ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

15 січня 2014 року
Справа № 913/3171/13

Провадження №21/913/3171/13

За позовом

Міністерства юстиції України в
інтересах держави Україна, м. Київ,

до відповідача Відкритого
акціонерного товариства "Лисичанський
завод гумових технічних виробів", м.
Лисичанськ Луганської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - Державна казначейська
служба України, м. Київ,

про стягнення 66 286 грн. 14 коп. збитків,

Суддя Кривохижа Т.Г.

Секретар судового засідання Берещенко
Т.В.

У засіданні брали участь:

представники сторін:

- Мукбаніані М.В., довіреність № 2.8/9/31
від 11.01.2014, ГУЮ у Луганській області;

від відповідача:

- Кириченко Є.А., довіреність № 06/09-11/155б
від 10.12.2013, ВАТ " Лисичанський

завод гумових технічних виробів";

від третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні

позивача Державна казначейська служба
України, м. Київ, - не прибув

(причини неявки суду невідомі),

розглянувши матеріали справи,

в с т а н о в и в:

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: позивачем
Міністерством юстиції України, м. Київ,
за позовною заявою заявлена вимога про
стягнення з відповідача - Відкритого
акціонерного товариства "Лисичанський
завод гумових технічних виробів", м.
Лисичанськ Луганської області, 66
286 грн. 14 коп. збитків, завданих
Державному бюджету України
відповідачем шляхом тривалого
невиконання ним заочних рішень
Лисичанського міського суду
Луганської області від 03.11.2009 по справі
№2-2204 і від 28.10.2009 по справі №2-2211/2009 та
рішення комісії з трудових спорів від
23.07.2010, винесених на користь заявників -
Єгорушкової Т.В. та Лобка В.М., з
відшкодуванням справедливої
сатисфакції у розмірі по 1 500, 00 євро
кожному із них;

- сторони своєчасно та належним чином
повідомлені судом про час та місце
проведення цього судового засідання
(ухвала суду від 18.12.2013 № 913/3171/13);

- клопотання про технічну фіксацію
судового процесу від присутніх не
надходило;

- на адресу суду надійшли:

- раніше:

- повідомлення від 27.11.2013 про вручення
поштового відправлення № 91 9
рекомендованого листа з ухвалою суду
від 25.11.2013 №913/3171/13, надісланого на
адресу позивача, представнику
останнього (підпис нерозбірливий)
02.12.2013, яке залучене до матеріалів
справи;

- повідомлення від 27.11.2013 про вручення
поштового відправлення № 91 2
рекомендованого листа з ухвалою суду
від 25.11.2013 №913/3171/13, надісланого на
адресу відповідача, представнику
останнього (підпис нерозбірливий)
02.12.2013, яке залучене до матеріалів
справи;

- повідомлення від 27.11.2013 про вручення
поштового відправлення № 91 0
рекомендованого листа з ухвалою суду
від 25.11.2013 №913/3171/13, надісланого на
адресу третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Державній казначейській службі
України, м. Київ, представнику
останнього (підпис нерозбірливий)
02.12.2013, яке залучене до матеріалів
справи;

- витяг від 29.11.2013 №17674849 Державного
реєстратора виконавчого комітету
Луганської міської ради з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців з
інформацією щодо відповідача;

- пояснення від 11.12.2013 б/н позивача за
позовом щодо суми збитків;

- відзив 11.12.2013 №33 відповідача на
позовну заяву, за яким він повідомив
суд про те, що на цей час відповідач
визнає суму заборгованості у 35 003 грн. 14
коп. внаслідок часткового погашення
боргу, а решту відхиляє, як
необґрунтовано заявлену, оскільки
позивачем не врахований факт
знаходження відповідача у стані
банкрутства, з доданими до нього
документами, переліченими у ньому;

- повідомлення від 27.11.2013 про вручення
поштового відправлення № 91 7
рекомендованого листа з ухвалою суду
від 25.11.2013 №913/3171/13, надісланого на
адресу ліквідатора Клименка М.А
особисто 10.12.2013, яке залучене до
матеріалів справи;

- заперечення від 18.12.2013 б/н
представника позивача на відзив
відповідача, у якому він зазначив, що
рішенням Європейського суду з прав
людини від 26.07.2012 року у справі «Харук
та інші проти України» за заявою №703/05
та 115 інших заяв, поданою Єгорушковою
Т.В. №3240/11 та Лобком В.М. №4198/11,
поставлено сплатити заявникам
Єгорушковій Т.В. та Лобку В.М. по 1 500 євро
кожному, що є відшкодуванням
матеріальної та моральної шкоди, а
також компенсацією судових витрат
разом з будь-якими податками, що можуть
нараховуватися на ці суми, які мають
бути конвертовані в національну валюту
за курсом на день здійснення платежу;
рішення Європейського суду з прав
людини є остаточним, ним встановлено
факт невиконання судових рішень
(заочних рішень Лисичанського міського
суду Луганської області від 03.11.2009 у
справі №2-2204 та від 28.10.2009 у справі
№2-2211/2009 і рішень комісії з трудових
спорів від 23.07.2010, які були винесені на
користь заявників);

- уточнений відзив від 18.12.2013 №913
боржника на позовну заяву, за яким він
визнає суму боргу у 35 003 грн. 14 коп., на
цей час ним сплачено борг частково у
сумі 13 070 грн. 00 коп., з доданими до
нього документами, переліченими у
ньому;

- повідомлення від 13.12.2013 про вручення
поштового відправлення № 91 7
рекомендованого листа з ухвалою суду
від 18.12.2013 №913/3171/13, надісланого на
адресу третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, -
Державній казначейській службі
України, м. Київ, представнику
останнього (підпис нерозбірливий)
16.12.2013, яке залучене до матеріалів
справи;

- довідка від 09.12.2013 №13-52/139 Головного
управління статистики у Луганській
області з відомостями про відповідача
та його юридичну адресу, якою є м.
Лисичанськ Луганської області, 93118,
керівник Клименко Михайло
Анатолійович;

- від позивача:

- пояснення від 14.01.2014 б/н по справі, за
яким він повідомив суд про те, що на
момент розгляду заяв Єгорушкової Т.В.
та Лобка В.М. у Європейському суді з
прав людини щодо тривалого невиконання
рішень національних судів, ухвалених
на користь заявників, Єгорушковою Т.В.
була заявлена сума у розмірі 19539,30 грн.
(заборгованість за рішенням
національного суду та комісії з
трудових спорів), Лобком В.М. була
заявлена сума у розмірі 15463,84 грн.
(заборгованість за рішенням
національного суду та комісії з
трудових спорів). Пунктом 5
резолютивної частини рішення
Європейського суду з прав людини
«Харук та інші проти України» від 26
липня 2012 року постановлено, що
держава-відповідач має виконати
рішення національних судів, ухвалених
на користь заявників, та сплатити
протягом трьох місяців 3000 (три тисячі)
євро кожному заявнику або його/її
спадкоємцю у заявах, наведених у
Додатку 1 та 1500 (одну тисячу п'ятсот)
євро кожному заявнику або його/її
спадкоємцю у заявах, наведених у
Додатку 2, що є відшкодуванням
матеріальної та моральної шкоди, а
також компенсацією судових витрат
разом з будь-якими податками, що можуть
нараховуватись на ці суми, які мають
бути конвертовані в національну валюту
держави-відповідача за курсом на день
здійснення платежу. На виконання
рішення Європейського суду з прав
людини «Харук та інші проти України»
від 26 липня 2012 року, державою Україна
були перераховані на рахунки заявників
суми, які є заборгованостями за
рішеннями національних судів та
комісії з трудових спорів у розмірах
19539,30 грн. (Єгорушковій Т.В.) та 15463,84 грн.
(Лобку В.М.), а також сплачено,
присуджені Європейським судом з прав
людини кошти, у розмірі по 15641,50 грн.
(всього 31283,00 грн.), що є еквівалентом по
1500 євро за Додатком №2. Кошти, які
перераховані заявникам, є збитками
Державного бюджету України. Водночас
статтею 2 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
встановлено, що рішення Європейського
суду з прав людини є обов'язковим для
виконання Україною відповідно до
статті 46 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року.
Надані відповідачем і ліквідатором
Клименком М.А. відомості на виплату
грошей від 10.05.2012 №254, від 27.08.2012 № 939, від
25.06.2013 №332, від 23.04.2012 № 207, від 25.05.2012 №421,
від 25.05.2012 № 407, від 25.06.2013 № 333, від 25.06.2013
№ 346, від 20.05.2013 № 225, від 20.05.2013 № 238, від
27.08.2012 № 950, від 27.08.2012 № 941, від 10.05.2012 №
253, від 10.05.2012 № 240, від 23.04.2012 № 176
вважають неналежним доказом
часткового погашення заборгованості
на загальну суму 13070, 00 грн., так як,
по-перше, в зазначених відомостях не
міститься даних, яка саме та за якими
рішеннями національного суду/комісії з
трудових спорів виплачувалась
заборгованість, по-друге, виникає
сумнів щодо їх достовірності, бо
відомості на виплату грошей належним
чином не засвідчені;

- на початку судового засідання -
клопотання від 14.01.2014 б/н про залучення
в якості третьої особи на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору Державну
виконавчу службу України (04053, м. Київ,
вул. Артема, 73) для отримання додаткових
пояснень у справі, без будь-якого
документального обґрунтування, беручи
до уваги, що постанови про закінчення
виконавчого провадження від 14.12.2012 ВП
№33934878 щодо Єгорушкової Т.В. (а.с. 69) та ВП
№33934967 щодо Лобка В.М. (а.с. 70)
зафіксували факт погашення у повному
обсязі боргів перед стягувачами, з
посиланням на п.8 ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону
«Про виконавче провадження»;

- матеріали справи та додатково надані,
були предметом розгляду у судовому
засіданні.

Розглянувши матеріали справи,
додатково надані, заслухавши пояснення
та доводи присутніх та приймаючи до
уваги, що:

- справа розглядається в порядку ст. 75
ГПК України за наявними в ній
матеріалами;

- позивач - Міністерство юстиції
України, м. Київ, звернувся до суду в
інтересах держави Україна з позовною
заявою від 15.11.2013 б/н про стягнення з
відповідача - Відкритого акціонерного
товариства "Лисичанський завод гумових
технічних виробів", м. Лисичанськ
Луганської області, 66 286 грн. 14 коп.
збитків, завданих Державному бюджету
України, відповідачем шляхом тривалого
невиконання ним заочних рішень
Лисичанського міського суду
Луганської області від 03.11.2009 по справі
№2-2204 і від 28.10.2009 по справі №2-2211/2009 та
рішень комісії з трудових спорів від
23.07.2010, винесених на користь заявників -
Єгорушкової Т.В. та Лобка В.М., із
відшкодуванням справедливої
сатисфакції у розмірі по 1 500, 00 євро
кожному із них (Додаток №2);

- так, позов мотивовано тим, що
невиконання відповідачем зазначених
рішень Лисичанського міського суду
Луганської області та рішень комісії з
трудових спорів спонукало до виконання
Державою Україна рішення
Європейського суду з прав людини від
26.07.2012 року у справі «Харук та інші
проти України» за заявою №703/05 та 115
інших заяв, поданою Єгорушковою Т.В.
№3240/11 та Лобком В.М. №4198/11, на підставі
якого Україна сплатила на користь
Єгорушкової Т.В. №3240/11 та Лобка В.М.
заборгованості у розмірі 1 500, 00 євро
кожному (що еквівалентно 15 641,50 грн.) за
рішеннями національного суду, комісії
з трудових спорів, винесених на їх
користь. Таким чином, відшкодована сума
за рішенням Європейського суду з прав
людини «Харук та інші проти України» з
Державного бюджету України сума у
розмірі 66 286 грн. 14 коп.;

- цей факт призвів до спричинення
Державному бюджету України
матеріальних збитків на зазначену
суму;

- ухвалою від 25.11.2013 №913/3171/13
господарського суду Луганської
області до участі у цій справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача залучено Державну
казначейську службу України;

- за цією ж ухвалою суд порушив
провадження у справі №913/3171/13
(провадження №21/913/3171/13) про стягнення 66
286 грн. 14 коп. збитків, завданих
Державному бюджету України;

- сторони та третя особа належним чином
та своєчасно повідомлені судом про час
та місце проведення цього судового
засідання, що підтверджується
доказами, залученими до справи,
зокрема, повідомленнями про вручення
поштових відправлень із судовими
актами;

- так, у судовому засіданні
розглядається позовна заява від 15.11.2013
б/н про стягнення з відповідача -
Відкритого акціонерного товариства
"Лисичанський завод гумових технічних
виробів", м. Лисичанськ Луганської
області, 66 286 грн. 14 коп. збитків,
завданих Державному бюджету України,
відповідачем шляхом тривалого
невиконання ним заочних рішень
Лисичанського міського суду
Луганської області від 03.11.2009 по справі
№2-2204 і від 28.10.2009 по справі №2-2211/2009 та
рішень комісії з трудових спорів від
23.07.2010, винесених на користь заявників -
Єгорушкової Т.В. та Лобка В.М., із
відшкодуванням справедливої
сатисфакції у розмірі по 1 500, 00 євро
кожному із них;

- під час розгляду справи у судовому
засідання 11.12.2013 з'ясувалося, що на
адресу суду надійшов відзив від 11.12.2013
№33 відповідача на позовну заяву, за
яким він повідомив суд про те, що на цей
час відповідачем уже сплачена
заборгованість у 35 003 грн. 14 коп.; щодо
частини заявленого боргу, що складає
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, то він є не достатньо
обґрунтованим; крім того, відповідач
знаходиться в процедурі банкрутства,
тому відносно до нього діє мораторій на
задоволення вимог кредиторів, а звідси,
стягнення шкоди та неустойки є
неправомірним; до того ж, згідно з ч. 6
ст. 31 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» вимоги,
незадоволені за недостатністю майна, є
погашеними в силу цього Закону, що є
слушним в межах розгляду позовного
провадження за нормами національного
законодавства;

- в той же час, позовна вимога
ґрунтується на рішенні Європейського
суду з прав людини в рамках справи
«Харук та інші проти України» (Додаток
№2), 26.07.2012, Страсбург; цей Суд є
міжнародним судовим органом, створеним
за згодою держав, що підписали
Конвенцію про захист прав людини та
основоположних свобод 1950 року (далі -
Конвенція) і його основним завданням є
забезпечення поваги до прав людини, а
не постійна і повна компенсація
збитків заявникам. На відміну від
національних судів, акцент у
діяльності Суду ставиться на прийняття
публічних рішень, які встановлюють
загальноєвропейські стандарти прав
людини; згадана Конвенція ратифікована
Верховною Радою України та діє на
території України;

- поясненням від 14.01.2014 б/н по справі
позивач повідомив суд про те, що на
момент розгляду заяв Єгорушкової Т.В.
та Лобка В.М. у Європейському суді з
прав людини щодо тривалого невиконання
рішень національних судів, ухвалених
на користь заявників, Єгорушковою Т.В.
була заявлена сума у розмірі 19539,30 грн.
(заборгованість за рішенням
національного суду та комісії з
трудових спорів), Лобком В.М. була
заявлена сума у розмірі 15463,84 грн.
(заборгованість за рішенням
національного суду та комісії з
трудових спорів). Пунктом 5
резолютивної частини рішення
Європейського суду з прав людини
«Харук та інші проти України» від 26
липня 2012 року постановлено, що
держава-відповідач має виконати
рішення національних судів, ухвалених
на користь заявників, та сплатити
протягом трьох місяців 3000 (три тисячі)
євро кожному заявнику або його/її
спадкоємцю у заявах, наведених у
Додатку 1, та 1500 (одну тисячу п'ятсот)
євро кожному заявнику або його/її
спадкоємцю у заявах, наведених у
Додатку 2, що є відшкодуванням
матеріальної та моральної шкоди, а
також компенсацією судових витрат
разом з будь-якими податками, що можуть
нараховуватись на ці суми, які мають
бути конвертовані в національну валюту
держави-відповідача за курсом на день
здійснення платежу. На виконання
рішення Європейського суду з прав
людини «Харук та інші проти України»
від 26 липня 2012 року, державою Україна
були перераховані на рахунки заявників
суми, які є заборгованостями за
рішеннями національних судів та
комісії з трудових спорів у розмірах
19539,30 грн. (Єгорушковій Т.В.) та 15463,84 грн.
(Лобку В.М.), а також сплачено,
присуджені Європейським судом з прав
людини кошти, у розмірі по 15641,50 грн.
(всього 31283,00 грн.), що є еквівалентом по
1500 євро на кожного із заявників.
Кошти, які перераховані заявникам, є
збитками Державного бюджету України.
Водночас статтею 2 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» встановлено, що рішення
Європейського суду з прав людини є
обов'язковим для виконання Україною
відповідно до статті 46 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року. Надані відповідачем і
ліквідатором Клименком М.А. відомості
на виплату грошей від 10.05.2012 №254, від
27.08.2012 № 939, від 25.06.2013 №332, від 23.04.2012 № 207,
від 25.05.2012 №421, від 25.05.2012 № 407, від 25.06.2013
№ 333, від 25.06.2013 № 346, від 20.05.2013 № 225, від
20.05.2013 № 238, від 27.08.2012 № 950, від 27.08.2012 №
941, від 10.05.2012 № 253, від 10.05.2012 № 240, від
23.04.2012 № 176 вважають неналежним доказом
часткового погашення заборгованості
на загальну суму 13070, 00 грн., так як,
по-перше, в зазначених відомостях не
міститься даних, яка саме та за якими
рішеннями національного суду/комісії з
трудових спорів виплачувалась
заборгованість, по-друге, виникає
сумнів щодо їх достовірності, бо
відомості на виплату грошей належним
чином не засвідчені;

- крім того, на адресу суду надійшло
клопотання від 14.01.2014 б/н позивача про
залучення у справі в якості третьої
особи на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору Державної виконавчої служби
України (далі за текстом - ДВС, 04053, м.
Київ, вул. Артема, 73) для отримання
додаткових пояснень у справі, без
документального обґрунтування;

- відповідно до приписів ст. 27
Господарського процесуального кодексу
України треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,
можуть вступити у справу на стороні
позивача або відповідача до прийняття
рішення господарським судом, якщо
рішення з господарського спору може
вплинути на їх права або обов'язки щодо
однієї із сторін, їх може бути залучено
до участі у справі також за клопотанням
сторін, прокурора. Якщо господарський
суд при прийнятті позовної заяви,
вчиненні дій по підготовці справи до
розгляду або під час розгляду справи
встановить, що рішення господарського
суду може вплинути на права і обов'язки
осіб, що не є стороною у справі,
господарський суд залучає таких осіб
до участі у справі як третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору;

- у заявах про залучення третіх осіб і у
заявах третіх осіб про вступ у справу
на стороні позивача або відповідача
зазначається, на яких підставах третіх
осіб належить залучити або допустити
до участі у справі;

- питання про допущення або залучення
третіх осіб до участі у справі
вирішується господарським судом, який
виносить з цього приводу ухвалу;

- треті особи, які не заявляють
самостійних вимог, користуються
процесуальними правами і несуть
процесуальні обов'язки сторін, крім
права на зміну підстави і предмета
позову, збільшення чи зменшення
розміру позовних вимог, а також на
відмову від позову або визнання позову;

- відповідно до Постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" питання про
допущення або залучення третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, до участі у справі
вирішується ухвалою суду про прийняття
позовної заяви до розгляду (із
зазначенням про це в ухвалі про
порушення провадження у справі) або під
час розгляду справи, але до прийняття
господарським судом рішення, з
урахуванням того, чи є у цієї особи
юридичний інтерес у даній справі. Саме
лише зазначення в позовній заяві та/або
у вступній частині судового рішення
певного підприємства чи організації як
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, без
вирішення судом питання щодо її
допущення або залучення до участі у
справі не надає їй відповідного
процесуального статусу;

- позивач у своєму клопотанні зазначив
підставу для залучення в якості
третьої особи ДВС таку, як отримання
додаткових пояснень у справі, в той час,
як за постановами про закінчення
виконавчого провадження від 14.12.2012 ВП
№33934878 щодо Єгорушкової Т.В. (а.с. 69) та ВП
№33934967 щодо Лобка В.М. (а.с. 70)
зафіксований факт погашення у повному
обсязі боргів перед стягувачами, з
посиланням на п.8 ч.1 ст. 49, ст.. 50 Закону
«Про виконавче провадження»;

- приймаючи до уваги викладене, суд
клопотання позивача про залучення до
участі у справі в якості третьої особи
на стороні позивача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Державної виконавчої служби України
(04053, м. Київ, вул. Артема, 73) відхиляє, за
відсутністю достатнього
документального та нормативного
обґрунтування вимоги, оскільки у
Державної виконавчої служби України
відсутній юридичний інтерес у даній
справі, а рішення суду у справі № 913/3171/13
на час розгляду цього позову не може
вплинути на права або обов'язки
Державної виконавчої служби України;

- розглянувши, дослідивши та оцінивши
матеріали справи і додатково надані,
заслухавши пояснення та доводи
присутніх, суд вважає позов таким, що
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного:

- як свідчать облікові дані справ по
суду та матеріали даної справи,
відносно відповідача 25.11.2002
господарським судом Луганської
області порушено провадження у справі
№11/155б про банкрутство відповідно до
ст. ст. 1, 2, 31, 4 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
від 30 червня 1999 року №784-ХІV (далі за
текстом - Закон №784-ХІV); введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів боржника Відкритого
акціонерного товариства "Лисичанський
завод гумових технічних виробів",
ідентифікаційний код 05389942, пр.
Резинщіків, 1, м.
Лисичанськ Луганської області;

- на цей час по справі про банкрутство
триває ліквідаційна процедура, в межах
якої йде процедура задоволення вимог
кредиторів за рахунок коштів від
продажу майна банкрута за приписами ст.
31 цього Закону, в тому числі і по
заборгованості з виплати заробітної
плати його працівникам серед яких і є
Єгорушкова Т.В. та Лобко В.М.;

- за ухвалою від 25.11.2013 суд за позовом
позивача порушив позовне провадження у
справі №913/3171/13 (провадження №21/913/3171/13)
про стягнення з відповідача 66 286
грн. 14 коп. збитків, завданих
Державному бюджету України;

- відповідно п. 7 частини 1 ст. 12 ГПК
України справи у спорах з майновими
вимогами до боржника, стосовно якого
порушено справу про банкрутство, у тому
числі справи у спорах про визнання
недійсними будь-яких правочинів
(договорів), укладених боржником;
стягнення заробітної плати; поновлення
на роботі посадових та службових осіб
боржника, за винятком спорів,
пов'язаних із визначенням та сплатою
(стягненням) грошових зобов'язань
(податкового боргу), визначених
відповідно до Податкового кодексу
України, а також справ у спорах про
визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України;

- за приписами ч. 4 ст. 10 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" в
редакції Закону України від 22.12.2011
№4212-VI (далі - Закон №4212-VI) суд, у
провадженні якого перебуває справа про
банкрутство, вирішує усі майнові спори
з вимогами до боржника, у тому числі
спори про визнання недійсними
будь-яких правочинів (договорів),
укладених боржником; стягнення
заробітної плати; поновлення на роботі
посадових та службових осіб боржника,
за винятком спорів, пов'язаних із
визначенням та сплатою (стягненням)
грошових зобов'язань (податкового
боргу), визначених відповідно до
Податкового кодексу України, а також
справ у спорах про визнання недійсними
правочинів (договорів), якщо з
відповідним позовом звертається на
виконання своїх повноважень
контролюючий орган, визначений
Податковим кодексом України;

- таким чином, даний спір і на момент
порушення даної справи підвідомчий
господарському суду Луганської
області;

- поясненням від 14.01.2014 б/н по справі
позивач повідомив суд про те, що на
момент розгляду заяв Єгорушкової Т.В.
та Лобка В.М. у Європейському суді з
прав людини щодо тривалого невиконання
рішень національних судів, ухвалених
на користь заявників, Єгорушковою Т.В.
була заявлена сума у розмірі 19539,30 грн.
(заборгованість за рішенням
національного суду та комісії з
трудових спорів), Лобком В.М. була
заявлена сума у розмірі 15463,84 грн.
(заборгованість за рішенням
національного суду та комісії з
трудових спорів). Пунктом 5
резолютивної частини рішення
Європейського суду з прав людини
«Харук та інші проти України» від 26
липня 2012 року постановлено, що
держава-відповідач має виконати
рішення національних судів, ухвалених
на користь заявників, та сплатити
протягом трьох місяців 3000 (три тисячі)
євро кожному заявнику або його/її
спадкоємцю у заявах, наведених у
Додатку 1, та 1500 (одну тисячу п'ятсот)
євро кожному заявнику або його/її
спадкоємцю у заявах, наведених у
Додатку 2, що є відшкодуванням
матеріальної та моральної шкоди, а
також компенсацією судових витрат
разом з будь-якими податками, що можуть
нараховуватись на ці суми, які мають
бути конвертовані в національну валюту
держави-відповідача за курсом на день
здійснення платежу. На виконання
рішення Європейського суду з прав
людини «Харук та інші проти України»
від 26 липня 2012 року, державою Україна
були перераховані на рахунки заявників
суми, які є заборгованостями за
рішеннями національних судів та
комісії з трудових спорів у розмірах
19539,30 грн. (Єгорушковій Т.В.) та 15463,84 грн.
(Лобку В.М.), а також сплачено,
присуджені Європейським судом з прав
людини кошти, у розмірі по 15641,50 грн.
(всього 31283,00 грн.) кожному із них, що є
еквівалентом по 1500 євро. Кошти, які
перераховані заявникам, є збитками
Державного бюджету України. Водночас
статтею 2 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
встановлено, що рішення Європейського
суду з прав людини є обов'язковим для
виконання Україною відповідно до
статті 46 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року.
Надані відповідачем і ліквідатором
Клименком М.А. відомості на виплату
грошей від 10.05.2012 №254, від 27.08.2012 № 939, від
25.06.2013 №332, від 23.04.2012 № 207, від 25.05.2012 № 421,
від 25.05.2012 № 407, від 25.06.2013 № 333, від 25.06.2013
№ 346, від 20.05.2013 № 225, від 20.05.2013 № 238, від
27.08.2012 № 950, від 27.08.2012 № 941, від 10.05.2012 №
253, від 10.05.2012 № 240, від 23.04.2012 № 176
вважають неналежним доказом
часткового погашення заборгованості
на загальну суму 13070, 00 грн., так як,
по-перше, в зазначених відомостях не
міститься даних, яка саме та за якими
рішеннями національного суду/комісії з
трудових спорів виплачувалась
заборгованість, по-друге, виникає
сумнів щодо їх достовірності, бо
відомості на виплату грошей належним
чином не засвідчені;

- відзивом від 11.12.2013 №33 на позовну
заяву відповідач повідомив суд про те,
що на цей час відповідачем уже сплачена
заборгованість у 35 003 грн. 14 коп.; щодо
частини заявленого боргу, що складає
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, то він є не достатньо
обґрунтованим; крім того, відповідач
знаходиться в процедурі банкрутства,
тому відносно до нього діє мораторій на
задоволення вимог кредиторів, а звідси,
стягнення шкоди та неустойки є
неправомірним; до того ж, згідно з ч. 6
ст. 31 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» вимоги,
незадоволені за недостатністю майна, є
погашеними в силу цього Закону;

- під час розгляду справи з'ясувалося,
що представник третьої особи у судове
засідання не прибув, вимог ухвали суду
від 18.12.2013 №913/3171/13 не виконав з
невідомих суду причин;

- втім, суд, з урахуванням думки
представників сторін, вважає можливим
розглянути справу за його відсутності;

- так, згідно зі ст.1 Закону України „Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" та Постанови Кабінету
Міністрів України від 31.05.2006 №784 „Про
заходи щодо реалізації Закону України
„Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" органом представництва є
Міністерство юстиції України; що
відповідно до ч.1 ст.176 Цивільного
кодексу України держава, Автономна
Республіка Крим, територіальні громади
не відповідають за зобов'язаннями
створених ними юридичних осіб, крім
випадків, встановлених законом;

- відповідно до ч.4 ст.9 Закону України
„Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" позивачем у справах про
відшкодування збитків, завданих
Державному бюджету України внаслідок
виплати відшкодування, виступає Орган
представництва (Міністерства юстиції
України);

- згідно із ст.9 Конституції України
чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.
Аналогічне положення передбачене ст.19
Закону України "Про міжнародні
договори України";

- відповідно до ст.14 Закону України "Про
міжнародні договори України"
міжнародні договори набирають
чинності для України після надання нею
згоди на обов'язковість міжнародного
договору відповідно до цього Закону в
порядку та в строки, передбачені
договором, або в інший узгоджений
сторонами спосіб;

- статтею 15 вказаного Закону
встановлено, що чинні міжнародні
договори України підлягають
сумлінному дотриманню Україною
відповідно до норм міжнародного права;

- Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року (далі по
тексту - Конвенція) була підписана від
імені України 9 листопада 1995 року та
ратифікована Законом України "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7
та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року
№475/97-ВР. Законом України від 9 лютого 2006
року №3436-IV до офіційного тексту та
назви Конвенції були внесені зміни та
застосований новий переклад. Згідно з
пунктом 3 статті 59-1 Конвенції для тих
держав, які підписали цю Конвенцію і
які ратифікуватимуть її після набрання
нею чинності, Конвенція набирає
чинності з дня здачі на зберігання
Генеральному секретарю Ради Європи
ратифікаційних грамот. У рішенні
Європейського суду від 25 липня 2002 року
у справі „Совтрансавто-Холдинг" проти
України" 11 вересня 1997 року визначено як
дату вступу Конвенції в законну силу
щодо України;

- згідно з Конвенцією про захист прав і
основних свобод людини (ст.1) високі
Договірні Сторони гарантують кожному,
хто перебуває під їхньою юрисдикцією,
права і свободи, визначені у розділі 1
цієї конвенції. Стаття 6 Конвенції
гарантує кожному при вирішенні питання
щодо його цивільних прав та обов'язків
право на справедливий і відкритий
розгляд у продовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом;

- рішення Європейського суду з прав
людини є обов'язковим для виконання
Україною відповідно до статті 46
Конвенції;

- для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: 1) протиправної
поведінки; 2) матеріальної шкоди 3)
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою заподіювача та
матеріальною шкодою; 4) вини;

- за відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає;

- статтею 1166 Цивільного кодексу України
встановлені загальні підстави
відповідальності за завдану майнову
шкоду;

- згідно з ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу
України особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом;

- статтею 16 Цивільного кодексу України
передбачено, що захист цивільних прав
та інтересів здійснюється, зокрема,
шляхом стягнення з особи, яка порушила
право, завданих збитків;

- у відповідності з приписами ч.1 ст.22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування;

- за приписами чинного законодавства
держава Україна в особі Міністерства
юстиції України має право зворотної
вимоги з винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування;

- отже, чинне цивільне законодавство
допускає можливість відшкодування
шкоди в порядку регресу, якщо інше не
встановлено законом. Судом не
встановлено та відповідачем не
доведено існування нормативних
застережень щодо недопустимості
відшкодування в регресному порядку
шкоди, в тому числі на користь держави
Україна, яка на виконання рішення
Європейського суду з прав людини
виплатила фізичним особам відповідне
відшкодування в повному обсязі;

- як було встановлено судом при
розгляді справи, збитки, які заявлені у
позові у сумі 66 286 грн. 14 коп., були
сплачені державою Україна саме
внаслідок невиконання рішень
Лисичанського міського суду
Луганської області від 03.11.2009 по справі
№2-2204 і від 28.10.2009 по справі №2-2211/2009 та
рішень комісії з трудових спорів від
23.07.2010, винесених на користь заявників -
Єгорушкової Т.В. та Лобка В.М., на
підставі рішення Європейського суду з
прав людини від 26.07.2012 року у справі
«Харук та інші проти України» за заявою
№703/05 та 115 інших заяв, поданою
Єгорушковою Т.В. №3240/11 та Лобком В.М.
№4198/11, яким поставлено сплатити
заявникам Єгорушковій Т.В. та
Лобку В.М. по 1 500 євро кожному (Додаток
№2), що є відшкодуванням матеріальної
та моральної шкоди, а також
компенсацією судових витрат разом з
будь-якими податками, що можуть
нараховуватися на ці суми, які мають
бути конвертовані в національну валюту
за курсом на день здійснення платежу, в
яких відповідачем є Відкрите
акціонерне товариство "Лисичанський
завод гумових технічних виробів", м.
Лисичанськ Луганської області;

- втім, відповідачем борг частково
погашений, зокрема:

- за відомістю на виплату грошей №941 від
27.08.2012 - Лобко В.М. - 2093 грн. 00 коп.;

- за відомістю №939 від 27.08.2012 -
Єгорушкова Т.В. - 2 619 грн. 00 коп.;

- за відомістю №950 від 27.08.2012 - Лобко В.М. -
851 грн. 00 коп.;

- за відомістю №407 від 23.05.2012: Лобко В.М. -
737 грн. 00 коп. та Єгорушкова Т.В. - 922 грн. 00
коп.;

- за відомістю №421 від 26.05.2012 Лобко В.М. -
299 грн. 00 коп.;

- за відомістю №254 від 10.05.2012 -
Єгорушкова Т.В. - 916 грн. 00 коп.;

- за відомістю №240 від 10.05.2012 Лобко В.М. -
297 грн. 00 коп.;

- за відомістю №253 від 10.05.2012 Лобко В.М. -
731 грн. 00 коп.;

- за відомістю №176 від 23.04.2012: Лобко В.М. -
917 грн. 00 коп., Єгорушкова Т.В. - 1 148 грн. 00
коп.;

- за відомістю №207 від 23.04.2012 Лобко В.М. -
373 грн. 00 коп.;

- щодо відомостей на виплату грошей за
період з 23.04.2012 по 26.05.2012:

Лобку В.М.:

- 373 грн. 00 коп. (відомість №207);

- 917 грн. 00 коп. (відомість №176);

- 731 грн. 00 коп. (відомість №253);

- 297 грн. 00 коп. (відомість №240);

- 299 грн. 00 коп. (відомість №421);

- 737 грн. 00 коп. (відомість №407),

- всього сплачено 3 354 грн. 00 коп.;

Єгорушковій Т.В.:

- 922 грн. 00 коп. (відомість №407);

- 1148 грн. 00 коп. (відомість №176);

- 916 грн. 00 коп. (відомість №254)

- всього сплачено 2 986 грн. 00 коп.;

- так, відповідач надав належні докази
сплати боргу обом стягувачам у
процедурі банкрутства у відповідності
до вимог законодавства про банкрутство
у загальній сумі 6 340 грн. 00 коп., які
відповідають вимогам чинного
законодавства стосовно їх форми та
ведення;

- суд вважає, що позивачем, з
урахуванням вимог закону щодо
належності і допустимості доказів,
доведено наявність підстав для
часткового відшкодування збитків,
завданих Державному бюджету України
внаслідок виконання рішення
Європейського суду з прав людини;

- згідно зі ст. 3 Конституції України,
права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави. Саме держава не виконала свій
конституційний обов'язок і не
забезпечила право громадянина на
отримання винагороди за працю, іншим
платежам та затримки розрахунку при
звільнені, вона є винною у спричинені
особі моральної шкоди;

- підставою для цивільно-правової
відповідальності за заподіяння шкоди є
встановлення судом наступних обставин:
наявність вини у діях (бездіяльності)
відповідної особи; причинного зв'язку
між неправомірними діями чи
бездіяльністю та шкодою; наявність
реальної шкоди, що може бути обчислена
у грошовому еквіваленті;

- частиною першою статті 1191 Цивільного
кодексу України встановлено, що особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений Законом;

- таким чином, із змісту частини
четвертої статті 9 Закону та статті 1191
Цивільного кодексу України випливає,
що держава Україна в особі позивача у
разі виплати особі сум на виконання
рішення Європейського суду з прав
людини за рахунок Державного бюджету
України має право зворотної вимоги до
винної особи у розмірі виплаченого
відшкодування;

- відшкодування шкоди, заподіяної
державі протиправними діями у вигляді
тривалого невиконання судового
рішення, за своєю правовою природою є
відшкодування позадоговірної шкоди,
тобто деліктною відповідальністю;

- загальне положення про
цивільно-правову відповідальність за
завдання позадоговірної шкоди втілено
у статті 1166 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала. Особа, яка
завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини;

- підставою деліктної відповідальності
є протиправне шкідливе винне діяння
особи, яка завдала шкоду. Для
відшкодування завданої шкоди
необхідно довести такі факти як
неправомірність поведінки особи;
наявність шкоди; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та заподіяною
шкодою; вина. При цьому, причинний
зв'язок між протиправною поведінкою та
шкодою полягає у тому, що наслідки у
вигляді шкоди настають лише через
неправомірну поведінку відповідача, а
не іншої особи, оскільки сама лише
неправомірна поведінка особи, яка не
пов'язана із наслідками у вигляді
шкоди, не тягне за собою її
відшкодування. Наявність всіх
зазначених умов є обов'язковим для
прийняття судом рішення про
відшкодування шкоди. Відсутність хоча
б одного з цих елементів виключає
відповідальність за заподіяну шкоду;

- в деліктних правовідносинах саме на
позивача покладається обов'язок
довести наявність шкоди,
протиправність (незаконність)
поведінки заподіювача шкоди та
причинний зв'язок такої поведінки із
заподіяною шкодою. В свою чергу,
відповідач повинен довести, що в його
діях (діях його працівників) відсутня
вина у заподіянні шкоди;

- інші доводи позивача суд вважає
необґрунтованими, враховуючи
обставини справи та висновки суду;

- згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами;

- відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а за
правилами ст. 34 цього кодексу
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування;

- відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом;

- з огляду на викладене, позовні вимоги
позивача є частково обґрунтованими,
доведеними та такими, що
підтверджуються матеріалами справи та
відповідають наведеному вище
законодавству України;

- відповідачем у судовому засіданні
доведений факт сплати боргу перед
Лобком В.М. та Єгорушковою Т.В. до
винесення рішення Європейським судом з
прав людини від 26.07.2012 року у справі
«Харук та інші проти України» у
загальній сумі 6 340 грн. 00 коп.;

- після винесення цього рішення, тобто з
26.07.2012 року відповідач повинен був
сплачувати борги вже державі, а не
заявникам;

- суд застереження позивача щодо
сумнівності сум та самих відомостей на
виплату грошей, як доказ, до уваги не
бере, оскільки у судовому засіданні за
участю позивача були розглянуті та
досліджені оригінали цих
розрахунково-платіжних документів;

- щодо стверджень відповідача
проти позову з посиланням на стан
банкрутства, суд їх до уваги також не
приймає, оскільки положення
законодавства про банкрутство не
розповсюджується на юрисдикцію
Європейського суду;

- таким чином, позов підлягає
частковому задоволенню;

- з огляду на викладене, задовольнити
позов частково та стягнути з
відповідача суму збитків у 59 946 грн. 14
коп.;

- у задоволенні решти вимог у сумі 6340
грн. 00 коп. відмовити, як безпідставно
заявлених у зв'язку з їх сплатою
відповідачем до винесення рішення
Європейським судом у справі «Харук та
інші проти України»;

- відповідно до ст. 49 ГПК України та п. 4.5.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
№ 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України", у
випадках коли позивач звільнений від
сплати судового збору, - у разі
задоволення позову повністю або
частково судовий збір стягується з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам) в доход
Державного бюджету України, якщо
відповідач не звільнений від сплати
цього збору;

- тому, згідно ст.49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається на сторін
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог, за данною справою його
розмір складає 1555 грн. 94 коп.

Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні оголошено лише
вступну і резолютивну частини
рішення. Повне рішення буде складене
протягом п'яти днів з дня оголошення
вступної та резолютивної частини
даного рішення.

На підставі викладеного та,
керуючись ст. ст. 42, 43, 12, 32, 33, 34, 43, 44-49, 75,
82 - 85 ГПК України, п.4 ст. 12 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" від 30.06.1999 р.
№784-ХІV, зі змінами та доповненнями, ст.1
Закону України „Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини",
Постановою Кабінету Міністрів України
від 31.05.2006 №784 „Про заходи щодо
реалізації Закону України „Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", ст. 22, ч.1 ст.176, ст.ст. 1166, 1191
Цивільного кодексу України, ст.14 Закону
України "Про міжнародні договори
України", суд

в и р і ш
и в:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з відповідача - Відкритого
акціонерного товариства "Лисичанський
завод гумових технічних виробів",
ідентифікаційний код 05389942, пр.
Резинщіків, 1, м.
Лисичанськ Луганської області, на
користь держави в особі позивача -
Міністерства юстиції України
(ідентифікаційний код 00015622, м. Київ, вул.
Городецького, 13) збитки у розмірі 59 946
грн. 14 коп., завдані Державному бюджету
України, на рахунок Державної
казначейської служби України
№0028, код банку 820172, ,
банк одержувача - Державна
казначейська служба України, місто
Київ; видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

3. Стягнути з Відкритого
акціонерного товариства "Лисичанський
завод гумових технічних виробів",
ідентифікаційний код 05389942, пр.
Резинщіків, 1, м. Лисичанськ Луганської
області, - на користь Державного
бюджету України, отримувач -УДКСУ у
м. Луганську, код ОКПО - 37991503, МФО 804013,
банк отримувача - ГУ ДКСУ у Луганській
області, на рахунок №3006, ККД -
22030001, символ 206, судовий збір (Державна
судова адміністрація України, 050) у сумі
1555 грн. 94 коп.; видати наказ ДПІ у місті
Лисичанську Головного управління
Міндоходів у Луганській області після
набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст.85 Господарського
процесуального кодексу України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні оголошено лише
вступну і резолютивну частини
рішення. Повне рішення буде складене
протягом п'яти днів з дня оголошення
вступної та резолютивної частини
даного рішення.

Повне рішення набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 ГПК України.

Відповідно до ст. 93 ГПК України
рішення може бути оскаржено до
апеляційної інстанції протягом
10-денного строку.

Повне рішення складено і підписано
20.01.2014.

Суддя
Т.Г. Кривохижа