РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.
Справа № 906/1323/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Огороднік К.М.

суддя
Тимошенко О.М. ,

суддя
Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Ващук
К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Овруцький
гірничо-збагачувальний комбінат
"Кварцит" на рішення господарського
суду Житомирської області від 22.10.2013
року у справі № 906/1323/13 (суддя
Вельмакіна Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства Овруцький
гірничо-збагачувальний комбінат
"Кварцит"

до 1. Публічного акціонерного
товариства "ОТП БАНК"

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Факторинг
Україна"

про визнання припиненим зобов'язання
за договором іпотеки, визнання
відсутності права на предмет іпотеки,
визнання договору недійсним

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача 1 та відповідача 2 -
Василенко Є.В., за довіреностями

Розпорядженням Голови Рівненського
апеляційного господарського суду від
20.01.2014 року, у зв'язку із перебуванням у
відпустці судді Коломис В.В., змінено
склад колегії суддів у справі № 906/1323/13.
Утворено колегію суддів у наступному
складі: головуючий суддя - Огороднік
К.М., суддя Тимошенко О.М., суддя Дужич
С.П.

В судовому засіданні 21.01.2014 року
відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частину постанови

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
Овруцький гірничо-збагачувальний
комбінат "Кварцит" (далі - ПАТ Овруцький
ГЗК "Кварцит", позивач) звернулося з
позовом до господарського суду
Житомирської області про визнання
припиненим з 22.12.2009 року зобов'язання
ПАТ Овруцький ГЗК "Кварцит" перед ПАТ
"ОТП БАНК" за іпотечним договором № PL
08-452/29-1 від 26.06.2008 року з наступними
змінами і доповненнями; визнання
недійсним договору про відступлення
прав за договором іпотеки, укладеного
відповідачами 14.12.2012 року; визнання
відсутності права у ТзОВ "ОТП Факторинг
Україна" на предмет іпотеки.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 22.10.2013 року у
справі № 906/1323/13 у позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
ПАТ Овруцький ГЗК "Кварцит" звернулось
до Рівненського апеляційного
господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Житомирської області від 22.10.2013 року у
справі № 906/1323/13 та прийняти нове, яким
позов задоволити. В обґрунтування
вимог апеляційної скарги позивач
посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Від відповідачів у справі надійшли
відзиви на апеляційну скаргу
відповідно до яких останні вважають
оскаржуване рішення законним та
обґрунтованим, прийнятим у повній
відповідності до норм матеріального та
процесуального права, відтак
відповідачі просять у задоволенні
апеляційної скарги відмовити, а судове
рішення у справі залишити без змін.

В судовому засіданні представник
відповідачів підтримав заперечення на
апеляційну скаргу та просив суд в
задоволенні останньої відмовити.

Від позивача надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із неможливістю забезпечити явку
єдиного представника.

Судова колегія, розглянувши вказане
клопотання, дійшла висновку про
відмову в його задоволенні, оскільки
ані приписами глави 17 ЦК України, ані
статтею 28 ГПК України не обмежується
право юридичної особи у виборі
представника та у їх кількості. Крім
того, розгляд справи неодноразово
відкладався саме у зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника позивача;
явка учасників провадження у справі
обов'язковою не визнавалась.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
позивача, заслухавши у судовому
засіданні пояснення уповноваженого
представника відповідачів,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК
України, колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
24.06.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк"
(правонаступником якого є ПАТ "ОТП
Банк", далі - відповідач 1, банк) та ВАТ
Овруцький ГЗК "Кварцит" (назву змінено
на ПАТ Овруцький ГЗК "Кварцит") укладено
Договори про надання кредиту № CR
08-296/29-1, № CR 08-297/29-1, № CR 08-298/29-1 та Договір
про надання кредитної лінії № CR 08-299/29-1
з відповідними додатками до них (далі -
Кредитні договори).

26.06.2008 року, для забезпечення повного,
належного та своєчасного виконання
боргових зобов'язань по вищевказаних
Кредитних договорах, між позивачем та
відовідачем-1 було укладено Іпотечний
договір № РL 08-452/29-1, з наступними
змінами та доповненнями, згідно п. 1.2
якого, позивачем було передано ЗАТ "ОТП
Банк" в іпотеку єдиний майновий
комплекс позивача (предмет іпотеки),
окрім боргів позивача, до складу якого
зокрема входили: комплекс нежитлових
будівель, споруд та виробничих
приміщень, розташований за адресою:
Житомирська область, Овруцький район,
смт. Першотравневе, вул. Леніна, 1-А;
право користування земельними
ділянками площею 190,1595 га та 58,6401 га, які
розташовані за адресою: Житомирська
область, Овруцький район, смт.
Першотравневе, вул. Леніна, 1; основні
засоби виробництва, споруди,
обладнання, устаткування, транспортні
засоби відповідно до додатка № 2 до
Іпотечного договору; інше майно, в тому
числі майнові права, що відображені на
момент укладення Іпотечного договору
та/або буде відображене протягом його
дії в балансі позивача.

22.12.2009 року між ТзОВ "ОТП Факторинг
Україна (покупець, відповідач-2) та ПАТ
"ОТП Банк" (продавець) укладено Договір
купівлі-продажу кредитного портфелю,
згідно п.п. 3.1., 3.3. та додатку № 1 якого,
від продавця до покупця перейшли права
вимоги погашення основної
заборгованості, сплати процентів та
штрафних санкцій за договорами,
включаючи Кредитні договори.

Позивач вважає, що відступлення прав за
Договором іпотеки здійснено не було.

14.12.2012 року між відповідачами було
укладено договір про відступлення
права вимоги, згідно п. 1.1. та додатку № 1
якого ПАТ "ОТП Банк" передав та
відступив ТзОВ "ОТП Факторинг Україна"
сукупність прав, належних ПАТ "ОТП Банк"
за Іпотечним договором, включаючи, але
не обмежуючись правом звертати
стягнення на заставлене майно.

Підставою звернення позивача до суду
стало укладення відповідачами саме
Договору про відступлення права вимоги
від 14.12.2012 року, якому передувало
укладення Договору купівлі-продажу
кредитного портфелю від 22.12.2009 року, що
на думку позивача не відповідає
приписам ЦК України та Закону України
"Про іпотеку", якими передбачено
нерозривність та пов'язаність вимог за
основним та акцесорним (додатковим)
зобов'язанням та можливість лише
одночасного переходу прав та
обов'язків кредитора, який одночасно є
іпотекодержателем до іншої особи
(нового кредитора) за договором уступки
права вимоги. У зв'язку із тим, що
вищезазначених вимог відповідачі не
дотримувались, позивач стверджує про
наявність підстав для припинення
договору іпотеки, а також оскільки
іпотекодержателем може виступати лише
кредитор у основному зобов'язанні.

Такі доводи позивача, наведені ним в
позовній заяві та апеляційній скарзі,
не відповідають приписам чинного
законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, з
якими кореспондуються положеннями ст.
193 ГК України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов не
допускається.

Згідно положень ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно положень ч. 1 ст. 575 ЦК України, з
якими кореспондуються положення ст. 1
Закону України "Про іпотеку", іпотека це
вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, а
майновий поручитель - особа, яка
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи - боржника за основним
зобов'язанням на підставі договору,
закону або рішення суду.

Статтею 17 Закону України "Про іпотеку"
закріплено підстави припинення
іпотеки, зокрема, ч. 1 передбачено, що
іпотека припиняється у разі:
припинення основного зобов'язання або
закінчення строку дії іпотечного
договору; реалізації предмета іпотеки
відповідно до цього Закону; набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки; визнання іпотечного
договору недійсним; знищення (втрати)
переданої в іпотеку будівлі (споруди),
якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо
предметом іпотечного договору є
земельна ділянка і розташована на ній
будівля (споруда), в разі знищення
(втрати) будівлі (споруди) іпотека
земельної ділянки не припиняється; з
інших підстав, передбачених цим
Законом.

Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону України "Про
іпотеку" іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору.

Отже, враховуючи вищевикладене,
оскільки іпотека як вид забезпечення
виконання зобов'язання має похідний
характер від основного зобов'язання,
дія договору іпотеки не може залежати
від чинності іншого договору,
укладеного в забезпечення виконання
цього основного зобов'язання.

Так, господарським судом встановлено
та не заперечується сторонами у справі,
що зобов'язання позивача за Кредитними
договорами не припинилися, а тому і
договір іпотеки є чинним та діє до
повного виконання зобов'язання
іпотекодавцем за цим договором, у
зв'язку з чим підстави для визнання
договору іпотеки припиненим - відсутні.
А тому господарським судом
Житомирської області цілком
правомірно та обґрунтовано відмовлено
в позові в частині визнання у
відповідача 2 прав за Іпотечним
договором № PL 08-452/29-1 від 26.06.2008 року, з
наступними змінами і доповненнями.
Крім того, відсутні підстави для
задоволення позовних вимог, які
стосуються права ТзОВ "ОТП Факторинг
Україна" на предмет іпотеки.

Щодо вимоги позивача про визнання
недійсним Договору про відступлення
прав за договором іпотеки, укладеного
14.12.2012 року між відповідачами, колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього
Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства (ч. 1);
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. 3);
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 4).

Відтак, вирішуючи спір про визнання
правочину недійсним, господарському
суду належить встановити наявність
саме тих обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів,
зокрема: відповідність змісту
правочину вимогам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; правоздатність
сторін правочину; свободу
волевиявлення учасників правочину та
відповідність волевиявлення їх
внутрішній волі; спрямованість
правочину на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Із змісту укладеного 14.12.2012 року
Договору про відступлення прав за
договором іпотеки не вбачається
невідповідність останнього вимогами
цивільного законодавства, зокрема ст.
204 ЦК України.

Твердження позивача про те, що вказаний
правочин не спрямований на реальне
настання обумовлених ним наслідків,
оскільки направлений на передачу
неіснуючого права - іпотеки, не
відповідає фактичним обставинам
справи.

Крім того, посилання позивача на
недотримання форми правочину також не
спростовує висновків суду, оскільки
згідно ч. 1 ст. 41 Закону України "Про
нотаріат", нотаріальні дії можуть
вчинятися будь-яким нотаріусом чи
посадовою особою органів місцевого
самоврядування, за винятком випадків,
передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85,
93 і 103 цього Закону, та інших випадків,
передбачених законодавством України.

Отже, суд дійшов вірного висновку щодо
відмови в позові про визнання
недійсним Договору про відступлення
прав за договором іпотеки від 14.12.2012
року.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи наведені позивачем в
апеляційній скарзі не можуть бути
підставою для скасування рішення
господарського суду Житомирської
області судом апеляційної інстанції.

З урахуванням вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що вирішуючи спір по
суті заявлених вимог, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку, дійшов правильних
висновків щодо прав та обов'язків
сторін, які ґрунтуються на належних та
допустимих доказах, й ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому у суду
апеляційної інстанції відсутні
підстави для його скасування чи зміни
та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105
ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Овруцький
гірничо-збагачувальний комбінат
"Кварцит" залишити без задоволення, а
рішення господарського суду
Житомирської області від 22.10.2013 року у
справі № 906/1323/13 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Огороднік К.М.

Суддя
Тимошенко О.М.

Суддя
Дужич С.П.