ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р.Справа № 922/5243/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання
Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом Публічне акціонерне
товариство "Укртрансгаз" м.Київ до
ТОВ "Українська нафто-газова компанія",
м. Харків про стягнення коштів за
участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року до суду звернулось
Публічне акціонерне товариство
"Укртрансгаз" ( надалі - позивач) та
просить суд стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Українська нафто-газова компанія" (
надалі - відповідач) суму основного
богу 4821073,65 грн., інфляційні втрати -
19284,29 грн., пеню 177754,23 грн., 3 % річних -
40212,76 грн., 7% штрафу - 463839,01 грн. та судові
витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
умов договору на зберігання
(закачування, зберігання, відбір)
природного газу за № від 15.04.2013
року в частині розрахунків за надані
послуги.

Ухвалою від 25.12.2014 року порушено
провадження по справі та призначено її
до розгляду.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 08.12.2013 року
розгляд даної справи було відкладено
на 20.01.2014р.

У призначеному судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
задовольнити їх повністю.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, витребуваних
документів не надав.

Ухвалою від 20.01.2014 року розгляд справи
відкладався до 28.01.2014 року.

22.01.2014 року через канцелярію до суду
надійшли додаткові пояснення позивача
щодо правомірності нарахування 7%
штрафу на суму простроченого
зобов'язання. Позивач зазначив, що ПАТ
«Укртрансгаз» належить до суб'єктів
господарювання державного сектора
економіки, оскільки засновником та
одноосібним акціонером є Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України",
засновником якої є держава в особі
Кабінету Міністрів України.

У судове засідання 28.01.2014 року
представник позивача не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи достатність часу, наданого
позивачеві та відповідачеві для
підготовки до судового засідання та
підготовки витребуваних судом
документів, приймаючи до уваги
принципи змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК
України, суд вважає, що господарським
судом в межах наданих йому повноважень
сторонам створені усі належні умови
для надання доказів у справі та є
підстави для розгляду справи за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні у ній докази,
оцінивши їх в сукупності та враховуючи
додаткові пояснення представника
позивача, суд встановив наступне.

Так, 15.04.2013 року між Публічним
акціонерним товариством «Укртрансгаз»
(виконавець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українська
нафто-газова компанія» (замовник) був
укладений договір № на
зберігання (закачування, зберігання,
відбір) природного газу (далі - Договір).

Відповідно до предмета Договору
виконавець зобов'язується протягом
строку, визначеного Договором,
зберігати в підземному сховищі газу
природний газ, у тому числі страховий
запас газу, переданий йому замовником,
та повернути замовнику газ у кількості,
визначені й у Договорі, а замовник
зобов'язується внести плату за послуги
зі зберігання (закачування, зберігання,
відбору) у встановлені Договором
строки.

Пунктом 2.12 Договору встановлено, що
обсяги газу, що передаються при його
закачування або відборі в/із
підземного сховища газу у відповідному
місяці оформлюються актом
приймання-передачі газу, який є
підставою для проведення розрахунків.
Згідно п. 2.15 Договору у випадку, якщо на
кінець минулого сезону зберігання в
підземному сховищі газу залишилась
невикористана частина обсягу газу
відповідача, останній залишає його на
зберігання в поточному сезоні в
підземному сховищі газу позивача.

Відповідно до п. 4.1 Договору, замовник
сплачує послуги із закачування газу в
підземному сховищі газу та його
зберігання шляхом перерахування
грошових коштів на рахунок виконавця
до 20-го числа місяця, наступного за
звітним місяцем закачування газу.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що у
разі порушення замовником строків
оплати, передбачених пунктами 4.1, 4.2, 4.3,
4.4 Договору, із замовника стягується
пеня в розмірі подвійної ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення платежу.

Як встановлено матеріалами справи на
виконання умов Договору позивач
виконав свої зобов'язання у повному
обсязі.

Відповідач, в порушення умов Договору
здійснив оплату за надані позивачем
послуги неналежним чином, з
простроченням встановлених умовами
договору строків, у зв'язку з чим у
відповідача виникла заборгованість у
розмірі 4821073,65 грн. Також позивачем
відповідно до умов Договору та норм
чинного законодавства нараховано:
втрати від інфляційних процесів за
весь час прострочення, що складають
19284,29 грн., пеню у розмірі 177754,23 грн., три
відсотки річних у розмірі 40212,76 грн. та 7%
штрафу у розмірі 463839,01 грн. Загальна
сума, пред'явлена позивачем до
стягнення, становить 5522163,94 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Наведені норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
відлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи, що сума боргу за зберігання
природного газу в розмірі 4821073,65 грн.
відповідачем не погашена, суд вважає що
позовні вимоги в частині стягнення
основної заборговані є обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення з
відповідача 177754,23 грн. пені та 7% штрафу
в сумі 463839,01 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Положеннями ст.. 231 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі
якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектору
економіки, штрафні санкції
застосовуються за порушення строків
виконання зобов'язання, зокрема, за
прострочення виконання зобов'язання
понад тридцять днів додатково (окремо
від пені) стягується штраф у розмірі 7%
від суми простроченого зобов'язання.

Згідно зі ст.ст.610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума, яку боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
визначено порядок застосування
штрафних санкцій та обмеження щодо
періоду їх нарахування. Зокрема,
частиною шостою цієї статті
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Матеріалами справи встановлено, що ПАТ
«Укртрансгаз» є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектору економіки, а отже
нарахування 7% штрафу, здійснене у
відповідності до ч.2 ст. 231
Господарського кодексу України, є
правомірним. Так перевіривши
правомірність нарахування позивачем 7%
штрафу, суд прийшов до висновку, що
даний розрахунок вірний, відповідає
вимогам чинного законодавства, а тому
сума 7% штрафу у розмірі 4638398,01 грн.
підлягає стягненню з відповідача.

Позивачем до матеріалів справи наданий
розрахунок пені за весь період
прострочення виконання відповідачем
грошового зобов'язання по кожній
поставці природного газу, суд
перевіривши його обґрунтованість
дійшов до висновку, що він є
правомірним та сума пені, яка належить
до сплати складає 177754,23 грн.

Відповідач не скористався своїм правом
щодо зменшення розміру пені та штрафу.

Таким чином, суд задовольняє позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача пені в розмірі 177754,23 грн. та
7 % штрафу в сумі 463839,01 грн.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення 3 % річних
та інфляційних втрат, суд зазначає
наступне.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Відповідно до листа №62-97р Верховного
суду України від 03 квітня 1997 року, при
визначенні періоду розрахунку
інфляційних втрат, необхідно
враховувати порядок застосування
індексів інфляції. Згідно вказаного
порядку, період нарахування
визначається наступним чином. Якщо
прострочка виникла до 16 числа місяця,
то розрахунок здійснюється з
урахуванням індексу інфляції цього
місяця, а якщо прострочка виникла з 16
числа місяця, то розрахунок
здійснюється без урахування цього
місяця. За аналогією, якщо
заборгованість погашена до 16 числа
місяця, тоді індекс інфляції цього
місяця не враховується, а якщо
погашення заборгованості мало місце
після 16 числа місяця, тоді
враховується.

Індекс інфляції - це додаткова сума, яка
сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі.

Офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України визначає рівень
знецінення національної грошової
одиниці Украни. Відповідні індекси
щомісячно розраховуються і
публікуються в офіційних виданнях ЗМІ,
зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр».

Суд, перевіривши розрахунок Позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 3% річних, дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірним, та відповідає
нормам чинного законодавства, а тому
підлягає стягненню з Відповідача у
повному обсязі.

Щодо заявленої вимоги Позивача про
стягнення з Відповідача 19284,29 грн. суми
інфляційних витрат, суд зазначає
наступне.

Перевіривши періоди нарахування суми
інфляційних втрат, суд дійшов висновку
про те, що відповідний розрахунок
відповідає вимогам ст.625 Цивільного
кодексу України, а також рекомендаціям
листа Верховного суду України від 03
квітня 1997 року. Позивачем визначено
інфляційні витрати за весь час
прострочення, з урахуванням
дефляційних процесів, тому ця сума у
розмірі 19284,29 грн. підлягає задоволенню.

Суд, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85,
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська
нафто-газова компанія" (61050,
м. Харків, вул. Б.Хмельницького, 24, п/р
253 в ПАТ "Реал Банк", МФО 351588) на
користь Публічного акціонерного
товариства "Укртрансгаз"
(01021, м. Київ, Коловський узвіз, 9/1, п/р
3002 в ПАТ "КБ "Надра", МФО 380764) суму
основного боргу - 4821073,65 грн., пеню -
177754,23 грн, 7% штрафу - 463839,01 грн., 3% річних -
40212,76 грн., інфляційні витрати - 19284,29 грн.
та судовий збір - 68820 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 29.01.2014 р.

Суддя Лаврова Л.С.