ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2014 року
Справа № 925/461/13

Господарський суд Черкаської області в
складі: головуючого - судді Спаських
Н.М. з секретарем судового засідання
Буднік А.М., за участю представників
сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
за довіреностями;

від відповідача: Чорнай В.В. - за
довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси справу за

позовом фізичної особи-суб"єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_5

до Приватного акціонерного товариства
"Торговий дім "Моноліт"

про стягнення 82 476,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення із
відповідача по справі на користь
позивача 82 476,00 грн. як вартості
безпідставно набутого майна (вартість
поліпшень в результаті проведеного
ремонту у будівлі вагової майстерні за
адресою АДРЕСА_2) у відповідності до
положень ст. 1212,1213 ЦК України. Після
отримання результатів проведеної
експертизи позивач заявою від 13.01.2014
року збільшив позовні вимоги до
стягнення 233 659,20 грн. Дана заява
прийнята судом до розгляду як подана в
порядку ст. 22 ГПК України, оскільки
позивач вправі до прийняття рішення у
справі збільшити свої позовні вимоги.

Представники позивача у судовому
засіданні свої уточнені позовні вимоги
підтримали повністю та просять їх
задовольнити.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечив з
мотивів, що за умовами договору оренди
між сторонами від 01.03.2002 року всі
капітальні та поточні ремонти
проводяться за рахунок позивача і не
підлягають відшкодуванню. Проведення
поліпшень та ремонтів майна відповідач
позивачу не погоджував. Також
відповідач вважає, що позивач
пропустив строк позовної давності для
стягнення коштів як вартості
безпідставно набутого майна, оскільки
про набуття майна у власність
відповідачем позивач знав з 2007 року.

У відповідності до ст. 33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

В судовому засіданні 24.01.2014 року
прийняв участь судовий експерт Гнаток
В.Г., який надав письмові пояснення на
питання, які виникли у суду та сторін
при розгляді справи.

Заслухавши доводи та пояснення
представників сторін і дослідивши
наявні справі документи, судом було
встановлено наступне:

Позивач просить задовольнити
позов про стягнення з відповідача
вартості безпідставно набутого ним
майна на підставі ст. 1212 та 1213 ЦК
України, якими визначено, що особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі. У разі неможливості повернути
в натурі потерпілому безпідставно
набуте майно відшкодовується його
вартість, яка визначається на момент
розгляду судом справи про повернення
майна.

Позивач попередньо вже звертався
до відповідача із позовом про
стягнення з нього 82 476,00 грн. вартості
поліпшень, проведених у орендованому
ним майні згідно умов договору оренди
від 01.03.2002 року на підставі ст. 778 ЦК
України. Однак рішенням у справі №
02/5026/1988/2012 від 13.03.2013 року ( а.с. 8) у позові
було відмовлено та встановлено, що на
момент укладення між сторонами
договору оренди відповідач не був
власником цього майна та не мав права
погоджувати здійснення поліпшень
майна, вартість якого може бути
відшкодована позивачу лише за умови
погодження із наймодавцем проведення
цих поліпшень. Власником майна
відповідач став лише 12.08.2004 року з часу
реєстрації майна за собою на праві
власності. З цих підстав суд прийшов до
висновку, що станом на час укладення
договору оренди дозвіл відповідача
позивачу на проведення поліпшень був
безпідставним, а тому відсутні
підстави для стягнення 82 476,00 грн.
коштів з відповідача як із власника
орендованого майна на підставі ст. 778 ЦК
України, оскільки його не можна вважати
особою, що була правомочна погоджувати
проведення поліпшень позивачу на час
укладення договору оренди.

Відмова у позові в справі №
02/5026/1988/2012 із заявлених позивачем
підстав та не вирішення спору
спонукали позивача до повторного
звернення до суду із позовом у даній
справі з іншої правової підстави.

У відповідності до ст. 35 ГПК
України факти, встановлені рішенням
господарського суду під час розгляду
однієї справи, не підлягають
доказуванню при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Рішенням від 13.03.2013 року у справі
№ 02/5026/1988/2012 господарським судом
Черкаської області було встановлено
наступні обставини, які суд враховує
при вирішені даного спору:

Позов у справі № 02/5026/1988/2012 про
стягнення 82 476,00 грн. було заявлено на
підставі укладеного між сторонами
договору оренди від 01.03.2002 року № 81/200-юр
(а.с. 53 том 1), згідно умов якого позивач
просив стягнути з відповідача кошти за
проведення поліпшення майна, яке було
узгоджено із ЗАТ ТД «Моноліт». За
умовами вказаного договору відповідач
передав, а позивач прийняв приміщення,
яке потребує капітального ремонту,
реконструкції для подальшої
організації торгівлі виробами зі скла
та створення майстерні по різці скла за
адресою АДРЕСА_2. Договір укладено на
період з 01.03.2002 року по 31.12.2012 року.

У задоволенні позову про
стягнення 82 476,00 грн. вартості
здійснених поліпшень судом було
відмовлено з підстав, що згідно норм ЦК
УРСР 1963 року та ЦК України 2004 року, в
період дії яких позивач здійснював
поліпшення майна та просив стягнути їх
вартість після закінчення умов
договору оренди, відшкодуванню
підлягає лише вартість поліпшень,
зроблена орендарем за згодою із
орендодавцем.

За наявними у справі доказами суд
прийшов до висновку, що 05.08.2002 року
керівник відповідача Колесник А.В.,
який підписував із позивачем договір
оренди та акт приймання-передачі до
нього, власноручно вказав про
погодження позивачу проведення
ремонту при отриманні відповідних
дозволів комунальних служб, прийняття
робіт по факту на переліку дозволених
поліпшень, викладених у Локальному
кошторисі (а.с. 21 том 1). На інших
кошторисах у справі такі погодження
відсутні.

Суд також встановив, що 01.03.2002
року (в момент підписання договору
оренди із позивачем) відповідач не був
власником частини будівлі по АДРЕСА_2,
яку було передано в оренду позивачу і
яка в інвентаризаційній справі вказана
за Смешторг, бо не отримував її при
правонаступництві за АТЗТ
«Торгівельно-виробниче підприємство
«Міська торгівля» чи від свого
засновника виконкому Смілянської
міської ради.

Суд прийшов до висновку, що у
позивача немає доказів того, що
здійснення поліпшень було проведено з
дозволу саме власника вказаної частини
будівлі, тобто її належного наймодавця.
Суду не було подано доказів надання
відповідачу у 1996-2003 роках права на
укладення договору оренди частини
будівлі по АДРЕСА_2, яка відповідно до
матеріалів інвентаризаційної справи
була зареєстрована за "Смешторг" і
зміни до реєстраційних документів не
вносилися. Той факт, що відповідач
оформив на себе право власності на
вказану частину будівлі через 2 роки
після укладення Договору оренди із
позивачем, так само як і знаходження
цієї частини будівлі на балансі за
балансовою вартістю 0 грн., не може
підтверджувати наявність у нього права
власності чи іншого права на частину
будівлі по АДРЕСА_2, яку він надав
позивачу у тимчасове користування, в
березні 2002 року.

Позивач свої позовні вимоги у
даній справі базує на встановлених у
справі № 02/5026/1988/2012 обставинах (які не
були оскаржені відповідачем), про те, що
станом на час укладення між сторонами
договору оренди від 01.03.2002 року
відповідач не був власником переданого
в оренду майна, не мав права
розпоряджатися ним шляхом укладення
договору оренди та не міг, як належний
наймодавець погоджувати проведення
поліпшень цього майна, а тому набув у
власність в серпні 2004 року результат
проведеного позивачем ремонту
безпідставно.

Як вказують обидві сторони,
відповідач ЗАТ «Торговий дім «Моноліт»
змінив свою організаційно-правову
форму на ПАТ «Торговий дім «Моноліт» і
є його правонаступником.

В судовому рішенні у справі №
02/5026/1988/2012 встановлено, що відповідач
фактично прийняв виконані позивачем
поліпшення за договором оренди від
01.03.2002 року, приймав орендну плату за
користування приміщенням від позивача,
замовив обмір частини будівлі із всіма
здійсненими поліпшеннями позивачем та
повносив зміни до технічної
документації на приміщення 23.12.2003 року,
а в подальшому саме за заявою ЗАТ
«Торговий дім «Моноліт» за
відповідачем 12.08.2004 року було
зареєстровано право власності на ?
частину будинку - нежиле приміщення
магазину-майстерні по АДРЕСА_2
Черкаської області на підставі мирової
угоди б/н 03.06.2004 року, затвердженої
Смілянським міськрайонним судом
Черкаської області.

При вирішенні спору про стягнення
з відповідача коштів як вартості
безпідставно придбаного майна,
сторонами не було надано суду доказів,
що до часу реєстрації за відповідачем
права власності на ? частину будинку -
нежиле приміщення магазину-майстерні
по АДРЕСА_2 (12.08.2004 року), у цього
приміщення був інший зареєстрований та
належний власник, який перед
відповідачем набув право власності на
результат проведеного позивачем
ремонту. Такого власника не було
встановлено ні при розгляді справи №
02/5026/1988/2012, ні при розгляді інших спорів,
докази про що знаходяться у матеріалах
справи.

Натомість, як вказано вище, при
вирішенні спору у справі № 02/5026/1988/2012,
судом встановлено, що саме відповідач
прийняв у володіння всі здійснені
позивачем поліпшення, замовив на своє
ім'я виготовлення інвентарної справи з
урахуванням всіх наявних та здійснених
позивачем поліпшень і 12.08.2004 року
зареєстрував за собою право власності
на приміщення майстерні з урахуванням
всіх наявних поліпшень.

У відповідності до ст. ч. 2 ст. 331 ЦК
України, право власності на майно, яке
підлягає державній реєстрації, виникає
з моменту реєстрації.

Сторонами не заперечено та не
спростовано доказами, що всі
поліпшення та ремонти майна, які
проводилися позивачем, були здійснені
в період 2002-2003 років, тобто після дати
укладення договору оренди від 01.03.2002
року та до часу набуття відповідачем
права власності на частину приміщення
по АДРЕСА_2 , що відбулося 12.08.2004 року.

З урахуванням встановлених судом
при вирішенні спору у справі №
02/5026/1988/2012 обставин про те, що станом на
час укладення договору оренди від
01.03.2002 року, а отже і на час проведення
позивачем поліпшень та ремонту майна,
відповідач не був належним власником
майна та не міг бути його належним
наймодавцем та особою, що могла
правомірно погодити проведення
поліпшень і ремонту, суд вважає що
набуття відповідачем у власність цих
поліпшень у складі ? частини будинку -
нежиле приміщення магазину-майстерні
по АДРЕСА_2 також було безпідставним.

12.08.2004 року за відповідачем
здійснено первинну реєстрацію права
власності на приміщення по АДРЕСА_2, а
не як на придбане майно на підставі
цивільно-правової угоди у якогось
попереднього власника, що не
спростовано сторонами у справі.

Сторонами не було надано суду
доказів того, що після набуття
відповідачем у власність 12.08.2004 року
приміщення магазину-майстерні, до
договору оренди від 01.03.2002 року було
зроблено будь-які доповнення та
уточнення про те, що відповідач стає
належною стороною за договором як
власник майна, приймає на себе всі
обов'язки наймодавця та не було
вирішено питання майнових
взаємовідносин сторін у період з часу
укладення договору та до часу набуття
відповідачем права власності на об'єкт
оренди.

Сторони не змогли пояснити суду
яким чином і коли вони надали юридичної
чинності договору оренди від 01.03.2002
року, якщо під час формального
існування даного договору обом
сторонам стадо відомо, що до серпня 2004
року і на час укладення договору
відповідач взагалі не був власником
об'єкту оренди і не міг ним
розпоряджатися.

Суд вважає неправомірною позицію
відповідача, який вказує, що для
отримання орендних платежів він є
належною та управненою особою за
будь-які періоди, а для погодження
поліпшень та ремонтів він є неналежною
особою. При цьому відповідач договір
оренди між сторонами вважає чинним з
часу його укладення і за умовами
договору всі здійснені поліпшення та
ремонти просить вважати такими, що у
будь-якому випадку проводяться за
рахунок позивача та не підлягають
відшкодуванню.

Оскільки рішенням у справі №
02/5026/1988/2012 встановлено, що відповідач не
є належним наймодавцем майна та особою,
що не могла як власник погоджувати
позивачу проведення ремонтів та
поліпшень станом на час укладення
договору оренди від 01.03.2002 року та до
часу офіційного набуття майна у
власність 12.08.2004 року, то суд у
вирішенні питання про юридичну долю
проведених ремонтів та поліпшень не
може керуватися умовами договору
оренди між сторонами, хоча цей договір
і не визнано недійсним.

За умови неможливості спиратися
на умови договору оренди від 01.03.2002 року
відповідачем не було доведено суду
належну правову підставу отримання у
власність всіх результатів ремонту та
поліпшень приміщення-магазину по
АДРЕСА_2 у серпні 2004 року. Цей результат
робіт навіть не передавався позивачем
відповідачу по акту після їх
завершення, як вказано у договорі (п. 5.2)
як підстава для початку нарахування
орендної плати, що повинно було б бути
виконано самим відповідачем, якщо він
вважає, що договір оренди повинен
виконуватися на викладених у ньому
умовах.

Таким чином з боку відповідача по
справі має місце безпідставне набуття
у власність майна ( у вигляді
результату проведених ремонтних
робіт), яке за змістом ст. 1212 ЦК України
тягне за собою обов'язок повернення
майна потерпілій особі. Ці положення
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших
осіб чи наслідком події.

Суд враховує доводи
представників позивача про те, що по
закінченні дії договору оренди позивач
опинився у ситуації, коли він не може за
умовами договору оренди від 01.03.2002 року
отримати відшкодування вартості
невід'ємних поліпшень із відповідача,
який виявився особою, що не може як
належний наймодавець погоджувати їх
проведення (і взагалі укладати договір
оренди) та фактично безоплатно передав
відповідачу результат своїх робіт.

Доводи відповідача про те, що
натомість позивач за дуже низькою
орендною платою 10 років користувався
приміщенням магазину-майстерні суд
відхиляє, оскільки дана обставина сама
по собі не є доказом законності набуття
відповідачем у власність та без
компенсації результатів проведеного
ремонту і поліпшень, проведених
позивачем, а розмір місячної орендної
плати на час укладення договору оренди
від 01.03.2002 року фактично становив
розмір мінімальної заробітної плати в
країні.

У справі також немає доказів того,
що позивач безоплатно та з належної
правої підстави повинен був передати
та передав відповідачу результат
проведених ремонтних робіт у
приміщенні по АДРЕСА_2 у м. Черкаси.

На підставі викладеного позивач
має право вимагати у відповідача
повернення в натурі майна, яке було
створено позивачем та безпідставно
перейшло у власність відповідача по
справі при реєстрації за ним права
власності на приміщення магазину -
майстерні 12.08.2004 року.

Оскільки результати проведеного
ремонту та поліпшень (який є майном і
можна говорити також і про створення
позивачем нової речі, оскільки для
приведення приміщення у придатний до
використання стан було проведено
повний ремонт із реконструкцією всіх
елементів старого приміщення) не
можуть бути повернуті в натурі, то
відповідач повинен відшкодувати
вартість цього майна, як визначено у ч. 2
ст. 1213 ЦК України.

Враховуючи те, що набувачем цього
майна є лише відповідач у справі, бо він
набув його при реєстрації права
власності 12.08.2004 року, то саме ПАТ
"Торговий дім "Моноліт" є належним
відповідачем у справі. Заяву про
залучення до участі у справі другого
відповідача - особи, якій відповідач
вже продав приміщення по АДРЕСА_2 в ході
розгляду справи, позивач відкликав.

Ч. 2 ст. 1213 ЦК України передбачено,
що при неможливості повернути майно в
натурі відшкодовується його вартість,
яка визначається на момент розгляду
судом справи про повернення майна.

Позивач розрахував суму позовних
вимог у розмірі 82 476,00 грн. із складеного
ним кошторису (а.с. 27-39), щодо якого
відсутні докази по даті його складення
та узгодження обома сторонами.
Локальний кошторис на а.с. 21-24 том 1 із
написом про погодження виконання робіт
керівником відповідача складено на
суму 43 784,00 грн.

За клопотанням позивача по справі
було призначено судову експертизу, на
вирішення якої поставлено питання про
те, чи відповідає фактичний обсяг
виконаних робіт у 2002-2003 роках позивачем
у приміщенні магазину-майстерні по
АДРЕСА_2 переліку із локального
кошторису (а.с. 21-24); які ремонтні роботи
відносяться до категорії капітального
ремонту, а які до поліпшень (від'ємних
та невід'ємних) і якою є вартість
невід'ємних поліпшень у приміщенні
магазину-майстерні по АДРЕСА_2 у
наявному на час проведення експертизи
стані та за цінами на час проведення
експертизи.

Висновком № 30/буд судової
будівельно-технічної експертизи (а.с. 2
том 2) та поясненнями, наданими у
судовому засіданні на запитання суду
та сторін, експерт ТОВ "Контакт-Сервіс"
Гнаток В.Г. пояснив суду наступне:

При натурному огляді об'єкта
експерт переконався, що перелік робіт,
який внесено до локального кошторису (
а.с. 21-24 том 1) було виконано та є в
наявності на час огляду. Однак до цього
кошторису не було внесено ще ряд робіт,
які також малися в наявності та були
проведені в один період із роботами з
локального кошторису, оскільки були
технологічно взаємозалежними. Ці не
враховані роботи перелічені в розділі 3
Висновків (а.с. 13 том 2).

За висновком експерта поняття
"капітальний ремонт" та "невід'ємні
поліпшення" нерухомого майна є
нероздільними. Законодавчо
визначеного переліку робіт по
категорії "невід'ємні поліпшення" та
терміну "від'ємні поліпшення" не існує.

Кошторисну вартість невід'ємних
поліпшень у приміщенні
магазину-майстерні по АДРЕСА_2 експерт
визначив у розмірі 233 659,20 грн. і пояснив,
що ця сума відображає не вартість
новоствореного об'єкта як такого, а
вартість ремонтних робіт для його
створення. При цьому експерт не
враховував фізичний знос матеріалів,
оскільки для визначення кошторисної

вартості виконаних робіт це не було
потрібно.

На заперечення відповідача, що
визначена в результаті експертизи сума
значно відрізняється від 82 476,00 грн.
коштів, які позивач ніби витратив на
проведення ремонтних робіт у 2002-2003
роках експерт вказав, що ця сума
відповідає вартості матеріалів,
механізмів та виконаних робіт для
нового ремонту за цінами на час
проведення експертизи, щоб створити
об'єкт у тому стані, в якому він
знаходився на час проведення
експертизи. За період з 2002 року
вартість навіть мінімальної
заробітної плати зросла у декілька
разів, що потягнуло за собою такий
розрив цін і вартості робіт. При цьому
експерт не оцінював приміщення як
нововстворений цілісний об"єкт, а
оцінював лише окремі види ремонтних
робіт.

У визначену експертом загальну
кошторисну вартість робіт входить
вартість робіт, які передбачені
локальним кошторисом (а.с. 21-24 том 1) у
сумі 168 769,20 грн., а решту складає
вартість не врахованих робіт у цьому
кошторисі, однак які також є в
наявності на об"єкті.

Оскільки відповідач набув у
власність весь обсяг виконаних
позивачем робіт (як врахованих у
локальному кошторисі, так і не
врахованих у ньому) то суд не може
розділити ці роботи по вартості та
обмежити позивача у його праві на
стягнення вартості всього обсягу
ремонтних робіт, що він просить
стягнути з урахуванням висновків
експертизи.

Відповідач не довів суду, що ці
роботи він виконував власними силами, а
не позивач. Питання про те, чи має
позивач докази (первинні документи) про
оплату виконаних ремонтних робіт, які
проводилися із залученням підрядників
та оплату будівельних матеріалів, на
думку суду не має вирішального
значення при розгляді даного спору --
факт проведення ремонтних робіт
встановлено експертизою, результат цих
робіт мається в натурі, оцінка їх
вартості проводиться по факту їх
наявності на час вирішення спору, а
доказів про те, що ці роботи
проводилися відповідачем, а не
позивачем, у справу не подані.

На підставі викладеного, позивач
має право на стягнення 233 659,20 грн., що
відповідає вартості майна, як
результату проведених позивачем
ремонтних робіт, який відповідач
безпідставно набув у власність.

Відповідачем подано заяву про
застосування строку позовної давності
(а.с. 60 том 1) до вимог позивача з підстав,
що право на пред'явлення даного позову
позивач отримав ще з 2007-2008 років, коли
оскаржував ухвалу суду від 03.06.2004 року
за нововиявленими обставинами та
зазначав про відсутність у відповідача
права власності на будівлю і фактичне
створення позивачем нової речі в
результаті проведено ремонту.

Позивач заявою від 24.04.2013 року (
а.с. 128 том 1) просить суд поновити
пропущений строк позовної давності з
підстав, що про безпідставне набуття
відповідачем майна позивач дізнався
лише за результатами розгляду справи №
02/5026/1988/2012, оскільки лише в цій справі
вперше було досліджено за первинними
документами питання про право
власності відповідача на приміщення
магазину-майстерні по АДРЕСА_2 на час
укладення договору оренди від 01.03.2002
року. До часу ухвалення рішення у
справі № 02/5026/1988/2012 сторони мали
стосунки як належний наймодавець та
орендар приміщення. Ухвалу від 03.06.2004
року про затвердження мирової угоди
позивач намагався оскаржити в частині
передачі у власність відповідача сіней
та гаражу, оскільки ці будівлі були
споруджені СПД ОСОБА_5 і вони не
стосуються предмету спору у даній
справі. Предметом спору у справі із
затвердженою мировою угодою було
уточнення ідеальних часток у
домоволодінні та визнання права
власності за відповідачем на уточненні
частини будинковолодіння із
встановленням порядку користування
присадибною ділянкою. Позивач також
вказав, що в період дії договору оренди
між сторонами від 01.03.2002 року та навіть
і у судових справах відповідач поводив
себе як належний власник приміщення
магазину-майстерні по АДРЕСА_2 і
підстав сумніватися у його статусі
власника у позивача не було ніяких.

Оскільки у відповідності до ст. 261
ЦК України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, то володіючи у 2007
році інформацією про те, що відповідач
лише 12.08.2004 року оформив за собою право
власності, позивач міг ставити питання
про стягнення з відповідача вартості
проведеного ремонту як безпідставно
набутого майна в межах трирічного
строку позовної давності від часу
отримання цієї інформації. З цієї
підстави строк позовної давності для
звернення до суду за захистом свого
порушеного права у позивача є
пропущеним.

Однак суд враховує, що з 01.03.2002
року по 31.12.2012 року відповідач стосовно
позивача поводив себе як належний
майнодавець та власник майна,
переданого в оренду і безперервно
отримував за користування майном
орендну плату. Відповідач не давав
приводу позивачу зрозуміти, що
поліпшення майна не будуть
відшкодовані після закінчення дії
договору, особливо якщо ці поліпшення
були прийняті відповідачем, на них є
погодження на Локальному кошторисі, на
них оформлено право власності, як
встановив суд у справі № 02/5026/1988/2012.
Відповідач ніколи не повідомляв
позивача про те, що принаймі в період з
01.03.2002 року по дату набуття на
приміщення права власності 12.08.2004 року,
він ніколи не був належним власником та
наймодавцем, а тому питання щодо долі
проведеного ремонту слід вирішувати
між сторонами в якомусь особливому
порядку. Договір оренди від 01.03.2002 року
між сторонами у п. 8.4. містив умову про
те, що погоджені з орендодавцем
здійснені невіддільні покращення
відшкодовуються при припиненні дії
договору оренди і цим договором
сторони керувалися аж до часу його
припинення.

У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК
України, якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Суд вважає що вищевикладені
обставини свідчать про поважність
пропуску позивачем строку позовної
давності для звернення до суду із
позовом про стягнення вартості
безпідставно набутого майна,
враховуючи також і те, що у позивача не
було одночасної змоги захищати свої
права різними способами та стягувати
одну і ту ж суму як вартість узгоджених
поліпшень та як вартість безпідставно
отриманого майна при невирішеному
питанні про долю договору оренди між
сторонами. Оскільки до 31.12.2012 року
обидві сторони виконували умови
договору оренди від 01.03.2002 року, у
позивача не було підстав сумніватися,
що після припинення дії договору
оренди буде вирішено питання про
відшкодування вартості узгоджених із
відповідачем невід'ємних поліпшень,
тим більше що питання неналежного
наймодавця не виникало аж до часу
розгляду справи № 02/5026/1988/2012.

На підставі викладеного порушене
право позивача підлягає захисту і з
відповідача на користь позивача слід
стягнути 233 659,20 грн. вартості
безпідставно набутого майна.

На підставі ст. 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача також
слід стягнути і 4 743,50 грн. на
відшкодування сплаченого судового
збору.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного
акціонерного товариства "Торговий дім
"Моноліт" ідентифікаційний код 22794986 м.
Сміла, вул. Перемоги, 14 на користь
фізичної особи-суб"єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_5,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1
-- 233 659,20 грн. вартості безпідставно
набутого майна та 4 743,50 грн. на
відшкодування вартості судових витрат.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до
Київського апеляційного
господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 28 січня 2014
року

Суддя
Н.М. Спаських