ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2014 р.
Справа № 911/4292/13

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
Трачук Ольги Олександрівни, м. Київ

до Виробничо-комерційної фірми «Рута»,
Київська область, м. Бровари

про стягнення 73845,13 грн.

секретар судового засідання (помічник
судді) Федько Т.В.

за участю представників:

від позивача: Балицький І.В.
(довіреність б/н від 13 листопада 2013
року);

від відповідача: Богдан І.П. (директор -
контракт б/н від 8 січня 2013 року);

вільний слухач: Усенко Ю.О. (паспорт
серії СО №731164).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Трачук
Ольга Олександрівна (далі - позивач)
звернулась до господарського суду
Київської області з позовом до
Виробничо-комерційної фірми «Рута»
(далі - відповідач) про стягнення 73845,13
грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору про
закупівлю товарів за №11 від 1 червня 2012
року, а саме, відповідач не повністю
сплатив грошові кошти за отриманий
товар, в результаті чого за ним
утворилась заборгованість в розмірі
71166,16 грн. Додатково, за прострочення
виконання зобов'язання позивач
нарахував 3% річних в розмірі 2678,97 грн.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 18 листопада
2013 року та призначено справу до
розгляду на 27 листопада 2013
року.

Відповідно до ухвали суду від 27
листопада 2013 року розгляд справи на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
відкладено на 14 січня 2014 року.

Представник відповідача в усних та
письмових поясненнях, викладених у
відзиві на позовну заяву, проти позову
заперечував.

14 січня 2014 року відповідно до ч. 2 ст. 85
ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (за договором - учасник)
та відповідачем (за договором -
замовник) 1 червня 2012 року укладено
договір про закупівлю товарів за №11.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що
учасник зобов'язується у 2012 році
поставити замовникові товари, в
асортименті, які зазначені в
специфікації, а замовник прийняти і
оплатити такі товари.

Відповідно до пункту 4.1 договору
розрахунки за поставлений товар
проводяться протягом 30 днів після
факту постачання.

Згідно пункту 5.1 договору строк (термін)
поставки (передачі) товарів протягом
травня 2012 року.

Відповідно до пункту 10.1 договору
договір набирає чинності з 1 травня 2012
року і діє до 31 травня 2012 року.

Судом встановлено, що в період з 1
червня 2012 року по 26 червня 2012 року
позивач передав відповідачу товар на
загальну суму 83249,19 грн., що
підтверджується накладними, копії яких
наявні в матеріалах справи (том 1, а.с.
13-28).

Крім того, судом встановлено, що
відповідач частково розрахувався за
поставлений позивачем товар, в
результаті чого за ним утворилась
заборгованість у розмірі 71166,16 грн.

Однак, даний позов не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Як вже зазначалось, умовами договору
про закупівлю товарів за №11 від 1
червня 2012 року передбачено, що строк
(термін) поставки (передачі) товарів
протягом травня 2012 року, а пунктом 10.1
договору встановлено термін дії
договору: з 1 травня 2012 року по 31 травня
2012 року.

В той час, з матеріалів справи
вбачається, що поставка товарів на суму
83249,19 грн. здійснена за межами дії
договору, оскільки, зазначені поставки
були здійсненні після спливу строку
дії даного договору, а саме, з 1 червня
2012 року.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Згідно з ч. 7 ст. 180 ГК України строком
дії господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору. На зобов'язання,
що виникли у сторін до укладення ними
господарського договору, не
поширюються умови укладеного договору,
якщо договором не передбачено інше.
Закінчення строку дії господарського
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення, що
мало місце під час дії договору.

Таким чином, чинним законодавством
передбачено, що правовим наслідком
закінчення строку дії договору є
відсутність договору як підстави, з
якою закон пов'язує здійснення прав і
виконання обов'язків сторонами за цим
договором.

Доказів пролонгації дії договору
сторонами до суду не подано.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
предметом позову є стягнення з
відповідача заборгованості за
поставлений товар, а підставою -
прострочення відповідачем строку
виконання обов'язку з оплати даного
товару, визначеного договором.

Зміна предмета позову означає зміну
вимоги, з якою позивач звернувся до
відповідача, а зміна підстав позову - це
зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача.

Виходячи з вищезазначеного,
обґрунтування наявності у відповідача
заборгованості за отриманий товар,
підставою для стягнення якої не є
договір, за своєю суттю є зміною
підстав позову, яка, за приписами ст. 22
ГПК України, мала бути здійснена
позивачем до початку розгляду
господарським судом справи по суті.

Крім того, ч. 4 ст. 22 ГПК України визначає
зміну підстави або предмета позову,
збільшення чи зменшення розміру
позовних вимог виключно як право, а не
обов'язок позивача.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України
передбачено право господарського суду
щодо виходу за межі позовних вимог (за
наявності передбачених цією нормою
умов, і про це є клопотання
заінтересованої сторони), але не зміни
таких вимог на власний розсуд чи
спонукання до їх уточнення.

Вказана правова позиція викладена
також в п. 14 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
11 квітня 2005 року за №01-8/344 «Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2004 році».

Отже, виходячи з правил, встановлених
ГПК України, суд позбавлений права
самостійно змінювати підставу позову,
в тому числі і щодо підстав для
стягнення спірної заборгованості з
відповідача (стягнення заборгованості
не за договором).

Як вже зазначалось, дана позовна вимога
ґрунтується на неналежному виконанні
відповідачем господарських
зобов'язань, що виникли на підставі
договору про закупівлю товарів за №11
від 1 червня 2012 року.

В той час, судом встановлено, що
відносини які існували між сторонами
впродовж червня 2012 року щодо поставки
товарів на підставі накладних (том 1,
а.с. 13-28), не врегулюванні умовами
договору про закупівлю товарів за №11
від 1 червня 2012 року.

Виходячи з того, що поставку товарів,
стягнення заборгованості за які є
предметом даного спору, здійснено
позивачем не за договором, судом не
досліджуються обставини щодо
фактичного надання послуг.

Таким чином, суд відмовляє у
задоволенні даного позову у зв'язку з
його безпідставністю.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
позивач не позбавлений права
звернутись з окремим позов про
стягнення з відповідача
заборгованості в окремому позовному
провадженні.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення складено - 20 січня 2014 року

Суддя
Заєць Д.Г.