КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2014 р.           Справа№
910/11585/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Сухового В.Г.

суддів:           Агрикової О.В.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання
Петренку В.А.,

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Поверхность – ТВ”

на рішення господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р.

у справі № 910/11585/13 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства ,,ОСОБА_2”

до Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Поверхность ТВ”

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача:

Товариство з обмеженою
відповідальністю ,,Поверхность Спорт -
ТВ”

про стягнення заборгованості за
договором поруки

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
,,ОСОБА_2” (далі – позивач) звернулось в
господарський суд м. Києва з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Поверхность ТВ”
(далі – відповідач) про стягнення
заборгованості за договором поруки №
53-2010 від 11.01.2010р. в розмірі 9 205 156,02 грн., з
яких: 7 250 000,00 грн. основного боргу, 1 858
024,94 грн. – відсотки за користування
кредитом, 97 131,08 грн. – пеня.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 19.06.2013р. залучено до участі у справі
в якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Товариство з
обмеженою відповідальністю
,,Поверхность Спорт - ТВ”.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. у справі

№ 910/11585/13 позов задоволено. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
заборгованість по поверненню
кредитних коштів в розмірі 7 250 000,00 грн.,
заборгованість по сплаті відсотків за
користування кредитними коштами в
розмірі 1 858 024 грн., пеню в розмірі 97 131,08
грн. та витрати по сплаті судового
збору в розмірі 68 820,00 грн.

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції послався на умови кредитного
договору та договору поруки, положення
ГК України і ЦК України, і дійшов
висновку про доведеність позовних
вимог у даній справі та наявність
підстав для їх задоволення.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить скасувати рішення
господарського суду м. Києва від
30.10.2013р. у справі № 910/11585/13. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги скаржник зазначає, що він не
погоджується з прийнятим рішенням,
вважає його необґрунтованим, оскільки
позивачем було пропущено строк
звернення до суду з вимогами до
поручителя, а відтак, договір поруки
припинив свою дію. Також скаржник
вказує на те, що рішення суду прийнято
за відсутності відповідача та третьої
особи, належним чином не повідомлених
про дату розгляду справи, що є
підставою для скасування рішення на
підставі ст. 104 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09.12.2013р. у
справі № 910/11585/13 апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Поверхность ТВ” на
рішення господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. прийнято до провадження та
призначено розгляд скарги на 24.12.2013р.

16.12.2013р. через канцелярію суду надійшли
заперечення позивача, в яких він
зазначає про необґрунтованість
доводів апеляційної скарги, рішення
суду вважає законним та просить
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.12.2013р.
відкладено розгляд скарги у справі №
910/11585/13 на 14.01.2014р. на підставі ст. 77 ГПК
України в зв’язку з неявкою
представника третьої особи.

У судовому засіданні 14.01.2014р.
представник позивача проти доводів
скарги заперечував, представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги, представник
третьої особи в судове засідання не
з’явився, про причини неявки суд не
повідомив, хоча повідомлений про час та
місце розгляду скарги своєчасно та
належним чином, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення № 053, яке міститься в
матеріалах справи. Заяв про
відкладення розгляду справи від
представника третьої особи не
надходило, у зв’язку з цим колегія
суддів, враховуючи процесуальні строки
розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК
України, вважає за можливе здійснювати
апеляційний перегляд за наявними у ній
матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв’язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні у справі
докази, заслухавши пояснення
представника позивача та представника
відповідача, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
такого.

Як вбачається з матеріалів справи,
26.12.2007р. між Акціонерним банком
,,АвтоЗАЗбанк” (перейменовано -
Публічне акціонерне товариство
,,ОСОБА_2” (далі - позивач, банк) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю ,,Поверхность Спорт
-ТВ” (далі – третя особа, позичальник)
укладено кредитний договір № 002-194/2007
(далі – кредитний договір) (а.с. 10-11).

У відповідності до умов договору банк
відкриває позичальнику кредитну лінію
в сумі 8 000 000,00 грн. на поповнення
обігових коштів для здійснення
статутної діяльності, строком з 26.12.2007р.
до 25.06.2009р. зі сплатою 18 % річних (п. 1.1).

Згідно з п. 3.5 кредитного договору
позичальник зобов’язується
забезпечити повне погашення кредиту в
строк до 25.06.2009 р. згідно визначеного
графіку.

В подальшому між сторонами укладено
низку додаткових угод, якими, зокрема,
змінено розмір кредитної лінії – 7 310
000,00 грн. та дату повного погашення
кредиту - 11 грудня 2012р.

Додатковою угодою № 14 від 21.10.2007р.
змінено процентну ставку, яка підлягає
сплаті за користування кредитними
коштами та збільшено розмір процентів
за користування кредитом. Так,
відповідно до п. 3.6 договору в редакції
даної угоди, позичальник зобов’язаний
сплачувати за користування кредитом
проценти в розмірі 20% річних за
строковий кредит та 25% річних у разі
порушення строків повернення кредиту
за договором.

Пунктом 3.8 кредитного договору
передбачено, що за несвоєчасну сплату
процентів за користування кредитом
позичальник зобов’язаний сплачувати
банку пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
простроченої заборгованості за кожний
день прострочки платежу.

Пунктом 3.10 передбачено обов’язок
позичальника в разі підвищення банком
процентів за користування кредитом
(згідно з п.4.2 договору) сплачувати їх в
розмірі, встановленому банком.

11.01.2010р. між ВАТ ,,ОСОБА_2” (змінене
найменування – ПАТ ,,ОСОБА_2”, далі –
кредитор, позивач), Товариством з
обмеженою відповідальністю
,,Поверхность ТВ” (далі – поручитель)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю ,,Поверхность Спорт –
ТВ” (далі - позичальник, третя особа)
укладено договір поруки № 53-2010 (а.с. 52),
відповідно до п.п. 1.1 якого поручитель
зобов’язується перед кредитором
відповідати за виконання
позичальником в повному обсязі
грошових зобов’язань, що випливають з
кредитного договору № 002-194/2007 від
26.12.2007р. та всіх додаткових угод до
нього, згідно з якими кредитор
відкриває позичальнику кредитну лінію
в сумі 7 310 000,00 грн. на поповнення
обігових коштів для здійснення
статутної діяльності, строком з 26.12.2007р.
до 11.12.2012р. зі сплатою 22,5% річних та 27,5%
річних у разі порушення строків
повернення кредиту за договором (з
врахуванням змін, внесених додатковою
угодою № 1 від 26.11.2010р. та додатковою
угодою № 2 від 24.06.2011р.).

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов кредитного договору,
позивач надав позичальнику кредит в
розмірі 7 310 000,00 грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи
банківськими виписками по особовому
рахунку позичальника.

У зв’язку з неналежним виконанням
позичальником умов кредитного
договору 11.06.2013р. позивач надіслав на
адресу поручителя - відповідача вимогу
про виконання зобов’язань за
кредитним договором № 002-194/2007 від
26.12.2007р. та договором поруки 53-2010 від
11.01.2010р., відповідно до якої вимагав
негайно після отримання цієї вимоги
виконати зобов’язання за вказаними
вище договорами, а саме: сплатити на
користь банку заборгованість в розмірі
9 205 156,02 грн., з яких: 7 250 000,00 грн. –
заборгованість за кредитом, 1 858 024,94 грн.
– відсотки за користування кредитом та
97 131,08 грн. – пеня (а.с. 59-60).

З матеріалів справи вбачається, що
зазначена вимога залишена
відповідачем (поручителем) без
відповіді та задоволення.

В обґрунтування позовних вимог у даній
справі позивач посилається на те, що у
позичальника (третя особа) виникла
прострочена заборгованість за
кредитним договором № 002-194/2007 від
26.12.2007р., яку останнім не було сплачено.
Враховуючи несплату вказаної
заборгованості, а також невиконання
заявленої позивачем вимоги до
поручителя, позивач у судовому порядку
просить стягнути з поручителя –
відповідача на підставі укладеного
договору поруки № 53-2010 від 11.01.2010р.
заборгованість по кредиту в розмірі 7 250
000,00 грн., відсоткам за користування
кредитом в розмірі 1 858 024,94 грн. та
пеню в розмірі 97 131,08 грн.

З урахуванням встановлених у даній
справі обставин та наявних доказів
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про наявність підстав для задоволення
позову.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України
зобов’язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов’язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов’язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України
зобов’язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов’язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов’язків.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, між позивачем та третьою
особою виникли правовідносини з
кредитного договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов’язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов’язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення про позику,
якщо інше не встановлено цим
параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

У відповідності до положень ст. 1049 ЦК
України, позичальник зобов’язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов кредитного договору
банк надав позичальнику кредит в
розмірі 7 310 000,00 грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи
банківськими виписками по особовому
рахунку позичальника (а.с. 28-51) та не
заперечується відповідачем та третьою
особою.

Водночас, позичальник свої
зобов’язання за кредитним договором
не виконав належним чином та в повному
обсязі, в зв’язку з чим в останнього
виникла заборгованість по кредиту в
розмірі 9 205 156,02 грн., з яких: 7 250 000,00 грн.
прострочена заборгованість за
кредитом, 1 858 024,94 грн. – залишок
несплачених процентів, 97 131,08 грн. –
пеня за період з 01.12.2012р. по 01.06.2013р.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб’єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов’язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов’язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов’язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов’язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 ЦК
України зобов’язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог –
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов’язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що
договір є обов’язковим для виконання
сторонами.

Доказів сплати позичальником вказаної
заборгованості по кредиту та процентам
за користування кредитом матеріали
справи не містять.

Отже, слід погодитись з висновком суду
першої інстанції про те, що наявність
заборгованості у позичальника перед
банком в розмірі 7 250 000,00
грн. та заборгованості по сплаті
відсотків за користування кредитними
коштами в розмірі 1 858 024,94 грн. позивачем
доведена належними і допустимими
доказами і відповідачем не
спростована.

У зв’язку з неналежним виконання
грошових зобов’язань за кредитним
договором банк нарахував позичальнику
пеню по простроченим процентам за
період з 01.12.2012р. по 01.06.2013р. в сумі 97 131,08
грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов’язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов’язання
(неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України
передбачає, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов’язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов’язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов’язання (ч.1 ст. 230
ГК України).

Згідно з ч. 1-2 статті 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов’язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов’язання.

Частина 6 статті 232 ГК України
передбачає, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов’язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов’язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України ,,Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов’язань”
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України ,,Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов’язань”
передбачає, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Пунктом 3.8 кредитного договору
передбачено, що за несвоєчасну сплату
процентів за користування кредитом
позичальник зобов’язаний сплачувати
банку пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
простроченої заборгованості за кожний
день прострочки платежу.

Пунктом 3.10 передбачено обов’язок
позичальника в разі підвищення банком
процентів за користування кредитом
(згідно з п.4.2 договору) сплачувати їх в
розмірі, встановленому банком.

Враховуючи прострочення виконання
боржником своїх зобов’язань та
порушення умов кредитного договору у
зв’язку з його неналежним виконанням,
допущені позичальником, з огляду на
положення законодавства, колегія
суддів погоджується, що банк, як
кредитор, вправі нараховувати пеню та
вимагати її стягнення. Перевіривши
розрахунок пені за порушення
зобов’язання по сплаті відсотків в
сумі 97 131,08 грн., наданих позивачем,
колегія суддів вважає їх
обґрунтованими.

Як вже зазначалося раніше, в
забезпечення виконання позичальником
своїх зобов’язань за кредитним
договором, між позивачем, відповідачем
та третьою особою 11.01.2010р. укладено
договір поруки № 53-2010.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов’язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов’язання
боржником.

Відповідно до статті 554 ЦК України у
разі порушення боржником
зобов’язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Згідно з п.2.1 договору поруки у випадку
невиконання позичальником перед
кредитором грошових зобов’язань,
зазначених в кредитному договорі,
кредитор має право пред’явити вимогу
до поручителя про погашення ним
боргових зобов’язань позичальника, а у
випадку невиконання цієї вимоги
звернути стягнення на грошові кошти
або майно поручителя згідно діючого
законодавства України.

За умовами договору поруки поручитель
відповідає перед кредитором у тому
самому обсязі, що й позичальник та бере
на себе зобов’язання при невиконанні
позичальником боргових зобов’язань
перед кредитором в строки та на умовах,
зазначених в кредитному договорі,
задовольнити його вимоги до
позичальника шляхом зарахування
коштів, визначених в п. 2.2 договору на
рахунок банку протягом 7 банківських
днів з моменту отримання від кредитора
відповідної вимоги (п.п. 2.2, 2.3).

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, у зв’язку з невиконанням
позичальником своїх зобов’язань за
кредитним договором, банк, як кредитор,
у відповідності до пункту 2.1 договору
поруки 11.06.2013р. звернувся до поручителя
з відповідною вимогою про сплату
заборгованості. Проте, як вбачається з
матеріалів справи і не спростовано
відповідачем, у порядку та у строк
передбачений п. 2.3 договору поруки,
поручитель своїх зобов’язань перед
кредитором (банком) не виконав.

Доказів сплати заборгованості за
кредитним договором, в тому числі сум
нарахованої пені, відповідач ні суду
першої інстанції, ані суду апеляційної
інстанції не надав. Доказів наявності у
поручителя заперечень згідно з
приписами ст. 555 ЦК України проти сум
заборгованості за кредитним договором
та названої вимоги, матеріали даної
справи також не містять.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про обґрунтованість та
доведеність позивачем вимог про
стягнення з відповідача, як поручителя,
заборгованості по кредиту в розмірі
7 250 000,00 грн., заборгованості по сплаті
відсотків за користування кредитними
коштами в розмірі 1 858 024 грн. та пені в
розмірі 97 131,08 грн., відтак позовні
вимоги судом першої інстанції
задоволено правомірно.

Посилання відповідача на те, що суд
першої інстанції не дослідив питання
дотримання позивачем строків щодо
подання даного позову, та його доводи
про припинення договору поруки на
підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, на думку
колегії суддів, слід відхилити з таких
підстав.

Відповідно до п.3.2 договору поруки
встановлено, що дія договору
припиняється після повного виконання
позичальником або поручителем
зобов’язань перед кредитором за
кредитним договором .

Додатковою угодою № 2 від 24.06.2011р. до
кредитного договору сторони визначили
граничний строк виконання
позичальником своїх зобов’язань по
поверненню кредиту – 11.12.2012р.

Пунктом 5.3. договору поруки сторони
погодили, що цей договір набуває
чинності з дати його підписання
сторонами і діє до повного виконання
ними прийнятих на себе зобов’язань.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України визначено,
що зобов’язання припиняється частково
або у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

За приписами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов’язання не пред’явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов’язання не встановлений або
встановлений моментом пред’явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред’явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251
ЦК України строком є певний період у
часі, зі спливом якого пов’язана дія чи
подія, яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами (частина перша
статті 252 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, у
зв’язку з неналежним виконанням
позичальником умов кредитного
договору 11.06.2013р. позивач надіслав на
адресу відповідача вимогу про
виконання зобов’язань за кредитним
договором № 002-194/2007 від 26.12.2007р. та
договором поруки 53-2010 від 11.01.2010р. та
надав суду докази направлення цієї
вимоги відповідачу 11.06.2013 р.

Враховуючи викладене, позивачем було
направлено вимогу до поручителя в
межах шестимісячного строку,
встановленого ч. 4 ст. 559 Цивільного
кодексу України, тому порука не може
вважатися припиненою, про що вірно
вказав суд першої інстанції.

Посилання скаржника на положення п. 24
постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012р.,
яким роз’яснено, що ,,Пред’явленням
вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред’явлення до нього
позову. При цьому в разі пред’явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов’язання”, як
на норму, обов’язкову для застосування
судом при вирішенні питання про
визнання поруки припиненою, колегія
суддів вважає безпідставним з огляду
на таке.

Згідно положень ст. 4 ГПК України
господарський суд вирішує
господарські спори на підставі
Конституції України, цього Кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов’язковість яких надана Верховною
Радою України.

Постанова Пленуму ВССУ не є
законодавчим актом в розумінні ст. 4 ГПК
України, тому не є обов’язковою для
застосування при вирішенні
господарських спорів.

Крім того, в обґрунтування доводів
апеляційної скарги скаржник зазначає,
що суд першої інстанції розглянув
справу за наявними в ній матеріалами,
за відсутності відповідача та третьої
особи, без належного їх повідомлення
про дату судового засідання, що є
підставою для скасування рішення суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним
твердженням відповідача з огляду на
таке.

Як вбачається з матеріалів справи,
розпорядженням заступника голови
господарського суду м. Києва від
16.10.2013р. в зв’язку з перебуванням судді
Нечай О.В. у відрядженні справу №
910/11585/13 передано для розгляду судді
Гавриловській О.І.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.10.2013р. справу № 910/11585/13
прийнято до провадження суддею
Гавриловською І.О. до свого провадження
та призначено розгляд справи на 30.10.2013р.

Як вбачається зі змісту вказаної
ухвали, в судове засідання 16.10.2013р.
учасники судового процесу не
викликались. Згідно штампу відділу
діловодства господарського суду міста
Києва про відправлення процесуальних
документів, який наявний на звороті
ухвали господарського суду міста Києва
від 16.10.2013р., дана ухвала була
відправлена сторонам 25.10.2013р.

Статтею 87 ГПК України передбачено, що
повне рішення та ухвали надсилаються
сторонам, прокурору, третім особам, які
брали участь в судовому процесі, але не
були присутні у судовому засіданні,
рекомендованим листом з повідомлення
про вручення не пізніше трьох днів з
дня їх прийняття або за їх зверненням
вручаються їм під розписку
безпосередньо у суді.

Як вже було зазначено вище, ухвалу суду
від 16.10.2013р. учасникам судового процесу
направлено лише 25.10.2013р., тобто з
порушенням строку, встановленого
положеннями ст. 87 ГПК України, що, в свою
чергу, унеможливило її своєчасне
отримання відповідачем.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України,
від 26.12.2011р. № 18 ,,Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції” розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з’явилися у судове
засідання.

Матеріали справи не містять доказів
своєчасного та належного повідомлення
відповідача про наступне засідання
суду 30.10.2013р.

Водночас, до апеляційної скарги
відповідачем додано копію конверта
господарського суду м. Києва про
надіслання йому рекомендованої
кореспонденції Р 667 у даній
справі, а також витяг від 11.11.2013р. з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв’язку ,,Укрпошта” щодо відстеження
пересилання поштових відправлень (а.с.
173), з якого вбачається, що відправлення
за номером 667 вручене адресату
(одержувачу) за довіреністю 30.10.2013р.,
тобто в день судового засідання.

Таким чином, слід дійти висновку, що
відповідач не був належним чином
повідомлений про час та місце
засідання суду, а господарський суд
міста Києва не прийняв до уваги приписи
ст. 77 ГПК України щодо відкладення
розгляду справи, чим порушив норми
процесуального права.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011р. № 7 ,,Про деякі питання практики
застосування розділу ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України” порушення норм
процесуального права, зазначені у
пунктах 1-7 частини третьої статті 104
ГПК, є в будь - якому випадку підставою
для скасування рішення місцевого
господарського суду, у тому числі й
тоді, коли суд першої інстанції повно
з’ясував обставини справи і дав їм
правильну юридичну оцінку. У такому
випадку апеляційний суд скасовує
рішення місцевого господарського суду
повністю і згідно пункту 2 статті 103 ГПК
приймає нове.

Згідно з ч. 1 статті 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. При цьому,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
як встановлено статтею 34 ГПК України.

Доказів належного виконання
договірних зобов’язань, в тому числі
погашення вищезазначеної
заборгованості, відповідачем ні суду
першої інстанції, ні суду апеляційної
інстанції не надано.

Отже, позовні вимоги позивачем
доведено і відповідачем не
спростовано, а тому їх слід визнати
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не є
обґрунтованими з підстав наведених
вище, а тому колегією суддів
відхиляються. У зв’язку з цим
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 104 ГПК України,
порушення норм процесуального права є
в будь-якому випадку підставою для
скасування рішення місцевого
господарського суду, якщо справу
розглянуто господарським судом за
відсутністю будь-якої із сторін, не
повідомленої належним чином про місце
засідання суду.

Таким чином, з огляду на вищевикладені
обставини колегія суддів дійшла
висновку, що рішення господарського
суду м. Києва від 30.10.2013р. у справі №
910/11585/13 підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 34, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
,,Поверхность – ТВ” задовольнити
частково.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 30.10.2013р. у справі

№ 910/11585/13 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов
Публічного акціонерного товариства
,,ОСОБА_2” задовольнити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Поверхность ТВ”
(код 22950400) на користь Публічного
акціонерного товариства ,,ОСОБА_2” (код
19358784) заборгованість по поверненню
кредитних коштів в розмірі 7 250 000,00 грн.,
заборгованість по сплаті відсотків за
користування кредитними коштами в
розмірі 1 858 024 грн., пеню в розмірі 97 131,08
грн. та 68 820,00 грн. судових витрат з
оплати судового збору за подання
позову до господарського суду.

5. Доручити господарському суду міста
Києва видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий
суддя
В.Г.
Суховий

Судді

О.В. Агрикова

ОСОБА_1

Повний текст складено та підписано
15.01.2014р.