КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2014 р. Справа№ 910/17768/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від позивача - Якимець О.О.

від відповідача - Турська М.В.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма "Волинь» на
рішення Господарського суду м. Києва
від 14.11.2013 року (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Асоціації «Дім Авторів
музики в Україні»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма «Волинь»

про присудження до виконання
обов`язку в натурі та стягнення штрафу
39000 грн.

за зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю Фірма
«Волинь»

до Асоціації «Дім Авторів музики
в України»

про визнання договору частково
недійсним та розірвання договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Асоціація «Дім Авторів музики
в Україні» звернулась до
Господарського суду м. Києва з позовом
до ТОВ Фірма «Волинь» про присудження
до виконання обов`язку в натурі та
стягнення 39000 грн. В свою чергу
відповідач звернувся до позивача із
зустрічним позовом про визнання
договору частково недійсним та
розірвання договору.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 14.11.2013 року основний позов був
задоволений. Зобов'язано Товариство з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«Волинь» виконати прийняті на себе
відповідно до п.п.2.7. та 4.1. спірного
договору зобов'язання в натурі шляхом
надання позивачу протягом 7 (семи)
календарних днів від дня набуття
чинності рішенням суду: письмового
Звіту про публічно сповіщені у першому
кварталі 2013 р. твори за формою,
наведеною у додатку №1 до спірного
договору (п.2.7.1. договору); письмового
Звіту про використані музичні твори в
рекламі, що публічно сповіщувалась в
радіоефір у першому кварталі 2013 року,
за формою, наведеною у додатку № 3 до
спірного договору (п. 2.7.2. договору);
підписаного зі сторони відповідача
Акту за перший квартал 2013 року (у двох
примірниках) із зазначенням у ньому
інформації про доходи, одержані
протягом цього звітного періоду з того
виду діяльності відповідача, у процесі
якого відбувалося публічне сповіщення
творів, за формою, наведеною у додатку
№2 до даного договору (п.2.7.3. договору), з
доданням до цього Акту належним чином
завіреної копії свого фінансового
звіту суб'єкта малого підприємництва
за перший квартал 2013 р. (п.4.1. договору) з
відміткою податкового органу про
прийняття цього звіту. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Волинь» 39000
грн. - штрафу за прострочення надання
документів за перший квартал 2013 року

У задоволенні зустрічного позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Волинь» було
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач за первісним позовом
звернувся з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду, в якій вказує, що
рішення є незаконним через неповноту
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому просить рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні первісного позову
відмовити, а зустрічний позов
задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 13.12.2013 року прийнято до
провадження апеляційну скаргу та
призначено її розгляд у складі суддів:
головуючий Шапран В.В., судді: Андрієнко
В.В., Буравльов С.І.

Через відділ документального
забезпечення до суду від представників
позивача та відповідача надійшла заява
про затвердження мирової угоди та
мирова угода.

Колегією суддів в задоволенні вказаної
заяви було відмовлено, оскільки
нормами господарського процесуального
кодексу України не передбачено
вчинення такої процесуальної дії на
стадіії апеляційного провадження.

В судове засідання представники
позивача та відповідача з`явилися та
надали усні пояснення стосовно
предмету спору.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
наявні матеріали справи, встановив
наступне:

22.01.2013 року між Асоціацією «Дім Авторів
музики в Україні» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«Волинь» був укладений ліцензійний
договір № Р-22.

Умовами договору передбачено, що
позивач від імені правовласників,
авторів та їх правонаступників,
включаючи іноземних, надає
відповідачу, на умовах, визначених цим
договором, право (невиключну ліцензію)
на публічне сповіщення шляхом передачі
в радіоефір оприлюднених творів, які
знаходяться в управлінні позивача на
території України, а відповідач
зобов'язується виплачувати авторську
винагороду (роялті) позивачу
відповідно до даного договору та
закону.

Відповідно до п.п.2.4. та 2.5. договору
сторони домовились, що сума авторської
винагороди (роялті), яка сплачується
відповідачем за надання невиключного
права на публічне сповіщення шляхом
передачі в радіоефір оприлюднених
творів становить 2 % від доходів
відповідача, одержаних від того виду
діяльності, при якому здійснюється
публічне сповіщення оприлюднених
творів. При цьому сторони домовились,
що мінімальна сума авторської
винагороди складає 3240 грн. за квартал.
Визначено сторонами сума авторської
винагороди в п. 2.4. договору не залежить
від тривалості та кількості
використання творів.

Згідно з пунктом 2.7. та підпунктами
2.7.1-2.7.3. договору використовуючи твори,
які знаходяться в управлінні позивача,
відповідач зобов'язується вести точний
облік творів та їх авторів і не пізніше
15-ти днів після закінчення кожного
кварталу(15 квітня, 15 липня, 15 жовтня, 15
січня), у якому здійснювалось публічне
сповіщення творів:

- надати позивачу безпосередньо або
через представника письмовий звіт про
публічно сповіщені твори за формою,
наведеною у додатку 1 до даного
договору та в електронному вигляді за
адресою (звіт подається в
файлі формату Excel).

- надати позивачу письмовий звіт про
використані музичні твори в рекламі, що
публічно сповіщувалась в радіоефірі,
наведеною у додатку 3 до даного
договору та в електронному вигляду за
адресою (звіт подається в
файлі формату Excel).

- надати позивачу для підписання
заповнений акт із зазначенням
інформації про доходи, одержані з того
виду діяльності відповідача, у процесі
якого відбувається публічне
сповіщення творів за формою, наведеною
у додатку 2 до даного договору.

У відповідності до п.2.8. договору у разі
несвоєчасного виконання або
невиконання відповідачем пунктів 2.7.1,
2.7.2,2.7.3. даного договору відповідач
зобов'язаний сплатити позивачу штраф
за порушення кожного із пунктів у
розмірі 100 (сто) грн. за кожен день
прострочення надання відповідних
документів (звітів та/або актів).

Пунктом 4.1. договору зазначено, що
відповідно до ч. 4 ст.47 Закону України
«Про авторське право та суміжні права»
відповідач зобов'язується надавати
позивачу всі документи, що пов'язані з
розрахунком сум авторської винагороди
(роялті) відповідно до умов даного
договору.

Як зазначає позивач та підтверджується
матеріалами справи, відповідач
належним чином не виконує умови
ліцензійного договору № Р-22, останній
не надав позивачу письмовий звіт про
публічно сповіщені у першому кварталі
2013 року твори, письмовий звіт про
використані музичні твори в рекламі, що
публічно сповіщувались в радіоефірі у
першому кварталі 2013 року, акт за перший
квартал 2013 року із зазначенням у ньому
інформації про доходи, одержані у цьому
звітному періоді з того виду
діяльності відповідача, у процесі
якого відбувалося публічне сповіщення
творів, належним чином завірену копію
свого фінансового звіту за перший
квартал 2013 року з відміткою
податкового органу про прийняття цього
звіту, хоча згідно з п. 2.7. відповідач
зобов'язаний був надати ці документи не
пізніше 15.04.2013 року.

Згідно з ч. 4 ст. 47 Закону України «Про
авторське право та суміжні права»
особи, які використовують твори,
виконання, програми мовлення,
примірники фонограм (відеограм),
зобов'язані надавати організаціям
колективного управління точний
перелік використаних творів, виконань,
примірників фонограм (відеограм),
програм мовлення разом з документально
підтвердженими даними про одержані
прибутки від їх використання та
повинні виплачувати організаціям
колективного управління винагороду в
передбачений термін і в обумовленому
розмірі.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного
кодексу України передбачено, що
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Як було встановлено судом першої
інстанції, відповідач не надав
позивачеві документів, визначених у п.
2.7. та підпунктами 2.7.1-2.7.3. договору та
доказів зворотнього не надав.

Як встановлено ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Враховуючи вищевикладені норми
законодавства та те що відповідач не
надав суду першої інстанції та суду
апеляційної інстанції жодних доказів
належного виконання свого зобов'язання
щодо надання документів, визначених
договором, та не спростував заявлених
позовних вимог, Господарський суд м.
Києва правомірно дійшов висновку, що
відповідачем було порушено умови
ліцензійного договору № Р-22 від 22.01.2013
року, а отже позовні вимоги за
первісним позовом підлягають повному
задоволенню.

Крім того, позивач за первісним позовом
просив стягнути з відповідача штраф в
сумі 39000 грн. за прострочення надання
документів за перший квартал 2013 року
протягом періоду з 16.04.2013 року по 23.08.2013
року включно (130 днів).

Статтею 627 Цивільного кодексу України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Враховуючи те, що сторони за взаємною
згодою визначили вид штрафних санкцій
та їх розмір за порушення зобов'язань
за договором, беручи до уваги той факт,
що дані зобов'язання з приводу надання
інформації не є грошовими
зобов'язаннями та положення щодо
обмеження розміру штрафних санкцій
законом на них не поширюються.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок штрафу, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог в частині стягнення штрафу в
розмірі 39000 грн.

Стосовно зустрічного позову необхідно
зазначити наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Волинь»
звернулося до суду із зустрічним
позовом про визнання недійсним пункт
2.8. ліцензійного договору № Р-22 від
22.01.2013 року, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«Волинь» та Асоціацією «Дім авторів
музики в Україні» та розірвати з 18.03.2013
року ліцензійний договір № Р-22 від
22.01.2013 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач за зустрічним позовом
посилався на те, що на адресу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Волинь»
надійшов лист № 14/2013 від 18.03.2013 року, в
якому зазначається, що Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Українська музична видавнича група»
(власник майнових авторських прав на
каталоги «Первого музыкального
Издательств», «Warner Chappell», «Chrysalis Music»,
«PeerMusic Austria», «WWW.records») вилучає свої
права з колективного управління
Асоціації «Дім авторів музики в
Україні», у зв'язку з чим відповідач за
зустрічним позовом надає право на
публічне сповіщення значно меншої
кількості творів ніж була на момент
укладення ліцензійного договору, при
цьому розмір авторської винагороди на
таке сповіщення залишився без змін.

У зв'язку з чим ТОВ «Фірма «Волинь»
направила на адресу Асоціації «Дім
авторів музики в Україні» лист №18-04/2013
від 18.04.2013 року, в якому просив
останнього зменшити розмір авторської
винагороди, що визначається
ліцензійним договором та підписати
додаткову угоду про зміну
ліцензійного договору.

10.06.2013 року позивач за зустрічним
позовом повторно направив на адресу
відповідача лист № 06-06/2013 від 06.06.2013
року, в якому просив розірвати
ліцензійний договір з дати вилучення
вказаних прав та просив підписати
відповідну угоду.

Відповідно до ст. 188 Господарського
кодексу України зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.
Якщо судовим рішенням договір змінено
або розірвано, договір вважається
зміненим або розірваним з дня набрання
чинності даним рішенням, якщо іншого
строку набрання чинності не
встановлено за рішенням суду.

Згідно з ч. 3-4 ст. 653 Цивільного кодексу
України у разі зміни або розірвання
договору зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни. Якщо договір змінюється або
розривається у судовому порядку,
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили. Сторони не
мають права вимагати повернення того,
що було виконане ними за зобов'язанням
до моменту зміни або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Господарським судом міста Києва вірно
було зазначено в оскаржуваному
рішенні, що законодавством України
встановлено чіткий порядок розірвання
господарських договорів, а також
визначення моменту припинення
відповідних правовідносин та те, що у
даному випадку, розірвання
ліцензійного договору № Р-22 від 22.01.2013
року можливе лише за домовленістю
сторін, враховуючи, що відповідачем за
зустрічним позовом не порушувалися
положення договору та відсутність
права позивача визначеного спірним
договором, в односторонньому порядку
розривати його.

Враховуючи те, що згоди відповідач за
зустрічним позовом на розірвання
спірного договору позивачеві не
надавав, суд першої інстанції вірно
зроблений висновок про
необґрунтованість позовних вимог за
зустрічним позовом щодо розірвання з
18.03.2013 року ліцензійного договору № Р-22
від 22.01.2013 року, укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Волинь» та
Асоціацією «Дім авторів музики в
Україні».

Щодо зменшення розміру авторської
винагороди, варто зазначити наступне.

Відповідно до п.2.4. ліцензійного
договору сторони домовились, що сума
авторської винагороди (роялті), яка
сплачується відповідачем за надання
невиключного права на публічне
сповіщення шляхом передачі в радіоефір
оприлюднених творів становить 2 % від
доходів відповідача, одержаних від
того виду діяльності, при якому
здійснюється публічне сповіщення
оприлюднених творів.

Згідно з приписами Постанови Кабінету
Міністрів України № 72 від 18.01.2013 року
«Про затвердження мінімальних ставок
винагороди (роялті) за використання
об'єктів авторського права і суміжних
прав», він є мінімальним.

Як вбачається з п.7.9 спірного договору,
сторони досягли згоди, що у разі
вилучення суб'єктами авторського права
творів з управління ДАМвУ, вони будуть
розміщені на веб-сайті останнього за
адресою: http://damvu.org.ua/ та/або відповідне
повідомлення буде надіслано на адресу
користувача. З моменту розміщення
інформації та/або дати отримання
такого повідомлення користувач не має
права на публічне сповіщення в ефір
таких творів.

Отже, сторони у договорі погодили
можливе виникнення обставин, щодо
вилучення суб'єктами авторського права
творів з управління позивача за
первісним позовом, проте наявність
таких обставин не поставлено сторонами
в залежність відповідних змін розміру
авторської винагороди (роялті), тому
позовні вимоги в цій частині також не
підлягають задоволенню.

Крім того, позивач за зустрічним
позовом просив суд визнати недійсним
пункт 2.8. ліцензійного договору № Р-22
від 22.01.2013 року, відповідно до якого
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Волинь»
зобов'язане сплатити Асоціації «Дім
Авторів музики в Україні» штраф за
порушення кожного із пунктів у розмірі
100 грн. за кожен день прострочення
надання відповідних документів (звітів
та/або актів).

В силу положень ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою для визнання спірних
правочинів недійсними позивач вбачає в
положеннях ч.1 ст. 215 ЦК України, згідно
якої підставою недійсності правочину
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Таким чином, враховуючи, що
законодавство України не містить
імперативних норм, щодо можливості
застосування штрафу за кожен день
невиконання чи прострочення виконання
зобов'язання та взаємну згоду сторін на
визначення такого розміру у спірному
договорі, Господарський суд міста
Києва вірно визначив, що п.2.8.
ліцензійного договору № Р-22 відповідає
вимогам чинного законодавства, а тому
позовні вимоги за зустрічним позовом
визнаються необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано
обставини справи, винесено рішення у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права, з повним
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, правомірно задоволені
позовні вимоги за первісним позовом та
відмовлено в задоволенні позовних
вимог за зустрічним позовом, а тому
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
"Волинь» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
"Волинь» залишається без задоволення,
судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
"Волинь» залишити без задоволення,
рішення Господарського суду міста
Києва від 14.11.2013 року у справі № 910/17768/13-
без змін.

2. Матеріали справи № 910/17768/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов