РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р.
Справа № 903/1023/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Бригинець Л.М.

суддів
Тимошенко О.М.

суддів
Демидюк О.О.

при секретарі судового засідання Дика
А.І.

розглянувши апеляційну скаргу
позивача Дочірнього підприємства
"Одеський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України" на рішення
господарського суду Волинської
області від 29.10.2013 р. у справі № 903/1023/13

за позовом Дочірнього підприємства
"Одеський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
"Континіум-Галичина"

до Малого приватного підприємства "ВК
Імпекс"

про визнання недійсним договору поруки
№11/1 від 11.01.2010 р.

за участю представників:

позивача (скаржника) - Дворак Т.Б.
(довіреність від 05.12.2013р.)

від відповідачів ТзОВ "Торговий Дім
"Континіум-Галичина" - Олексюк В.В.
(довіреність від 30.12.13р.)

Розпорядженням голови
Рівненського апеляційного
господарського суду від 14.01.2014р.,
внесено зміни до складу колегії у
справі № 903/1023/13. Колегію суддів
визначено у складі: головуючий суддя
Бригинець Л.М., суддя Тимошенко О.М.,,
суддя Демидюк О.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 29.10.2013р. у справі
№903/1023/13 (суддя Слободян П.Р.) відмовлено
у задоволенні позову Дочірнього
підприємства "Одеський облавтодор"
Відкритого акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
"Континіум-Галичина", до Малого
приватного підприємства "ВК Імпекс" про
визнання недійсним договору поруки
№11/1 від 11.01.2010 р.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач Дочірнє підприємство "Одеський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
подав апеляційну скаргу, у якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задоволити у повному обсязі.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що рішення
суду першої інстанції прийняте з
неповним з"ясуванням обставин, що мають
значення для справи, а висновки суду,
викладені у рішенні місцевого
господарського суду, не відповідають
обставинам справи.

Відповідачем, Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
"Континіум-Галичина", подано суду
відзив на апеляційну скаргу,
відповідно до якого останній вважає
оскаржуване рішення законним та
обґрунтованим, прийнятим у повній
відповідності до норм матеріального та
процесуального права, відтак просить
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні представники
сторін підтримали доводи та
заперечення викладені в апеляційній
скарзі та відзиві на неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
ВАТ "Державна акціонерна компанія
"Автомобільні Дороги України", м. Одеса
та ТзОВ "Торговий дім "Континіум -
Галичина", м. Луцьк укладено договори
поставки № 882/2 від 15.10.2008р. та № 356/1 від
26.05.2009р. Термін дії вказаних договорів
до 31.12.2009р., але у будь-якому випадку до
повного виконання сторонами своїх
зобов"язань за цими договорами.

11 січня 2010 року ТзОВ "Торговий дім
"Континіум - Галичина", м. Луцьк
(кредитор) та Мале приватне
підприємство "ВК Імпекс", м. Луцьк
(поручитель) уклали договір поруки №
11/1.

Відповідно до п.1.1. вказаного договору
поручитель зобов'язується перед
кредитором солідарно відповідати за
виконання зобов'язань боржником (ДП
"Одеський облавтодор" ВАТ "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
Дороги України") за договором про
постачання № 356/1 від 26.05.2009р. та
договору поставки № 882/2 від 15.10.2008р., з
усіма додатками, доповненнями, змінами,
додатковими угодами до нього як
існуючими на момент укладення
договору, так і тими, що виникнуть на
його підставі в майбутньому.

Сума поруки складає 5000,00грн. ( п.1.2.
договору).

Звертаючись з позовом про визнання
недійсним договору поруки, керуючись
ст. ст. 203, 234 ЦК України, позивач - ДП
"Одеський облавтодор" ВАТ "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
Дороги України" зазначав, що спірний
договір вчинено без наміру створення
правових наслідків, що суперечить
вимогам статтей 553, 554 ЦК України,
оскільки на момент укладення договору
поруки зобов'язання, яке цим договором
забезпечувалося, вже було порушене
позивачем.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено,
що договір може бути визнаний
недійсним лише з підстав, передбачених
законом (ст. 215, 203 ЦК України).

Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
зобов'язується перед кредитором
боржника за виконання ним свого
обов'язку. Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (стаття 554
Цивільного кодексу України).

До поручителя, який виконав
зобов'язання, забезпечене порукою,
переходять усі права кредитора у цьому
зобов'язанні, у тому числі й ті, що
забезпечували його виконання (стаття 556
Цивільного кодексу України).

Тобто, договір поруки не покладає на
боржника якогось нового обов'язку, крім
того, який він вже має перед кредитором
по основному зобов'язанню, а лише
створює ймовірність переходу прав та
обов'язків останнього до поручителя у
разі виконання ним зобов'язання,
забезпеченого порукою.

Водночас договір поруки не є підставою
заміни боржника у зобов'язанні;
відповідальність поручителя настає
тільки у разі невиконання зобов'язання
боржником та є солідарною із
відповідальністю боржника.

Отже, чинним законодавством України та
умовами оспорюваного договору поруки
не встановлено обов'язок кредитора та
поручителя попереджати боржника про
укладення договору поруки з метою
забезпечення виконання його
зобов'язань перед кредитором, а
волевиявлення боржника під час
укладення договору поруки не є
істотною умовою договору поруки.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
з яким погоджується колегія суддів
апеляційної інстанції, що зміст
оспорюваного договору відповідає
вимогам закону, договором поруки
передбачені всі необхідні умови: місце
та дата його укладання, розмір
відповідальності, порядок виконання
зобов'язання поручителем, строк дії
договору; порядок та форма спірного
договору поруки відповідають вимогам
чинного законодавства України, а тому
відсутні правові підстави для визнання
його недійсним.

Щодо твердження скаржника (позивача)
про те, що оспорюваний договір поруки
не спрямований на реальне настання
правових наслідків, оскільки
направлений лише на зміну підсудності
господарського спору за вказаним вище
договором поставки, колегія суддів
вважає необгрунтованим.

Для визнання договору недійсним на
підставі ч. 1 ст. 215, ч. 5 ст. 203 ЦК України
необхідно встановити наявність умислу
сторін договору на вчинення правочину
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлюються цим
правочином.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, договір
поруки є двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем.
Тобто, сторонами договору поруки є лише
кредитор та поручитель і такий договір
укладається у відповідності до вимог
закону, а саме ст.ст. 553 - 559 ЦК України,
між кредитором і поручителем, при цьому
договір не передбачає виникнення або,
навпаки, припинення будь-яких прав та
обов'язків боржника.

Із аналізу зазначених вище норм
вбачається, що сторони при укладенні
договору можуть врегулювати свої
відносини на власний розсуд та
встановити розмір відповідальності за
поручителя перед кредитором за
виконання зобов'язань боржником як у
повному обсязі так і певній його
частині.

Оскільки позивачем (скаржником) не
надано належних доказів на
підтвердження наявності умислу
відповідачів на укладання фіктивного
договору поруки, його доводи колегією
суддів відхиляються як безпідставні.

Необґрунтованими є посилання
скаржника на те, що оспорюваний
договір фактично був укладений
відповідачами з метою зміни в
майбутньому територіальної
підсудності господарського спору по
основному зобов'язанню, оскільки
відповідно до частини 3 ст. 15 ГПК
України справи у спорах за участю
кількох відповідачів розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням одного з
відповідачів за вибором позивача.

Помилковими є також доводи скаржника
про те, що підставою для визнання
недійсним договору поруки № 11/1 від
11.01.2010р. є його укладення в той момент,
коли зобов'язання, яке цим договором
забезпечувалося, вже було порушене,
оскільки така дія нормами Цивільного
кодексу України, якими врегульовано
порядок укладення договорів цього
виду, не заборонена.

За загальним правилом, як і інші
способи забезпечення виконання
зобов'язань, договір поруки забезпечує
дійсне зобов'язання (статті 548
Цивільного кодексу України). Тобто, на
момент укладення договору поруки або
вже має існувати основне зобов'язання,
або вони укладаються одночасно.

Згідно ст.ст. 32-34 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Колегія суддів вважає, що приймаючи
оскаржуване рішення, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку та виніс рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права. Доводи апелянта
висновків суду першої інстанції не
спростовують, а тому у суду апеляційної
інстанції відсутні підстави для її
скасування чи зміни та задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105
ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу позивача
Дочірнього підприємства "Одеський
облавтодор" Відкритого акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
на рішення господарського суду
Волинської області від 29.10.2013 р. у
справі № 903/1023/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Волинської області від 29.10.2013 р. у
справі № 903/1023/13 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Бригинець Л.М.

Суддя
Тимошенко О.М.

Суддя
Демидюк О.О.