ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

20 січня 2014 року
Справа № 913/3329/13

Провадження №17/913/3329/13

За позовом Приватного підприємства
«Водолікарня», м. Старобільськ
Луганської області

до Старобільської обласної
фізіотерапевтичної лікарні, м.
Старобільськ Луганської області

3-я особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Луганська обласна рада, м.
Луганськ

про стягнення 54 793 грн. 74 коп.

Суддя Фонова О.С.

У засіданні брали участь:

від позивача: Лобко В.С., директор,
рішення власника від 07.10.2013;

від відповідача: Степанян С.Ю.,
довіреність від 01.01.2014;

від 3-ої особи Луганської обласної ради:
Вінюков В.М., довіреність № 1/10-1964 від
30.12.2013.

Суть спору: позивачем заявлені вимоги
про стягнення з відповідача
безпідставно отриманих грошових
коштів у сумі 54793,74 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
зазначив, що не погоджується з
позовними вимогами позивача, вважає їх
необґрунтованими, безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню, з
наступних підстав.

Так, відповідач вказав, що позивачем не
наданий обґрунтований розрахунок
заявленої до стягнення суми 54793,74 грн., а
наданий лише суб'єктивний розрахунок
орендної плати за Договором за період з
01.01.2003 по 31.12.2012, з якого неможливо
визначити заявлену до стягнення суму.

Крім того, відповідач зазначає, що
позивачем не надано жодних доказів на
підтвердження сплати на користь
відповідача безпосередньо заявленої
до стягнення суми грошових коштів.

Як зазначає відповідач, позивач
нормативно обґрунтовує заявлений
позов положеннями ст. 1212 ЦК України, яка
регулює випадки набуття майна або з
його збереження без достатніх правових
підстав. Відповідач вказує, що жодні
докази безпідставності сплати
позивачем орендної плати за Договором
відсутні, оскільки, орендна плата, яку
сплачував позивач отримувалася
відповідачем виключно відповідно до
Договору, тобто на правових підставах.
Отже, як вважає відповідач, набуття
однією зі сторін зобов'язання майна за
рахунок іншої сторони в порядку
виконання договірного зобов'язання не
є безпідставним.

Також відповідач зазначив, що у разі
задоволення даної позовної заяви він
просив суд застосувати позовну
давність та відмовити у задоволенні
позовних вимог позивачу за період з
серпня 2007 року по 01.01.2010, оскільки
позивачем заявлені позовні вимоги за
період з серпня 2007 року по 31.12.2012, а
Договір був припинений 01.01.2013.

Отже, на думку відповідача, строк
позовної давності по даній справі
сплив, зокрема, щодо позовних вимог за
період з серпня 2007 року по 01.01.2010.

Представник 3-ї особи у судовому
засіданні 10.01.2014 надав письмові
пояснення на позовну заяву, в яких
зазначив, що позов є необґрунтованим,
та просив в його задоволенні відмовити
з підстав, викладених у поясненні.

Дослідивши обставини справи,
витребувані судом та надані сторонами
та третьою особою докази на
підтвердження своїх доводів,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, що прибули у судове
засідання, суд

в с т а н о в и в:

Між Старобільською обласною
фізіотерапевтичною лікарнею
(відповідач у справі), як Орендодавцем,
та Медичним оздоровчим комплексом
«Здоров'я», правонаступником якого є
Приватне підприємство «Водолікарня»
(позивач у справі), як Орендарем, 25.12.2002
був укладений типовий договір оренди
нежитлового приміщення №2 (далі -
Договір), згідно п. 1.1 якого Орендарю
було передано Орендодавцем в строкове
платне користування нежитлове
приміщення площею 480,4 м.кв. першого
поверху, в т.ч. підвал та 300 кв.м. другого
поверху, яке знаходиться на балансі
Старобільської ОФТЛ та розташовано за
адресою: м. Старобільськ, вул. Набережна
3, та є спільною власністю
територіальних громад сіл, селищ, міст
Луганської області, управління якою
здійснює Луганська обласна рада.

Відповідно до п. 3.1 Договору, орендна
плата визначається на підставі
методики розрахунку орендної плати,
затвердженої сесією обласної ради від
15.12.1998 № 4/10 з урахуванням змін до неї,
затверджених сесією обласної ради від
27.04.2000 №11/19-9, та складає за станом 571,68
грн. в місяць без врахування ПДВ.

Згідно п.п.3.1.1 Договору, орендна плата
перераховується - 100% загальної суми
місячної орендної плати на
розрахунковий рахунок Орендодавця, не
пізніше 15 числа місяця, наступного за
звітним, з моменту введення в
експлуатацію приміщення. Орендна плата
підлягає коригуванню з урахуванням
щомісячного індексу інфляції.

Як зазначено у п. 3.2 Договору, розмір
орендної плати підлягає перегляду на
вимогу однієї з сторін при зміні
методики її розрахунку, змінах
централізованих цін і тарифів і в інших
випадках, передбачених чинним
законодавством України.

Відповідно до п. 3.3 Договору,
понаднормативна сума орендної плати,
що надійшла Орендодавцю, підлягає у
встановленому порядку поверненню
Орендарю, або заліку в рахунок
наступних платежів.

Згідно п. 11.6 Договору, за відсутності
заяви однієї з сторін про припинення
або зміну цього Договору після
закінчення терміну його чинності
протягом одного місяця він вважається
продовженим на той же термін і на тих же
умовах, що були передбачені цим
договором.

Відповідно до п. 11.6 Договору, він був
пролонгований з 01.01.2008 по 01.01.2013, а з
01.01.2013 термін дії Договору завершився.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від
14.06.2006 до Договору, сторонами було
погоджено, що на підставі дев'ятої
сесії обласної Ради від 28.04.2005 №19/75, при
розрахунку орендної плати за оренду
приміщення слід застосовувати орендну
ставку 10% та прийняти за основу при
нарахуванні орендної плати за
орендоване майно.

Згідно додаткової угоди № 3 від 01.10.2006
до Договору, сторонами було погоджено,
що на підставі п'ятої сесії обласної
Ради від 08.09.2006 №5/36, при розрахунку
орендної плати за оренду приміщення
слід застосовувати орендну ставку 15% та
прийняти за основу при нарахуванні
орендної плати за орендоване майно.

Як зазначає позивач, орендна плата
перераховувалася ним на розрахунковий
рахунок відповідача, на підставі
виставлених рахунків, і на момент
закінчення дії Договору
заборгованості у позивача перед
відповідачем з орендної плати не було.

Водночас, в серпні 2013 року відповідач
звернувся з позовом в господарський
суд Луганської області з позовною
заявою про стягнення з позивача
неустойки у сумі 40035,48 грн.

Ухвалою від 16.08.2013 господарським судом
Луганської області було порушено
провадження у справі № 913/2183/13.

При розгляді справи № 913/2183/13
відповідач надав господарському суду
Луганської області копію розрахунку
орендної плати за період з 01.01.2003 по
31.12.2012, за користування ПП
«Водолікарня» орендованим приміщенням
площею 780,4 м.кв., яке розташовано за
адресою: м. Старобільськ, вул. Набережна
3.

Як зазначає позивач, з цього розрахунку
він дізнався, що за період з серпня 2007
року по 31.12.2012 Старобільська обласна
фізіотерапевтична лікарня
нараховувала йому орендну плату із
застосуванням орендної ставки 20%.

Однак, позивач вважає, що застосування
даної ставки сторонами не
узгоджувалось, додаткової угоди на
збільшення ставки розміру орендної
плати з 15% до 20% сторонами укладено і
підписано не було.

Таким чином, позивач вважає, що його
права були порушені відповідачем ,
оскільки Старобільська обласна
фізіотерапевтична лікарня незаконно
нараховувала позивачу завищену
орендну плату, безпідставно
застосовуючи неузгоджену орендну
ставку 20%. Тому, позивач був вимушений
звернуться до суду з даною позовною
заявою про стягнення з відповідач
безпідставно отриманих грошових
коштів у сумі 54793,74 грн. на підставі ст.
1212 ЦК України.

Відповідач та третя особа проти
позовних вимог заперечують з підстав,
викладених вище.

Встановивши фактичні обставини справи,
оцінивши доводи сторін та надані ними
докази, суд дійшов висновку про
наступне.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна і які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок іншої особи, в)
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адміністративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань із набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однією особою (набувачем) за
рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбільшення
майна у іншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або відсутності
збільшення на стороні потерпілого; 4)
відсутність правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Підставою виникнення цивільних прав та
обов`язків є, зокрема, договори та інші
правочини (пункт 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов`язків.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частин першої та
другої статті 205, частини першої статті
626 та частини першої статті 1212 ЦК
України дає можливість дійти висновку
про те, що чинний договір чи інший
правочин є достатньою та належною
правовою підставою набуття майна
(отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зі сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі статті 1212 ЦК
України тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Як вбачається з матеріалів справи, між
Старобільською обласною
фізіотерапевтичною лікарнею та
Медичним оздоровчим комплексом
«Здоров'я», правонаступником якого є
Приватне підприємство «Водолікарня»,
25.12.2002 був укладений типовий договір
оренди нежитлового приміщення №2 .

Тому, правовідносини сторін
регулюються нормами зобов'язального
права, які застосовуються до окремих
видів угод, а не статтею 1212 ЦК України,
на яку посилався позивач як на підставу
позовних вимог. Таким чином, у разі
виникнення спору стосовно набуття
майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них судом
положень частини першої статті 1212 ЦК
України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно (грошові
кошти) потерпілому.

Як свідчить аналіз матеріалів справи,
відповідач набув майно за існування
достатніх правових підстав (типовий
договір оренди нежитлового приміщення
№2 від 25.12.2002), у спосіб, що не суперечить
цивільному законодавству.

Заявлені до стягнення грошові кошти
передавались як плата за строкове
користування нежитловим приміщенням
площею 480,4 м.кв. першого поверху, в т.ч.
підвал та 300 кв.м. другого поверху, яке
знаходиться на балансі Старобільської
ОФТЛ та розташовано за адресою: м.
Старобільськ, вул. Набережна 3, та є
спільною власністю територіальних
громад сіл, селищ, міст Луганської
області, управління якою здійснює
Луганська обласна рада.

За таких обставин, враховуючи, що
доказів визнання укладеного договору
оренди недійсним не надано, суд дійшов
висновку про безпідставність посилань
позивача на те, що оспорювана сума
вважається отриманою відповідачем
безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК
України.

Крім того, пунктом 3.3 Договору
передбачена можливість повернення
Орендарю у встановленому порядку
понаднормативної суми орендної плати,
що надійшла Орендодавцю.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін, яка,
зокрема, проявляється в тому, що, як
зазначається в частині 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З урахуванням вимог ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Шляхом оцінки всіх наявних матеріалів
справи, враховуючи вищенаведене, суд
встановив, що позивачем заявлені до
стягнення грошові кошти в сумі 54793,74
грн. були сплачені на виконання
типового договору оренди нежитлового
приміщення №2 від 25.12.2002, тому у нього
відсутні підстави для стягнення
вказаних грошових коштів як
безпідставно набутих.

Крім того, слід вказати, що відповідач у
заяві від 10.01.2014 просив суд застосувати
позовну давність та відмовити у
задоволенні позовних вимог позивачу за
період з серпня 2007 року по 01.01.2010,
оскільки позивачем заявлені позовні
вимоги за період з серпня 2007 року по
31.12.2012, а Договір був припинений 01.01.2013.

Отже, на думку відповідача, строк
позовної давності по даній справі
сплив, зокрема, щодо позовних вимог за
період з серпня 2007 року по 01.01.2010.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

За змістом вказаної правової норми
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду.

Приймаючи до уваги, що суд дійшов
висновку про необґрунтованість
позовних вимог Приватного
підприємства «Водолікарня» в цілому,
заява відповідача про застосування
строку позовної давності залишається
без задоволення.

У зв'язку з викладеним, у задоволенні
позову до Старобільської обласної
фізіотерапевтичної лікарні слід
відмовити, з віднесенням судових
витрат на позивача, згідно зі ст. 49 ГПК
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и
р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

У судовому засіданні оголошено вступну
і резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
10-денного строку з дня його підписання.

Дата підписання рішення: 24.01.2014.

Суддя
О.С. Фонова