ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року Справа № 5009/4557/12

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді
Прокопанич Г.К.

суддів
Алєєвої І.В.

Євсікова О.О.

за участю представників:

Позивача: ОСОБА_2, дов. № б/н від 07.03.2013
року;

Відповідача: не з'явився;

Третьої особи -1: не з'явився;

Третьої особи -2: не з'явився;

Третьої особи -3: не з'явився;

Третьої особи -4: не з'явився;

Третьої особи -5: не з'явився;

розглянувши касаційні скарги
Михайлівської районної державної
адміністрації Запорізької області,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
господарського суду Запорізької
області від 01.02.2013 року та постанову
Донецького апеляційного
господарського суду від 20.03.2013 року

у справі № 5009/4557/12 господарського суду
Запорізької області

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6

до Михайлівської районної державної
адміністрації Запорізької області

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - 1) Михайлівської
районної ради Запорізької області

2) ОСОБА_4

3) ОСОБА_5

4) ОСОБА_7

5) фермерського господарства
"Таврійський агрос"

про визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки від 25.05.2012 року,
визнання поновленим договору оренди
земельної ділянки від 30.05.2001 року та
зобов'язання укласти додаткову угоду
про поновлення договору оренди
земельної ділянки

В С Т А Н О В И
В:

У грудні 2012 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся до
господарського суду Запорізької
області з позовом до Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області, просив визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки (кадастровий № :14:005:002)
площею 233,6003 га, укладений між
Михайлівською районною державною
адміністрацією Запорізької області та
фізичними особами - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_7 та зареєстрований 25.05.2012 року за
№ 01098; визнати поновленим договір
оренди земельної ділянки від 30.05.2001
року (кадастровий № :2)
площею 233,6003 га, укладений між ОСОБА_6 та
Михайлівською районною радою
Запорізької області; зобов'язати
Михайлівську районну державну
адміністрацію Запорізької області
укласти з позивачем додатковий договір
про поновлення договору оренди
земельної ділянки від 30.05.2001 року (т. 1,
а.с. 3-8).

Позовні вимоги мотивовано тим, що
Михайлівська районна державна
адміністрація Запорізької області
безпідставно ухиляється від укладення
додаткового договору про поновлення
договору оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 19.12.2012 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Михайлівську
районну раду Запорізької області (т. 1,
а.с. 105-106).

Заявою про додаткові позовні вимоги
від 13.01.2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_6 просив
визнати недійсним розпорядження
голови Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області від 07.05.2012 року № 277 "Про надання
в оренду земельної ділянки громадянам
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7"; визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки від 08.05.2012 року, зареєстрований
у відділі Держкомзему у Михайлівському
районі Запорізької області, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 25.05.2012 року № 1098,
укладений між Михайлівською районною
державною адміністрацією та
громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7;
визнати поновленим з 07 червня 2011 року
на той самий строк і на тих самих умовах
договір оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року, зареєстрований в Книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі за № 17 від 07.06.2001
року; зобов'язати Михайлівську районну
державну адміністрацію Запорізької
області укласти додаткову угоду про
поновлення договору оренди земельної
ділянки від 30.05.2001 року на той самий
строк і на тих самих умовах, тобто, на 10
років - до 07 червня 2021 року (т. 1, а.с. 131-134).

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 15.01.2013 року
залучено до участі у справі в якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_7, фермерське господарство
"Таврійський агрос" (т. 2, а.с. 81-83).

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 01.02.2013 року
(суддя Мойсеєнко Т.В.) позов задоволено.
Визнано недійсним розпорядженням
голови Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області від 07.05.2012 року № 277 "Про надання
в оренду земельної ділянки громадянам
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7". Визнано
недійсним договір оренди земельної
ділянки від 08.05.2012 року, зареєстрований
у відділі Держкомзему у Михайлівському
районі Запорізької області, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 25.05.2012 року № 1098,
укладений між Михайлівською районною
державною адміністрацією та
громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7
Визнано поновленим з 07 червня 2011 року
на той самий строк і на тих самих умовах
договір оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року, зареєстрований в Книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі за № 17 від 07.06.2001
року. Зобов'язано Михайлівську районну
державну адміністрацію Запорізької
області укласти додаткову угоду про
поновлення договору оренди земельної
ділянки від 30.05.2001 року на той самий
строк і на тих самих умовах, тобто, на 10
років - до 07 червня 2021 року (т. 3, а.с. 22-30).

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 20.03.2013 року
(головуючий Мартюхіна Н.О., судді
Азарова З.П., Кододова О.В.) рішення
господарського суду Запорізької
області від 01.02.2013 року скасовано
частково, в частині позовних вимог про
визнання недійсним розпорядженням
голови Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області від 07.05.2012 року № 277 "Про надання
в оренду земельної ділянки громадянам
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7" та визнання
поновленим з 07 червня 2011 року на той
самий строк і на тих самих умовах
договору оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року, зареєстрованому в Книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі за № 17 від 07.06.2001
року залишено без змін. У задоволенні
позовних вимог про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки від
08.05.2012 року, зареєстрованому у відділі
Держкомзему у Михайлівському районі
Запорізької області, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 25.05.2012 року № 1098,
укладеного між Михайлівською районною
державною адміністрацією та
громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7
відмовлено. Рішення господарського
суду Запорізької області від 01.02.2013
року в частині зобов'язання
Михайлівської районної державної
адміністрації Запорізької області
укласти додаткову угоду про поновлення
договору оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року на той самий строк і на тих
самих умовах, тобто, на 10 років - до 07
червня 2021 року викладено в новій
редакції (т. 4, а.с. 137-146).

Оскаржені судові акти мотивовано тим,
що позивачем вчинено всі необхідні дії
для укладення додаткової угоди про
поновлення договору оренди земельної
ділянки від 30.05.2001 року та тим, що
розпорядження від 07.05.2012 року № 277 не
відповідає вимогам законодавства.

Не погодившись з прийнятими судовими
рішеннями, Михайлівська районна
державна адміністрація Запорізької
області та ОСОБА_5 звернулись до Вищого
господарського суду України з
касаційними скаргами, просили
оскаржені судові акти скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову (т. 5, а.с. 51-66, 102-117).

Також не погодившись з прийнятими
судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернувся
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою, просив оскаржені
судові акти скасувати, справу передати
на новий розгляд до місцевого
господарського суду (т. 5, а.с. 3-12).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 29.10.2013 року відновлено
пропущений процесуальний строк,
касаційні скарги Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 12.11.2013 року (т. 5, а.с. 1-2).

Розпорядженням секретаря першої
судової палати № 02-05/910 від 11.11.2013 року
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя - Демидова А.М., судді
Шевчук С.Р. (доповідач), Волік І.М. (т. 5,
а.с. 173).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 12.11.2013 року розгляд
касаційних скарг відкладено на 14.11.2013
року (т. 5, а.с. 176-177).

Розпорядженням керівника апарату
Вищого господарського суду України №
08.03-04/1436 від 13.11.2013 року призначено
повторний автоматичний розподіл
справи у зв'язку з відпусткою судді
Шевчук С.Р. (т. 5, а.с. 180).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 27.11.2013 року касаційні
скарги Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 11.12.2013 року (т. 5, а.с. 183-184).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 11.12.2013 року розгляд
касаційних скарг відкладено на 16.12.2013
року (т. 5, а.с. 187-188).

Розпорядженням керівника апарату
Вищого господарського суду України №
08.03-04/1595 від 12.12.2013 року призначено
повторний автоматичний розподіл
справи у зв'язку з відпусткою судді
Корсака В.А. (т. 5, а.с. 189).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 23.12.2013 року касаційні
скарги Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 13.01.2014 року (т. 5, .а.с. 191-192).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 13.01.2014 року розгляд
касаційних скарг відкладено на 20.01.2014
року (т. 5, а.с. 200-202).

Розпорядженням секретаря першої
судової палати № 02-05/17 від 17.01.2014 року
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Прокопанич Г.К.
(доповідач), судді Алєєва І.В., Євсіков
О.О.

У судове засідання 20.01.2014 року
представники відповідача -
Михайлівської районної державної
адміністрації Запорізької області,
третіх осіб - Михайлівської районної
ради Запорізької області, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_7, фермерського
господарства "Таврійський агрос" не
з'явились, причин неявки суду не
повідомили.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова
колегія визнала за можливе розглянути
справу у відсутність представників
відповідача - Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області, третіх осіб - Михайлівської
районної ради Запорізької області,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, фермерського
господарства "Таврійський агрос".

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, вислухавши представника
позивача - фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6, обговоривши доводи касаційних
скарг, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права
вважає, що касаційні скарги
Михайлівської районної державної
адміністрації Запорізької області,
ОСОБА_5 підлягають частковому
задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_4
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 30.05.2001 року між ОСОБА_6
та Михайлівською районною радою було
укладено договір оренди земельної
ділянки, відповідно до умов якого
позивачу була передана земельна
ділянка площею 233,6 га ріллі з земель
державної власності, розташована на
території Тимошівської сільської ради
Михайлівського району Запорізької
області строком на 10 років з моменту
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації договору для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва (т.
1, а.с. 15-17).

Розділом 2 договору передбачено, що у
разі виявлення бажання сторін на
продовження дії договору зацікавлена
сторона повинна повідомити другу
сторону письмово про бажання
пролонгації договору на новий строк не
пізніше ніж за один місяць до
закінчення цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору земельна
ділянка виділена в натурі на
місцевості, план якої є невід'ємною
частиною договору.

Судами встановлено, що державна
реєстрація договору оренди землі
відбулася 07.06.2001 року, про що в книзі
записів державної реєстрації
договорів оренди землі вчинено запис №
17.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що 01.03.2011 року позивач,
звернувся до Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області з заявою, в якій просив
продовжити договір оренди землі від
30.05.2001 року строком на 49 років та
визначити орендну плату у розмірі,
передбаченому законодавством (т. 1, а.с.
18).

02.03.2011 року цінним листом з описом
вкладення позивачем було відправлено
на адресу Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області проект додаткової угоди до
договору оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року (т. 1, а.с. 101-103).

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України (в редакції,
чинній станом на 07.06.2011 року) до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці другому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради з урахуванням
вимог абзацу третього цього пункту, а
за межами населених пунктів -
відповідні органи виконавчої влади.

Згідно п. 3 Перехідних положень
Земельного кодексу України (в редакції,
чинній станом на 07.06.2011 року) у випадках,
коли земельні ділянки надані в оренду
до введення в дію цього Кодексу
органами, повноваження яких з надання
земельних ділянок з прийняттям цього
Кодексу змінені, продовження строку
оренди зазначених земельних ділянок
здійснюється органами, що мають право
надання вказаних земель за цим
Кодексом.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що орендодавцем за
договором оренди землі від 30.05.2001 року
була Михайлівська районна рада, яка за
Земельним кодексом України від 1992 року
мала повноваження передавати в оренду
землі державної власності.

Враховуючи те, що доказів проведення
розмежування земель державної та
комунальної власності у
Михайлівському районі Запорізької
області сторонами надано не було,
місцевий господарський суд, з яким
погодилась і апеляційна інстанція,
дійшов висновку про законність підстав
звернення позивача з письмовим
повідомленням про продовження дії
договору оренди землі саме до
Михайлівської районної державної
адміністрації Запорізької області.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що розпорядженням голови
Михайлівської районної державної
адміністрації Запорізької області № 170
від 22.04.2011 року було вирішено
продовжити на 5 років строк договору
оренди земельної ділянки від 30.05.2001
року; встановити орендну плату у
розмірі 3 % від нормативної грошової
оцінки земельної ділянки в рік;
відновити межі земельної ділянки
площею 233,6 га ріллі земель, що
перебувають в оренді позивача та
зобов'язано останнього укласти
додаткову угоду про продовження строку
договору оренди землі (т. 1, а.с. 19).

На виконання п. 3 вказаного
розпорядження позивач замовив
державному підприємству "Запорізький
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою" виготовлення
технічної документації з землеустрою
щодо відновлення меж земельної ділянки
(землі державної власності), яка
перебуває в оренді гр. ОСОБА_6 для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва на
території Тимошівської сільської ради
(колишнього КСП "Родина")
Михайлівського району Запорізької
області.

Зазначену виготовлену технічну
документацію позивач здав для
реєстрації, визначення кадастрового
номера та отримання обмінного файлу до
Запорізького філії державного
підприємства "Центр державного
земельного кадастру", яким 14.06.2011 року
було видано позивачу обмінний файл.

Відповідно до технічної документації
02.06.2011 року Центром державного
земельного кадастру було призначено
спірній земельній ділянці кадастровий
№ :14:005:0002 (т. 2, а.с. 51-60).

30.06.2011 року ОСОБА_6 звернувся до
відповідача з заявою про розгляд та
затвердження технічної документації
на земельну ділянку, яка перебуває в
оренді (т. 1, а.с. 21).

30.06.2011 року позивач також звернувся до
Михайлівської районної державної
адміністрації Запорізької області з
заявою про поновлення на 5 років
договору оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року та повідомив про те, що
продовжує користуватись земельною
ділянкою за її призначенням та
здійснює сплату орендних платежів за
умовам договору (т. 1, а.с. 20).

Місцевим господарським судом
встановлено, що на момент розгляду
заяви про поновлення на 5 років
договору оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31
Закону України "Про оренду землі", якою
передбачено, що дія договору
припиняється у разі закінчення строку,
на який його було укладено, останній
припинив свою дію 07.06.2011 року.

22.07.2011 року Михайлівська районна
державна адміністрація Запорізької
області листом повідомила ОСОБА_6 про
відмову у поновленні договору оренди
землі з підстав невиконання ним
приписів ст. 33 Закону України "Про
оренду землі" (т. 1, а.с. 22).

Відповідно до п. 1 ст. 116 Земельного
кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону.

Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду
землі" договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про
оренду землі" передбачено, що договір
оренди землі припиняється в разі
закінчення строку, на який його було
укладено.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про
оренду землі" (в редакції, чинній станом
на 07.06.2011 року) по закінченню строку, на
який було укладено договір оренди
землі, орендар, який належно виконував
обов'язки за умовами договору, має
переважне право перед іншими особами
на укладення договору оренди землі на
новий строк (поновлення договору
оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися
переважним правом на укладення
договору оренди землі на новий строк,
зобов'язаний повідомити про це
орендодавця до спливу строку договору
оренди землі у строк, встановлений цим
договором, але не пізніше ніж за місяць
до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення
договору оренди землі орендар додає
проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі
його умови можуть бути змінені за
згодою сторін. У разі недосягнення
домовленості щодо орендної плати та
інших істотних умов договору переважне
право орендаря на укладення договору
оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін
розглядає надісланий орендарем
лист-повідомлення з проектом
додаткової угоди, перевіряє його на
відповідність вимогам закону, узгоджує
з орендарем (за необхідності) істотні
умови договору і, за відсутності
заперечень, приймає рішення про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної та комунальної
власності), укладає з орендарем
додаткову угоду про поновлення
договору оренди землі. За наявності
заперечень орендодавця щодо
поновлення договору оренди землі
орендарю направляється
лист-повідомлення про прийняте
орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує
користуватися земельною ділянкою
після закінчення строку договору
оренди і за відсутності протягом
одного місяця після закінчення строку
договору листа-повідомлення
орендодавця про заперечення у
поновленні договору оренди землі такий
договір вважається поновленим на той
самий строк і на тих самих умовах, які
були передбачені договором. У цьому
випадку укладання додаткової угоди про
поновлення договору оренди землі
здійснюється із: власником земельної
ділянки (щодо земель приватної
власності); уповноваженим керівником
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування без
прийняття рішення органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування про поновлення
договору оренди землі (щодо земель
державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або
органу місцевого самоврядування, який
уповноважений підписувати додаткову
угоду до договору оренди землі щодо
земельної ділянки державної або
комунальної власності, визначається
рішенням цього органу.

Додаткова угода до договору оренди
землі про його поновлення має бути
укладена сторонами у місячний строк в
обов'язковому порядку.

Відмова, а також наявне зволікання в
укладенні додаткової угоди до договору
оренди землі може бути оскаржено в
суді.

У разі зміни межі або цільового
призначення земельної ділянки
поновлення договору оренди землі
здійснюється у порядку одержання
земельної ділянки на праві оренди.

Судами встановлено, що позивач
своєчасно та у належний спосіб
звернувся та повідомив орендодавця про
намір щодо продовження договору оренди
землі від 30.05.2001 року та направив проект
додаткової угоди до договору оренди
землі, а відповідач жодних заперечень
щодо продовження договору не заявляв,
навпаки, своїм розпорядженням № 170 від
22.04.11 року погодився з продовженням
орендних правовідносин та визначив
такі істотні умови як розмір орендної
плати, розмір меж земельної ділянки,
строк оренди та інші істотні умови
продовженого договору.

Судами також встановлено, що ОСОБА_6
після закінчення строку дії договору
оренди, продовжував використовувати
спірну земельну ділянку, сплачуючи
орендні платежі та вирощуючи на ній
пшеницю та соняшник.

Як зазначили суди попередніх
інстанцій, Михайлівська районна
державна адміністрація Запорізької
області доказів направлення позивачу
протягом одного місяця після
закінчення строку договору оренди
земельної ділянки від 30.05.2001 року
заперечення щодо його поновлення не
надала.

Враховуючи зазначене, суди попередніх
інстанцій дійшли висновку, що договір
оренди земельної ділянки вважається
поновленим на той самий строк і на тих
самих умовах, що були передбачені
договором оренди землі від 30.05.2001 року,
а укладання між сторонами додаткової
угоди до зазначеного правочину є лише
документальним його оформленням.

Судами також встановлено, що 21.09.2011 року
головою Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області було винесено розпорядження №
432, яким було надано дозвіл громадянам
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на розробку
проекту землеустрою щодо відведення в
оренду земельної ділянки для ведення
фермерського господарства (т. 1, а.с. 54).

07.05.2012 року головою Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області було винесено
розпорядження № 277 "Про надання в
оренду земельної ділянки громадянам
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7", яким
затверджено проект землеустрою щодо
відведення в оренду земельної ділянки
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 для ведення
фермерського господарства на
території Тимошівської сільської ради
Михайлівського району Запорізької
області; вилучено з земель запасу,
розміщених на території Тимошівської
сільської ради земельну ділянку
загальною площею 233,7388 га ріллі; надано
в оренду громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 земельну ділянку (кадастровий №
:14:005:0002) загальною площею 233,7388 га
ріллі для ведення фермерського
господарства за рахунок земель запасу,
розміщених на території Тимошівської
сільської ради строком оренди 49 років;
установлено орендну плату у розмірі 3%
від нормативної грошової оцінки
земельної ділянки в рік (т. 1, а.с. 55).

На підставі вказаного розпорядження
08.05.2012 року між Михайлівською районною
державною адміністрацією Запорізької
області та громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_7 було укладено договір оренди
землі на умовах, визначених у
відповідному розпорядженні, який
зареєстрований у відділі Держкомзему у
Михайлівському районі Запорізької
області, про що у Державному реєстрі
земель вчинено запис від 25.05.2012 року №
1098 (т. 1, а.с. 49-50).

Відповідно до п. 1 ст. 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Згідно п. 2 роз'яснення президії Вищого
арбітражного суду України від 26.01.2000
року № 02-5/35 "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів" підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на момент прийняття
розпорядження голови Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області від 07.05.2012 року № 277
договір оренди земельної ділянки від
30.05.2001 року в силу приписів ст. 33 Закону
України "Про оренду землі" вже був
поновлений.

Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу
України передбачено, що земельні
ділянки, які перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом.

Відповідно до змісту розпорядження
голови Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області від 07.05.2012 року № 277 земельна
ділянка надана третім особам з земель
запасу Тимошівської сільської ради.

Однак, судами попередніх інстанцій
встановлено, що спірна земельна
ділянка не передавалась ОСОБА_6
Михайлівській районній державній
адміністрації Запорізької області
після закінчення строку оренди у
порядку, передбаченому умовами
договору оренди землі від 30.05.2001 року, а
ОСОБА_6 не надав письмової згоди,
засвідченої нотаріально на вилучення
спірної земельної ділянки.

Враховуючи вищезазначене, суди дійшли
висновку про визнання недійсним
розпорядження голови Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області від 07.05.2012 року №
277, оскільки воно не відповідає вимогам
Земельного кодексу України та порушує
права і охоронювані законом інтереси
позивача щодо володіння та
користування належною йому на умовах
оренди спірною земельною ділянкою,
порушує його переважне право як
належного орендаря на укладення
договору оренди на новий строк у
зв'язку з передачею відповідної
земельної ділянки в оренду третім
особам, всупереч приписам Земельного
кодексу України та Закону України "Про
оренду землі".

Місцевий господарський суд,
встановивши відсутність у спірному
договорі оренди землі від 08.05.2012 року
таких істотних умов, як розмір орендної
плати та враховуючи недійсність
розпорядження 07.05.2012 року № 277, дійшов
висновку про задоволення вимог в
частині визнання договору оренди землі
від 08.05.2012 року недійсним.

Апеляційна інстанція в порядку,
передбаченому ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
скасувала рішення місцевого
господарського суду в частині визнання
недійсним договору оренди землі від
08.05.2012 року та відмовила у позові в
зазначеній частині, оскільки сторонами
оспорюваного договору є фізичні особи,
які не можуть бути учасниками судового
процесу в господарському суді.

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
року № 6 "Про судове рішення"
встановлено, що рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскаржені судові акти вищепереліченим
вимогам відповідають не у повному
обсязі.

Відповідно до п. 2 ст. 84 Земельного
кодексу України право державної
власності на землю набувається і
реалізується державою в особі, зокрема,
і районних державних адміністрацій.

Згідно п. 1 ст. 17 Земельного кодексу
України розпорядження землями
державної власності, у тому числі й
надання їх у користування, належить до
повноважень місцевих державних
адміністрацій та здійснюється
відповідно до вимог цього Кодексу.

Підставами набуття громадянами та
юридичними особами права користування
земельними ділянками із земель
державної власності відповідно до ст.116
Земельного кодексу України є рішення
органів виконавчої влади в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або результати аукціону.

Пунктом 1 ст. 124 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
17.06.2011 року) встановлено, що передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
чи договору купівлі-продажу права
оренди земельної ділянки (у разі
продажу права оренди) шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

Таке положення узгоджується з вимогами
ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду
землі", згідно якого укладення договору
оренди земельної ділянки із земель
державної власності здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади - орендодавця,
прийнятого у порядку, передбаченому
Земельним кодексом України, або за
результатами аукціону.

Згідно ч. 1, 4, 5 ст. 33 Закону України "Про
оренду землі" (в редакції, чинній станом
на 17.06.2011 року) по закінченню строку, на
який було укладено договір оренди
землі, орендар, який належно виконував
обов'язки за умовами договору, має
переважне право перед іншими особами
на укладення договору оренди землі на
новий строк (поновлення договору
оренди землі). При поновленні договору
оренди землі його умови можуть бути
змінені за згодою сторін. У разі
недосягнення домовленості щодо
орендної плати та інших істотних умов
договору переважне право орендаря на
укладення договору оренди землі
припиняється. Орендодавець у місячний
термін розглядає надісланий орендарем
лист-повідомлення з проектом
додаткової угоди, перевіряє його на
відповідність вимогам закону, узгоджує
з орендарем (за необхідності) істотні
умови договору і, за відсутності
заперечень, приймає рішення про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної та комунальної
власності), укладає з орендарем
додаткову угоду про поновлення
договору оренди землі. За наявності
заперечень орендодавця щодо
поновлення договору оренди землі
орендарю направляється
лист-повідомлення про прийняте
орендодавцем рішення.

Отже, необхідною умовою укладення
договору оренди земельної ділянки, яка
перебуває у державній власності, є
наявність рішення відповідного органу
про надання земельної ділянки. За
відсутності такого рішення зобов'язати
цей орган в судовому порядку укласти
такий договір або ж його поновити
неможливо, оскільки це суперечить
вимогам законодавства - відповідно до
ст. 319 Цивільного кодексу України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Районна державна адміністрація при
здійсненні повноважень власника землі
є вільною у реалізації права
розпоряджатися землею та вільна у
виборі суб'єкта щодо надання йому права
користування землею в порядку,
встановленому законом.

Таким чином, реалізація переважного
права на поновлення договору оренди
земельної ділянки можлива лише за
наявності волевиявлення на те сторін,
яке з боку уповноваженого органу
оформлюється відповідним рішенням.

Розпорядження голови Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області № 170 від 22.04.2011 року
не може свідчити про наявність рішення
виконавчої влади про поновлення
договору оренди земельної ділянки від
30.05.2011 року на той самий строк і на тих
самих умовах, оскільки, зазначеним
розпорядженням визначено інший строк і
інші умови.

Суди попередніх інстанцій
вищезазначеного не врахували.

Згідно ч. 3 ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України у
спорі, що виник при укладанні або зміні
договору, в резолютивній частині
вказується рішення з кожної спірної
умови договору, а у спорі про
спонукання укласти договір-умови, на
яких сторони зобов'язані укласти
договір, з посиланням на поданий
позивачем проект договору. Відповідні
роз'яснення містяться і у п. 9.9
постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.2012 року "Про судове рішення".

Оскаржені судові акти вищезазначеному
не відповідають.

Так, позивачем при поданні позову та
заяви про додаткові позовні вимоги від
13.01.2013 року не надано проект додаткової
угоди до договору оренди земельної
ділянки від 30.05.2001 року.

Згідно п. 5 ст. 126 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній станом на
08.05.2012 року) право оренди земельної
ділянки посвідчується договором
оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону.

Апеляційним господарським судом не
враховано те, що, оскільки договір
оренди земельної ділянки від 08.05.2012
року, укладений між Михайлівською
районною державною адміністрацією
Запорізької області та громадянами
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 є чинним, то,
відповідно, зазначені громадяни є
законними користувачами (орендарями)
спірної земельної ділянки.

Крім того, як зазначалось вище,
місцевий господарський суд дійшов
висновку, що договір оренди земельної
ділянки від 30.05.2001 року на підставі п. 1
ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду
землі" припинив свою дію 07.06.2011 року.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
передчасного висновку про те, що на час
прийняття спірного розпорядження від
07.05.2012 року № 277 було порушено права і
охоронювані законом інтереси ОСОБА_6
щодо володіння та користування
належною йому на умовах оренди спірною
земельною ділянкою та відсутністю
згоди останнього на її вилучення.

Статтею 42 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що правосуддя у
господарських судах здійснюється на
засадах рівності всіх учасників
судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частиною 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Частиною 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

У порушення принципу рівності сторін
та змагальності судового процесу
судами не перевірені доводи третіх
осіб щодо направлення 02.03.2011 року
позивачем Михайлівській районній
державній адміністрації Запорізької
області проекту додаткової угоди, як
такої, що містить посилання на
розпорядження голови Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області № 170 від 22.04.2011 року
(п. 18) (т. 1, а.с. 101-103), прийнятого значно
пізніше, ніж було направлено вказаний
проект.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Згідно п. 3.11 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 " Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" ГПК України, зокрема
статтею 22 цього Кодексу, не передбачено
права позивача на подання заяв
(клопотань) про "доповнення" або
"уточнення" позовних вимог, або
заявлення "додаткових" позовних вимог і
т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як: подання іншого (ще
одного) позову, чи збільшення або
зменшення розміру позовних вимог, чи
об'єднання позовних вимог, чи зміну
предмета або підстав позову. У
будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК України та зазначені в
цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру. Якщо
в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.

Пунктом 3.12 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'яснено, що під
предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.

У разі подання позивачем заяви,
направленої на одночасну зміну
предмета і підстав позову,
господарський суд повинен відмовити в
задоволенні такої заяви і, приєднавши
її до матеріалів справи та зазначивши
про цю відмову в описовій частині
рішення (або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи),
розглянути по суті раніше заявлені
позовні вимоги, якщо позивач не
відмовляється від позову. Позивач при
цьому не позбавлений права звернутися
з новим позовом у загальному порядку.

Згідно п. 6 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
року № 01-8/1228 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" збільшення розміру
позовних вимог не може бути пов'язано з
пред'явленням додаткових позовних
вимог, про які не йшлося в позовній
заяві. Якщо такі додаткові позовні
вимоги зв'язані з раніше заявленими
позовними вимогами підставою
виникнення або поданими доказами
(наприклад, коли позов подано на суму
основного боргу і позивач до прийняття
рішення просить додатково стягнути
пеню за прострочку платежу), то їх може
бути пред'явлено з дотриманням,
зокрема, приписів статті 58 ГПК України.

Апеляційна інстанція у порушення ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України не перевірила дотримання
місцевим господарським судом та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6
вищеперелічених вимог процесуального
закону в частині додаткових позовних
вимог від 13.01.2013 року.

Отже, порушивши та неправильно
застосувавши норми процесуального та
матеріального права, не з'ясувавши
повно і всебічно обставин та не
дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли помилкових висновків
та прийняли необгрунтовані рішення,
які підлягають скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право, зокрема, скасувати
рішення першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції і передати
справу на новий розгляд, якщо суд
припустився порушень норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Справа направляється
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції, якщо порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, допущені тільки цим
судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 24.10.2011
року № 11 "Про деякі питання практики
застосування розділу XII1
Господарського процесуального кодексу
України" передбачено, що, відповідно до
частини першої статті 47 ГПК України
судове рішення приймається за
результатами обговорення усіх
обставин справи, а частиною першою
статті 43 названого Кодексу передбачено
всебічний, повний і об'єктивний розгляд
в судовому процесі всіх обставин
справи в їх сукупності. Недодержання
судом першої або апеляційної інстанції
цих норм процесуального права, якщо
воно унеможливило встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного розгляду справи, також
є підставою для скасування судового
рішення з передачею справи на новий
розгляд до відповідного суду (пункт 3
частини першої статті 1119 ГПК України),
оскільки касаційна інстанція не має
права сама встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
місцевого чи апеляційного
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Оскільки оскаржені судові акти
прийняті з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
як рішення місцевого господарського
суду, так і постанова суду апеляційної
інстанції підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
господарського суду Запорізької
області.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно перевірити доводи, на
яких ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, і, в залежності від
установлених обставин, вирішити спір у
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права, що підлягають
застосуванню до наявних
правовідносин.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11111, 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Михайлівської
районної державної адміністрації
Запорізької області задовольнити
частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 01.02.2013 року та
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 20.03.2013 року у
справі № 5009/4557/12 скасувати.

Справу № 5009/4557/12 передати на новий
розгляд до господарського суду
Запорізької області в іншому складі
суду.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Судді:
І.В. Алєєва

О.О. Євсіков