьку і
комерційну діяльність з метою
одержання відповідного прибутку
(доходу).

За змістом ч. 2 ст. 9 Закону України «Про
підприємства в Україні», що був чинний
на час укладення оскаржуваної угоди,
випливає, що цілі діяльності
підприємства зазначаються в його
статуті та повинні відповідати ст. 1
Закону України «Про підприємства в
Україні». Аналогічна норма передбачена
й ст. 4 Закону України «Про господарські
товариства», що був чинний на час
укладення оскаржуваної угоди.

За змістом п. 2.1.1. статуту позивача, в
редакції від 1992 року вбачається, що
позивач здійснює господарську
діяльність, а також, укладає від імені
СП ТзОВ «ІСМ» правочини спрямовані на
досягнення цілей, вказаних у статуті
позивача.

Крім того, відповідно до п. 2.1.1.
вказаного статуту позивача,
передбачено, що ціллю спільного
підприємства є виготовлення виробів,
які повинні бути необмежено
конкурентоздатними на світовому ринку,
як по відношенню якості, так і ціни, для
того, щоб підвищувати економічність
бурового обладнання і установок
вітчизняного виробництва, в цілях
заміщення імпорту задовольняти
потреби вітчизняних замовників і
споживачів із інших держав -членів СНД
в шарошечному інструменті для
експлуатації обладнання і установок
західного виробництва при одночасному
зниженні вартості бурового
інструменту для гірських виробіток,
шляхом більш дешевих поставок деталей
і шарошечного інструменту іноземному
учаснику, з однієї сторони,
забезпечувати поступлення вільно
конвертованої валюти, а з іншої -
надавати допомогу в підтримку і
збільшення частки іноземного учасника
на світовому ринку, розширювати долю
експорту спільного підприємства на
інші вироби машинобудування, та на
довготривалу перспективу отримувати
доходи, як у валюті діючій на Україні,
так і в вільно конвертованій валюті,
які могли б вважатись відповідними
ризику інвестицій по відношенню з
міжнародною практикою.

Проте, суд вважає, що оскаржувана по
даній справі угода не відповідає
жодній з цілей діяльності позивача, які
наведені в п. 2.1.1. статуту СП ТзОВ «ІСМ»,
в редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин, в
тому числі, й отриманні доходів
(прибутку), що суперечить ст. 1 Закону
України «Про підприємства в Україні» (в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин),
вищенаведене у відповідності до ст. 48
ЦК УРСР є підставою для визнання
оскаржуваної угоди недійсною як такої,
що не відповідає вимогам закону.

Крім того, за приписами ст. 50 ЦК УРСР
передбачено, що недійсною є угода,
укладена юридичною особою в
суперечності з встановленими цілями її
діяльності, що на думку суду додатково
свідчить про незаконність
оскаржуваної угоди.

Водночас, суд не бере до уваги
твердження відповідача про те, що
вищенаведена оскаржувана угода була
укладена з метою приведення договору №
234 до вимог Закону України «Про
особливості приватизації об'єктів
незавершеного будівництва», який
набрав чинності 14.09.2000 р. та передбачав
необхідність визначення строків
завершення будівництва об'єктів
незавершеного будівництва, з огляду на
наступні обставини.

За приписами ст. 58 Конституції України,
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Закон України «Про особливості
приватизації об'єктів незавершеного
будівництва» набрав чинності після
укладення договору № 234 та не має
зворотної дії в часі, а відтак, не може
бути застосований щодо правовідносин,
які виникли до набрання ним чинності.

Твердження відповідача, що про
законність оскаржуваної угоди
свідчить факт її нотаріального
посвідчення нотаріусом, оскільки,
згідно до законодавства, яке діяло на
момент виникнення спірних
правовідносин на нотаріуса було
покладено обов'язок перевірити
повноваження представника юридичної
особи, то суд відхиляє такі висновки, як
безпідставні з огляду на наступне.

За приписами ст. 35 ГПК України,
визначено наступні підстави
звільнення від доказування, а саме:
обставини, визнані господарським судом
загальновідомими, не потребують
доказування; акти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони;
вирок суду у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили, є
обов'язковим для господарського суду
при вирішенні спору з питань, чи мали
місце певні дії та ким вони вчинені;
рішення суду з цивільної справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим
для господарського суду щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору; факти, які
відповідно до закону вважаються
встановленими, не доводяться при
розгляді справи, проте, таке припущення
може бути спростовано в загальному
порядку.

Чинне законодавство України, та
законодавство, яке діяло на момент
виникнення спірних правовідносин, не
містить норм, які б передбачали, що
нотаріальне посвідчення правочину
свідчить про законність такого
правочину.

Таким чином, з огляду на приписи ст. 35
ГПК України, нотаріальне посвідчення
оскаржуваної угоди, не є преюдиційним
фактом по даній справі, не свідчить про
законність оскаржуваної угоди по даній
справі та не звільняє відповідача від
обов'язку доказування обставин на які,
Регіональне відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області посилається, як на підставу
своїх заперечень.

Крім того, суд вважає, що сам лише факт
того, що позивачем не було оскаржено
нотаріальні дії щодо посвідчення
оскаржуваної угоди, не може свідчити
про законність оскаржуваної угоди.

Враховуючи те, що відповідачем не було
спростовано тієї обставини, що під час
укладення оскаржуваної угоди мали
місце наведені вище численні
порушення, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин,
законодавства, сам лише факт
нотаріального посвідчення
оскаржуваної угоди, не може
розцінюватись судом, як належний та
допустимий доказ законності угоди від
12.02.2001 р. про внесення змін і доповнень
до договору купівлі - продажу об'єкта
незавершеного будівництва № 234 від
30.12.1998 р.

Щодо строків позовної давності то суд
вважає, що такі не були пропущені з
огляду на наступне.

Як зазначає позивач по даній справі,
про існування оскаржуваної угоди від
12.02.2001 р. про внесення змін і доповнень
до договору № 234 купівлі - продажу
об'єкта незавершеного будівництва від
30.12.1998 р., Товариство дізналось тільки
29.10.2013 р. з супровідного листа
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області від 29.10.2013 року № 11-10-07682, який
був долучений до матеріалів справи.

Як пояснив виконавчий орган позивача -
генеральний директор СП ТзОВ «ІСМ», про
існування вищенаведеного листа та
оскаржуваної угоди, вона негайно
повідомила загальні збори учасників
позивача, як вищий орган управління
товариством, з метою прийняття ним
відповідного рішення. Зокрема, на
підтвердження вищенаведених обставин,
позивачем було долучено до матеріалів
справи протокол загальних зборів
відповідача № 06/11/13 від 06.11.2013 р.

За змістом вищенаведеного протоколу,
загальні збори учасників позивача, як
вищий орган управління товариством,
дізнались про оскаржувану угоду з
відомостей наданих загальним зборам
учасників товариства генеральним
директором СП ТзОВ «ІСМ», Кравченко Л.С.
та дослідивши компетенцію колишнього
генерального директора товариства
Юзефіва Б.Р., в частині відсутності в
останнього повноважень укладати
оскаржувану угоду, прийняли рішення
уповноважити Генерального директора
Товариства Кравченко Л.С (з правом
передоручення) звернутись від імені
Товариства до господарського суду
Львівської області з позовом про
визнання недійсною угоди від 12.2.2001р.

Враховуючи, що загальні збори
учасників позивача є найвищим органом
управління товариством, та їх рішення
мають розцінюватися як рішення самого
товариства, суд вважає, що позивач
дізнався про порушення своїх прав та
законних інтересів оскаржуваною по
даній справі угодою саме 29.10.2013 р.

Вищенаведені обставини відповідачем
під час розгляду даної справи не були
спростовані, зокрема, відповідачем не
було надано жодних належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували протилежне.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
те, що позивачу стало відомо про
існування оскаржуваної угоди тільки
29.10.2013 р., а відтак, про порушення свого
права позивач дізнався саме у вказану
дату.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, правила Цивільного
кодексу України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності Кодексом
(01.01.2004 р.).

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР встановлено,
що загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

За приписами ст. 76 ЦК УРСР передбачено,
що перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи, що строк пред'явлення
позову по даній справі, з огляду на
норми ст. 76 ЦК УРСР не сплив до набрання
чинності Цивільним кодексом України, з
огляду на те, що про порушення свого
права позивач дізнався тільки 29.10.2013 р.,
на підставі п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, до позову по даній
справі підлягають застосуванню
правила Цивільного кодексу України
щодо позовної давності.

За приписами ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261
ЦК України встановлено, що перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Враховуючи вищенаведене, позивач
звернувся за захистом своїх порушених
прав та законних інтересів в межах
строків позовної давності,
встановлених ст. 257 ЦК України.

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статей 33, 38 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального
закону спрямовані на реалізацію статті
4-3 ГПК України. Згідно з положеннями
цієї статті судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що відповідачем не спростовано
доводів позовної заяви, не надано суду
належних та допустимих доказів про
наявність інших обставин ніж ті, що
досліджені в ході судових засідань, а
відтак, позовні вимоги підлягають до
задоволення в повному обсязі.

З огляду на те, що спір виник з вини
відповідача, судові витрати,
відповідно до ст. 49 ГПК України,
покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 38, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати недійсною угоду від 12.02.2001 р.
про внесення змін і доповнень до
договору купівлі - продажу об'єкта
незавершеного будівництва № 234 від
30.12.1998 р., посвідченого державним
нотаріусом Другої Дрогобицької
державної нотаріальної контори Бекиш
В.О. 30.12.1998 р. за реєстраційним № 4170,
укладеної між Представництвом Фонду
державного майна України в м. Дрогобичі
та Українсько-німецьким спільним
підприємством у формі ТзОВ «ІНТЕРНЕШНЛ
КАТТЕР МАНЮФЕКЧЕРЕР ГмбХ (ІСМ)».

3.Стягнути з Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області, м.Львів,
вул.Січових Стрільців,3 () на
користь Українсько-німецького
спільного підприємства у формі ТзОВ
«ІНТЕРНЕШНЛ КАТТЕР МАНЮФЕКЧЕРЕР ГмбХ
(ІСМ)», м.Дрогобич, вул.Тураша,20 () - 1 147, 00 грн. судового збору.

4.Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 14.01.2014р.

Суддя
Мороз Н.В.