ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.
Справа № 911/4466/13

Суддя А.Ф. Черногуз, розглянувши
матеріали справи за позовом
Виробничо-комерційної фірми у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю "ПЕВЕКС" Лтд до
Комунального підприємства
"Готельно-гуртожитковий комплекс" за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Вишневої міської
ради Києво-Святошинського району
Київської області про внесення змін до
договору оренди,

представники:

позивача: Шумський Ю.В. (директор
згідно витягу з протоколу №1/2008 від
28.07.2008);

Михальченко В.М. (дов. №36 від 06.12.2013);

відповідача: Безпалюк І.В. (дов. № 05-14
від 10.01.2014);

третьої особи: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Виробничо-комерційної фірми
у формі товариства з обмеженою
відповідальністю «Певекс» Лтд до
Комунального підприємства
"Готельно-гуртожитковий комплекс" за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Вишневої міської
ради Києво-Святошинського району
Київської області про внесення змін до
договору оренди.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги
тим, що строк дії договору оренди від
01.03.2011, укладеного між Комунальним
підприємством «Готельно-гуртожитковий
комплекс» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Певекс» має бути
продовжено в силу положень ст. 17 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна», у зв'язку з чим
просить внести в договір відповідні
зміни.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 02.12.2013 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 10.12.2013.

Ухвалою від 10.12.2013 залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - Вишневу
міську раду Києво-Святошинського
району Київської області, розгляд
справи відкладено на 24.12.2013.

В судовому засіданні 24.12.2013 було
оголошено перерву на стадії розгляду
клопотань.

24.12.2013 через канцелярію господарського
суду Київської області до початку
розгляду справи по суті було подано
заяву про уточнення позовних вимог, що
за своєю правовою природою є заявою про
зміну предмету позову. Вказана заява
прийнята судом, позовні вимоги
розглядаються у їх кінцевій редакції, а
саме затвердження п. 10.1. договору
оренди від 01.03.2011, укладеного між
Комунальним підприємством
«Готельно-гуртожитковий комплекс» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Певекс» у такій
редакції: « 10.1. Цей договір укладено
строком на 5 років, що діє з 01.03.2011 року
до 27.02.2016 року включно».

Ухвалою від 24.12.2013 розгляд справи було
відкладено на 21.01.2014.

В судовому засіданні 21.01.2014 суд
заслухав пояснення представників
сторін. Позивач підтримав позовні
вимоги у повному обсязі, відповідач
проти позову заперечував. Третя особа в
судове засідання не з'явилась, про
причини неявки суд не повідомила.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

У судовому засіданні 21.01.2014, відповідно
до ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
виходу з нарадчої кімнати, суд
проголосив вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази та оцінивши
їх в сукупності, суд

УСТАНОВИВ:

01.04.2000 між Комунальним підприємством
«Готельно-гуртожитковий комплекс»
(орендодавець) та
Виробничо-комерційною фірмою у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю «Певекс» Лтд
(орендар) було укладено договір оренди,
відповідно до якого орендодавець
передає, а орендар приймає в строкове
платне володіння та користування
вбудовані нежитлові приміщення,
загальною площею 36 м. кв., за адресою:
Київська область, м. Вишневе, вул.
Святошинська № 46. Строк дії договору
був встановлений до 31.12.2010.

Згодом, 01.03.2011 між Комунальним
підприємством «Готельно-гуртожитковий
комплекс» (орендодавець) та
Виробничо-комерційною фірмою у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю «Певекс» Лтд
(орендар) було укладено новий договір
оренди, відповідно до п. 1.1.
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
окреме індивідуальне визначене майно
вбудовані нежитлові приміщення,
загальною площею 36 м. кв., за адресою:
Київська область, м. Вишневе, вул.
Святошинська № 46 на першому поверху
будинку, що знаходиться на балансі КП
«ГКГ».

Згідно п. 10.1. договору його укладено
строком на 2 роки, він діє з 01.03.2011 року
до 28.02.2012 року включно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в
процесі орендних відносин позивач
дізнався, що Законом України від 15.12.2009
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо спрощення умов ведення
бізнесу в Україні» внесено зміни до ст.
17 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна» та
встановлено, що термін договору оренди
не може бути меншим, ніж п'ять років,
якщо орендар не пропонує менший термін.
А, відповідно до ст. п. 5 Прикінцевих
положень Закону України «Про внесення
змін до деяких законів України щодо
спрощення умов ведення бізнесу в
Україні» встановлено, що термін
договорів оренди державного та
комунального майна для суб'єктів
малого підприємництва, укладених до
набрання чинності цим Законом,
вважати продовженим до п'яти років з
дня укладення, якщо орендар не пропонує
менший термін. У зв'язку з наведеним,
оскільки позивачем не пропонувався
менший термін, останній просить
подовжити строк дії договору до 28.02.2016,
шляхом внесення відповідних змін до п.
10.1 договору.

Відповідно до акту прийому-передачі
орендованого майна від 01.03.2011
орендодавець передав, а орендар
прийняв в строкове платне користування
вбудовані нежитлові приміщення,
загальною площею 36 м. кв., за адресою:
Київська область, м. Вишневе, вул.
Святошинська № 46.

Крім того, між сторонами було укладено
низку додатків до договору оренди від
01.03.2013, якими вони, зокрема, змінювали
строк дії договору, що свідчить про
фактичні пролонгації договору.
Відповідно до додатку № 3 від 01.09.2013
строк дії договору було встановлено з
01.09.2013 до 30.11.2013.

З огляду на викладене, позовна заява
подана в період дії договору оренди.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини. Однією з
підстав виникнення господарського
зобов'язання згідно ст. 174
Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського
кодексу України, до відносин оренди
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 759 Цивільного кодексу
України, яка кореспондується зі ст. 283
Господарського кодексу України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

З матеріалів справи вбачається, що
нежиле приміщення, яке є об'єктом
оренди за договором, є комунальною
власністю, тому відносини, пов'язані з
передачею в оренду спірного майна та
його поверненню регулюються Законом
України «Про оренду державного та
комунального майна».

Статтею 17 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
встановлено, що термін договору оренди
визначається за погодженням сторін.
Термін договору оренди не може бути
меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не
пропонує менший термін. Після
закінчення терміну договору оренди
орендар, який належним чином виконував
свої обов'язки за договором, має
переважне право, за інших рівних умов,
на укладення договору оренди на новий
термін, крім випадків, якщо орендоване
майно необхідне для потреб його
власника. У разі якщо власник має намір
використовувати зазначене майно для
власних потреб, він повинен письмово
попередити про це орендаря не пізніше
ніж за три місяці до закінчення терміну
договору.

Суд встановив, що сторони належним
чином виконували свої договірні
зобов'язання, орендодавець передав у
користування обумовлене сторонами
приміщення, а орендар прийняв вказане
приміщення, своєчасно та в повному
обсязі сплачував орендну плату, що
підтверджується копіями платіжних
доручень, що містяться в матеріалах
справи. Вказаний факт також було
підтверджено сторонами під час
розгляду справи в судовому засіданні.

З наведеного вбачається, що на момент
укладення договору, до ст. 17 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» вже було внесено
зміни щодо строку договору оренди, а
отже у сторін були відсутні правові
підстави для укладення договору на
менший термін, тоді як доказів того, що
орендар пропонував менший термін суду
не надано. Крім того, обов'язковість
виконання сторонами імперативних
приписів вказаного закону не
поставлено законодавцем у залежність
від намірів орендодавця
використовувати орендоване комунальне
майно для власних потреб або від
будь-яких інших обставин, за винятком
пропонування орендарем меншого, ніж 5
років, терміну.

Крім того, як вже зазначалось,
сторонами було укладено низку
додатків, якими вони подовжували строк
дії договору оренди від 01.03.2013. Проте,
вказані додатки не можна розцінювати
як пропозицію орендаря укласти договір
на менший термін, оскільки з поданих
сторонами матеріалів вбачається, що
орендар у вказаний період неодноразово
звертався до орендодавця з пропозицією
подовжити строк дії даного договору на
строк 5 років, як того вимагає ст. 17
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна». Водночас, суд
вважає неможливим автоматичне
продовження договорів оренди
державного та комунального майна через
невизначеність конкретного строку, на
який в кожному окремому випадку
продовжується договір, та надання
орендареві права волевиявлення на
продовження такого договору
(аналогічна правова позиція викладена
в постанові Вищого господарського суду
України від 14.08.2013 у справі № 5011-7/7290-2012).

Заперечуючи проти позову, відповідач
зазначав, що вказаний договір є лише
проектом договору та не може
створювати жодних правових наслідків
для сторін, оскільки при його укладенні
не було вчинено всіх дій, передбачених
ст. 9 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна». Суд
з такими твердженнями не погоджується,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 9 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»,
якою встановлено, що фізичні та
юридичні особи, які бажають укласти
договір оренди, направляють заяву,
проект договору оренди, а також інші
документи згідно з переліком, що
визначається Фондом державного майна
України, відповідному орендодавцеві,
зазначеному у статті 5 цього Закону.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Статтею 12 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
встановлено, що договір оренди
вважається укладеним з моменту
досягнення домовленості з усіх
істотних умов і підписання сторонами
тексту договору.

Стаття 10 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
визначено перелік істотних умов
договору оренди: об'єкт оренди (склад і
вартість майна з урахуванням її
індексації); термін, на який
укладається договір оренди; орендна
плата з урахуванням її індексації;
порядок використання амортизаційних
відрахувань, якщо їх нарахування
передбачено законодавством;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення; виконання
зобов'язань; забезпечення виконання
зобов'язань - неустойка (штраф, пеня),
порука, завдаток, гарантія тощо;
порядок здійснення орендодавцем
контролю за станом об'єкта оренди;
відповідальність сторін; страхування
орендарем взятого ним в оренду майна;
обов'язки сторін щодо забезпечення
пожежної безпеки орендованого майна.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони дійшли згоди з усіх істотних
умов, що мало своїм наслідком
підписання спірного договору, що
оформлений відповідно до вимог
законодавства. Водночас, на момент
укладення спірного договору, державна
реєстрація та нотаріальне посвідчення
договору оренди нерухомого майна,
укладеного на два роки не вимагалась.
Крім того, договір виконувався
сторонами, про що свідчить факт
підписання сторонами акту
прийому-передачі приміщення, а також
сплата орендарем орендних платежів та
їх приймання орендодавцем. Відтак,
посилання відповідача на той факт, що
вказаний договір є неукладеним суд
вважає безпідставним.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу
України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміна або розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Отже, враховуючи все вищевикладене, а
також те, що відповідний позов подано у
період дії договору оренди, суд дійшов
висновку про обґрунтованість вимоги
позивача щодо внесення змін до
договору оренди відповідно до ст. 17
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», шляхом
внесення змін до п. 10.1. договору, а
відтак вважає її такою, що підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору в
порядку ст.ст. 44,49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються судом на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
44, 49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Внести зміни до договору оренди
від 01.03.2011, укладеного між Комунальним
підприємством «Готельно-гуртожитковий
комплекс» та Виробничо-комерційною
фірмою у формі товариства з обмеженою
відповідальністю «Певекс» Лтд, а саме
викласти п. 10.1. договору у такій
редакції: «10.1. Цей договір укладено
строком на 5 років, що діє з 01 березня 2011
року до 28 лютого 2016 року включно».

3. Стягнути з Комунального
підприємства «Готельно-гуртожитковий
комплекс» () на користь
Виробничо-комерційної фірми у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю «Певекс» Лтд () 1147,00 грн судового збору.

Повний текст рішення складено 28.01.2013.

Суддя
А.Ф. Черногуз