донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

15.01.2014
справа №02-24/901/2666/13

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівТатенко В.М.
Зубченко І.В., Радіонова О.О.,за участю
представників сторін:
від позивача:не
з'явивсявід відповідача 1:Апонащенко
С.С. довіреністьвід відповідача 2:не
з'явивсявід відповідача 3:не
з'явивсярозглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Феодосійський механічний завод», м.
Феодосія АР Крим на рішення
господарського судуДонецької області
від05.11.2013р.по справі№ 02-24/901/2666/13 (суддя:
Кучерява О.О.)за позовом:Публічного
акціонерного товариства
«Феодосійський механічний завод», м.
Феодосія АР Кримдо відповідача 1:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТОМ-ІНВЕСТМЕН», м.
Донецькдо відповідача 2:Товариства з
обмеженою відповідальністю
«БИЗНЕС-БРОК Ф», м. Донецькдо
відповідача 3: Товариства з обмеженою
відповідальністю «УКРКОМЕРЦГРУП», м.
Київпровизнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство
«Феодосійський механічний завод», м.
Феодосія АР Крим (далі - «Завод»)
звернулось до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТОМ-ІНВЕСТМЕН» (далі
- «Товариство») та Товариства з
обмеженою відповідальністю
«БИЗНЕС-БРОК Ф» (далі по тексту -
«БИЗНЕС-БРОК»), про визнання договору
купівлі-продажу цінних паперів від 17
грудня 2012року № БВ/12/45 недійсним.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 05.11.2013 року по
справі №02-24/901/2666/13 у задоволенні
позовних вимог було відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що під час укладання спірного
правочину директор Позивача, Гаврилюк
Ю.В., діяв цілком у відповідності до
компетенції, наданої йому діючим
законодавством та Статутом Публічне
акціонерне товариство «Феодосійський
механічний завод».

Не погодившись з прийнятим рішенням
Публічне акціонерне товариство
«Феодосійський механічний завод», м.
Феодосія АР Крим подало апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що
судом не в повній мірі дослідженні
матеріали справи та надана невірно
оцінка усім наявним у справі доказам,
що призвело до невірно зроблених
висновків. Зокрема апелянт вважає, що
колишній директор Публічне акціонерне
товариство «Феодосійський механічний
завод», Гаврилюк Ю.В., під час
підписання спірної угоди порушив
приписи ст.. 58, 78 Закону України «про
акціонерні товариства» та пунктів 9.3.6
Статуту Публічне акціонерне
товариство «Феодосійський механічний
завод». Адже згідно Протоколу № 34
засідання Наглядової ради Публічне
акціонерне товариство «Феодосійський
механічний завод» був встановлений
ліміт суми в обсязі якої Директором
може прийматися рішення без
попереднього узгодження з Наглядовою
радою Публічне акціонерне товариство
«Феодосійський механічний завод» у
розмірі 50' 000,00 грн., в той час як
загальна сума спірного правочину
«…майже у 10 разів перевищує ліміт суми
в рамках якої директор може приймати
фінансово-господарське рішення …».

Сторони були апеляційним судом
належним чином повідомлені про день,
час та місце розгляду апеляційної
скарги.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, поважність не
явки не повідомив.

Перший відповідач надіслав відзив, у
якому просив рішення першої інстанції
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення.

Другий відповідач відзив не надіслав, у
судове засідання не з'явився,
поважність не явки не повідомив.

Третій відповідач відзив не надіслав, у
судове засідання не з'явився,
поважність не явки не повідомив.

Враховуючи ті обставини, що в
апеляційній скарзі заявник
посилається лише на ті документи, які
вже досліджувались судом, приймаючи до
уваги те, що явка представників сторін
у судове засідання не була визнана
обов'язковою, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
без участі представників позивача,
другого та третього відповідачів.

Ухвалою від 18.12.2013р. до участі у
справі залучено третього відповідача -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «УКРКОМЕРЦГРУП»
(далі - «УКРКОМЕРЦГРУП») у
відповідності до ст. 24 ГПК України.

Відповідно до статей 44, 811
Господарського процесуального кодексу
України здійснено фіксацію судового
процесу технічними засобами та
складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає рішення
господарського суду винесеним з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, відтак законним
та необґрунтованим; а апеляційну
скаргу - такою, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 17 грудня 2012 року між
Товариством, в інтересах та за рахунок
якого на підставі договору доручення
від 17 грудня 2012 року № БД/12/44 діяв
БІЗНЕС-БРОК з одного боку та Заводом, в
особі виконуючого обов'язки директора
Гаврилюка Юрія Васильовича, який діє на
підставі Статуту та Наказу № 64 від 07
грудня 2012 року укладений договір
купівлі-продажу цінних паперів № БВ/12/45
(надалі по тексту - «Договір»).

За предметом Договору Товариство
зобов'язалось передати у власність
Заводу, а останній - прийняти та
оплатити цінні папери на умовах
Договору, а саме вексель простий,
документарної форми існування, серії
АА №2484397 номінальною вартістю 490' 000,00
грн. (пункти 1.1, 1.2 Договору).

Сума договору становить 478' 000 грн. без
ПДВ., відповідно до пункту 1.3 Договору.

Відповідно до п. 2.3 Договору, передача
цінних паперів, що є його предметом
здійснюється з оформленням іменного
індосаменту протягом 10 (десяти)
банківських днів після дня укладення
цього договору. Факт передачі цінних
паперів від Продавця Покупцю
підтверджується актом
прийому-передачі цінних паперів.

Договір набуває чинності з моменту
підписання і діє до повного виконання
Сторонами зобов'язань (пункт 6.1).

17 грудня 2012 року між Заводом та
Товариством був складений, підписаний
та скріплений печатками підприємств
акт прийому-передачі цінних паперів до
Договору, а саме векселя простого,
документарної форми існування, серії
АА №2484397, номінальною вартістю 490000 грн.
(договірна вартість 478' 000 грн.).

28 грудня 2012р. між Товариством
УКРКОМЕРЦГРУП був підписаний договір
про відступлення права вимоги за № 1/12В,
предмет якого передбачав, що
Товариство передає УКРКОМЕРЦГРУП, а
останній - приймає право вимоги, що
належить Товариству і стає кредитором
за Договором № БВ/12/45 від 17 грудня 2012р.

Повідомленням від 29 грудня 2012р.
(вих.№2-29-12) Товариство сповістило Завод
про укладання зазначеного договору про
відступлення права вимоги №1/12В від 28
грудня 2012р.

В обґрунтування позовних вимог Завод
посилається на укладення Договору
особою, яка не мала необхідного обсягу
цивільної дієздатності на укладення
такого правочину, у зв'язку з не
отриманням останнім попереднього
узгодження з Наглядовою радою.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, ст. 4-3, 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести певними
засобами доказування ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК. Зміст правочину не повинен
суперечити положенням також інших,
крім актів цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Приписами ст.6 ЦК України встановлено,
що сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін заперечує
його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до якої, особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Донецький апеляційний господарський
суд погоджується з висновком суду
першої інстанції, що спірний основний
договір № БВ/12/45 від 17.12.2012р. за своєю
правовою природою є договором
купівлі-продажу.

Згідно ст. 1 ГПК України до спірного
договору купівлі-продажу слід
застосовувати відповідні положення
Господарського кодексу України,
оскільки між сторонами склалися
господарські правовідносини і спірний
договір - є господарським договором.

Стаття 179 ГК України передбачає, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Приписи статті 655 ЦК України
встановлюють, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1. ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України встановлено,
що правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства та
скріплюється печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи та
Сторонами не спростовується спірний
Договір з боку Заводу був підписаний
виконуючого обов'язки директора
Гаврилюка Юрія Васильовича,

Мотивуючи позовні вимоги, а згодом -
вимоги за апеляційною скаргою, Завод
зазначає про те, що згаданий директор
під час підписання спірного правочину
не мав на це право з огляду на приписи
п.п. 9.2.3 (пп. 18), 9.2.4. (пп. 6), 9.3.6. (абз.14)
Статуту Заводу, адже згідно Постановою
Наглядової ради Заводу, оформленою
Протоколом засідання Наглядової ради
Заводу № 34 від 03.11.2011р. Наглядовою радою
Заводу був встановлений ліміт у 50' 000,00
грн., в межах якого директор Заводу мав
право приймати фінансово-господарське
рішення без попереднього узгодження із
Наглядовою радою.

За твердженням Заводу про зазначені
обмеження як за Статутом Заводу, так і
за Постановою Наглядової ради Завод
Товариство не могло не знати, оскільки:
по-перше, - було зобов'язане та мало
можливість ознайомитись із змістом
Статуту; по-друге, зазначені акти
розміщені на офіційному сайті Заводу
http://feodmech.crimea.com .

Виходячи з приписів пп. 18) п. 9.2.3 Статуту
Заводу до виключної компетенції
Наглядової ради Заводу віднесено
прийняття рішення про вчинення значних
правочинів, якщо ринкова вартість
майна або послуг, що є їх предметом,
становить 10-25 % вартості активів за
даними останньої річної фінансової
звітності (т.1 а.с. 27)..

Згідно пп. 6) п.9.2.4. Статуту Заводу до
компетенції його Наглядової ради
віднесено встановлення ліміту (розміру
суми) для директора на укладання угод з
розпорядження нерухомим та рухомим
майном Заводу, грошовими коштами, на
отримання кредитів, тощо без
попереднього їх узгодження (т.1 а.с. 27).

Виходячи з приписів п. 9.3.1 Статуту
Заводу Директор є одноосібним
виконавчим органом Заводу, який
здійснює керівництво його поточною
діяльністю. За п. 9.3.3 Статуту до
компетенції директора Заводу
віднесені усі поточні питання
діяльності Заводу. Пунктом 9.3.7 Статуту
передбачено, що у процесі виконання
своїх функцій директор має право без
довіреності виконувати дії від імені
Заводу, у тому числі - укладати
цивільно-правові угоди з правом
одноосібного їх підпису (т.1 а.с. 29-31)..

У п. 9.3.6. Статуту наведений перелік
функцій, які виконує директор Заводу.
Зокрема, в абзаці 14 цього пункту (т.1 а.с.
30) встановлена можливість прийняття
директором рішень про розпорядження
рухомим та нерухомим майном Заводу,
грошовими коштами, отримання кредитів.
якщо сума угоди не перевищує ліміт,
встановлений Наглядовою радою (тобто -
відповідно до компетенції, визначеної
у пп. 6) п.9.2.4. Статуту Заводу).

Саме на порушенні приписів цієї статті
наполягає Завод, коли стверджує про
перевищені його колишнім директором,
Гаврилюком Ю.В. повноважень, обмежених
приписами Постановою Наглядової ради
Заводу, оформленою Протоколом
засідання Наглядової ради Заводу № 34
від 03.11.2011р. (т.1 а.с. 37)

Втім з таким твердженням погодитись не
можна з огляду на таке.

Згідно приписів п. 9.3.9 (т.1 а.с. 31)
«…Рішення директора приймається
одноосібно та оформлюється Протоколом
рішення Директора. Протокол рішення
Директора підписується Директором,
скріплюється печаткою Товариства…».

З огляду на зазначене, системний аналіз
цього пункту Статуту дає підставу для
висновку про те, що під «Рішенням», у
контексті приписів абз. 14 п. 9.3.6 Статуту,
слід розуміти акт директора Заводу,
прийнятий одноосібно та оформлений ним
у письмовому вигляді «Протоколу
рішення Директора».

Відтак, ототожнення Позивачем дій
директора Заводу по прийняттю рішення
з - підписанням ним угод є, на думку
судової колегії, хибним та нічим не
обґрунтованим.

Як свідчать матеріали справи, під час
засідання 03.11.2011р. Наглядовою радою
Заводу було розглянуто питання щодо
встановлення ліміту суми, в межах якої
директор має право приймати самостійне
рішення у контексті приписів п. 9.3.6.
Статуту Заводу. Результатом такого
розгляду було прийняття Наглядовою
радою Постанови про встановлення
ліміту, у межах якого директор без
попередньої згоди з Наглядовою радою
може приймати фінансово-господарське
рішення. При цьому, будь-яких лімітів на
укладання саме угод директору
зазначеним актом Наглядової ради
встановлено не було. Доказів прийняття
Наглядовою радою будь-яких інших актів
з цього приводу Заводом суду належними
доказами не доведено. Як і не доведено
того, що колишнім директором
Гаврилюком Ю.В. взагалі приймалося
якесь рішення про розпорядження майном
Заводу на будь-яку суму та будь-якої
вартості.

Судова колегія вважає цілком вірним та
таким, що випливає з аналізу зібраних у
справі доказів висновок місцевого
господарського суд про те, що вартість
майна за спірною угодою не
перевищуювала 10% вартості активів
Заводу.

Таким чином, вірним є висновок суду
першої інстанції, що на час укладання
спірного правочину обидва його
учасники мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, що стало
обґрунтованою підставою для висновку
суду про відсутність підстав для
задоволення позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку, що під час
розгляду справи місцевим
господарським суд допущені порушення
норм матеріального або процесуального
права, які передбачені ст.ст. 103, 104 ГПК
України як підстави для скасування
рішення, колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає за
необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати за подання апеляційної скарги
відносяться на Завод.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Феодосійський механічний завод», м.
Феодосія АР Крим - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Донецької
області від 05.11.2013 року по справі №
02-24/901/2666/13 - залишити без змін.

Головуючий суддя: В.М. Татенко Судді:
І.В. Зубченко О.О. Радіонова

Надруковано примірників: 1-позивачу;
3-відповідачам; 1-у справу; 1-ГСДО; 1-ДАГС