ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2014 р.Справа № 922/4958/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Френдій Н.А.

при секретарі судового засідання
Яровому А.С.

розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1; до
приватного підприємства "Промислова
українсько-національна компанія
транспортування і реалізації", 61001, м.
Харків, вул. Плеханівська, б. 92-А, корпус
Б, кв. 1010, ; про
стягнення 24468, 78 грн. за участю
представників:

позивача - ОСОБА_2, довіреність від
15.10.2013р.;

відповідача - не з"явився.

В розпочатому судовому засіданні
17.12.2013р. роз'яснено права і обов'язки
сторін, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 ГПК
України.

За відсутності клопотання сторін
технічна фіксація судового процесу не
здійснювалась.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовом до
приватного підприємства "Промислова
українсько-національна компанія
транспортування і реалізації" про
стягнення боргу у розмірі 20562,00грн.;
пені у розмірі 0,1% вартості
простроченого зобов"язання за кожен
день простроченого зобов"язання за
кожен день прострочки, що скаладає
2467,44грн., у відповідності до п.п.8.3.п.8
договору; штрафу у розмірі 7% (у
відповідності з абзацом 3 ч.2 ст. 231 ГК
України), в зв"язку із простроченням
виконання зобов"язання понад 30 днів, що
складає 1439,34грн.

Свої вимоги мотивує тим, що в порушення
п.п.4.5.п.4 договору поставки №28/08/002 від
28.08.2012р., відповідач не поставив
позивачу товар, оплачений платіжним
дорученням №60 від 30.05.2013р. (згідно
рахунку №20 від 29.05.2013р.), в зв"язку з чим
позивачем, окрім сплаченої суми за
товар у розмірі 20562,00грн., нараховано
пеню, на підставі п.8.3. договору, та
штраф, на підставі ч.3 п.2 ст. 231 ГК
України. В якості правових підстав
позову вказує на норми ч.4 ст. 653 ЦК
України та ч.3 п.2 ст. 231 ГК України.

В судовому засіданні 17.12.2013р. суд
перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просить
суд задовольнити позов повністю,
обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що
відповідачем після отримання вимоги
№78 від 08.08.2013р. про повернення грошових
коштів не було повернуто позивачу
грошові кошти в сумі 20562,00грн., які
сплачені за товар, у відповідності до
договору поставки №28/08/002 від 28.08.2012р.,
та вказуючи на те, що поставка
продукції повинна була бути здійснена
у впродовж липня 2013 року, на підставі
п.8.3. договору за період з 01.08.2013р. по
28.11.2013р. нараховано пеню та на підставі
ч.3п.2 ст. 231 ГК України штраф у розмірі 7%.
Стосовно початку нарахування пені з
липня 2013р. позивач вказує на те, що
заявка на відвантаження за №56
здійснена 30.05.2013р. і згідно п.4.5.
договору встановлено, що покупець
надає заявку на відвантаження до 10
числа місяця, що передує місяцю
відвантаження з зазначенням
реквізитів одержувача. Також
представник позивача звернувся до суду
із заявою (вх.№1961 від 21.01.2013р.) про
долучення до матеріалів справи
доказів на виконання ухвали суду від
09.01.2014р., у тому числі доказів
направлення листів №56 від 30.05.2013р., №75
від 22.07.2013р. та №78 від 08.08.2013р., наданих
до матеріалів справи, відповідачу.

Відповідач в судове засідання 22.01.2014р.
свого повноважного представника не
направив, відзив на позов та докази,
витребувані ухвалою суду про порушення
провадження у справі від 02.12.2013р. та
ухвалою суду від 17.12.2013р., не надав, хоча
про час та місце розгляду даної справи
повідомлений належним чином, що
підтверджується відміткою про
вручення судової ухвали про
відкладення розгляду справи від
17.12.2013р. відповідачеві 26.12.2013р. (а.с.57),
ухвала про порушення провадження у
справі від 02.12.2013р. повернулася до суду
з поштовою відміткою "за закінченням
терміну зберігання" (а.с. 40-44).

За висновками суду у матеріалах справи
достатньо документів, які мають
значення для правильного вирішення
спору та є необхідними для прийняття
повного і обґрунтованого судового
рішення, внаслідок чого справа
розглядається відповідно до норм ст. 75
ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника позивача, суд встановив
наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Зокрема, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є договори
та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174
Господарського кодексу України
господарський договір є підставою
виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, зміст договору складається з
умов, які визначаються на розсуд та за
погодженням сторін, та умов, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, договір
укладений (підписаний сторонами) є
обов'язковим для виконання кожної із
сторін.

Між приватним підприємством
"Промислова Українська національна
компанія транспортування"
(постачальник) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець)
укладено договір поставки №28/08/002 від
28.08.2012р., згідно умов якого постачальник
зобов'язався поставити, а покупець
прийняти і оплатити продукцію.
Найменування продукції:

1.2.1. щебінь фракції 0,63-2мм;

1.2.2. щебінь фракції 2-5мм;

1.2.3. щебінь фракції 3-10мм;

1.2.4. щебінь фракції 5-10мм;

1.2.5. щебінь фракції 5-20мм;

1.2.6. щебінь фракції 5-25мм;

1.2.7. щебінь фракції 20-25мм;

1.2.8. щебінь фракції 20-40мм;

1.2.9. щебінь фракції 25-60мм;

1.2.10. щебінь фракції 40-70мм;

1.2.11. відсів.

Ціна визначається даним договором і
приймається сторонами в національній
валюті України - гривні. Постачання
здійснюється за цінами, які узгоджені
між сторонами на момент подачі заявки
на відвантаження продукції покупцем
(п.2.1. договору). Ціна продукції включає
вартість продукції, вартість
залізничного тарифу, всі податки і
збори, передбачені чинним
законодавством (п.2.2. договору).

Пунктом 11.5. договору встановлено, що
цей договір вступає в силу з моменту
його підписання та діє до 31.12.2012р., в
частині поставок продукції, в частині
оплат - до повного його виконання.

За змістом п. 11.8. договору
передбачається пролонгація даного
договору на наступний рік в тому
випадку, якщо жодна зі сторін письмово
не звернулася до іншої сторони з
вимогою про зупинення дії договору.

Враховуючи вищевикладене, те що до
матеріалів справи сторонами не надано
доказів письмового звернення сторін у
розумінні приписів п.11.8. договору, або
доказів розірвання цього договору в
судовому порядку, те що одностороння
відмова від договору не допускається,
суд дійшов висновку про те, що договір
поставки №28/08/002 від 28.08.2012р. є діючим,
правовідносини, що склалися між
сторонами, за своєю правовою природою є
поставкою.

Частиною першою ст. 173 Господарського
кодексу України визначено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст.
175 ГК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу.

Розрахунки за цим договором
встановлені на умовах 100% попередньої
оплати, шляхом прямого банківського
переказу на поточний рахунок
постачальника (п.6.1. договору).

На виконання умов договору, на підставі
рахунку на оплату №20 від 29.05.2013р.
(щебінь гранітний (фракція 5-10мм) у
кількості 138т., а.с.16), виставленого
відповідачем, позивачем здійснено
попередню оплату в сумі 20562,00грн.
(платіжне доручення №60 від 30.05.2013р., а.с.
17).

Покупець надає заявку на відвантаження
до 10 числа місяця, що передує місяцю
відвантаження з зазначенням
реквізитів одержувача (п.4.5. договору).

У відповідності до умов п.4.5. договору
позивачем здійснено заявку на
відвантаження товару №56 від 30.05.2013р.
(а.с. 18).

Враховуючи той факт, що сторонами не
встановлено порядку здійснення
замовлення та форми його направлення
постачальнику, те, що позивачем на
підтвердження направлення такої
заявки надано роздруківку зі своєї
електроної скриньки про направлення
такого листа відповідачу на його
поштову адресу , і
відповідачем в належному порядку не
спростовані відомості повідомлені
позивачем суду, суд приймає надані
позивачем докази здійснення заявки на
поставку відповідача як такі, що у
розумінні ст.32 ГПК України є належними.

В контексті умов договору вбачається,
що відповідач був зобов"язаний
поставити оплачений позивачем товар
протягом липня 2013 року, але свого
обов"язку з поставки товару відповідач
не виконав, в зв"язку з чим позивач
звернувся до відповідача вже з вимогою
про повернення грошових коштів №78 від
08.08.2013р. (а.с.19), але грошові кошти
повернуті відповідачем не були, не
міститься таких доказів і в матеріалах
справи.

У разі невиконання покупцем обов'язку
щодо попередньої оплати товару
застосовуються положення статті 538
цього Кодексу. Якщо продавець, який
одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений
строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

Пунктом першим статті 193
Господарського кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства (ст. 530
ЦК України).

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною
(або іншим учасником судового процесу)
у вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Беручи до уваги, що вимога позивача №78
від 08.08.2013р. направлена за допомогою
електроної пошти, грошові кошти мали
бути повернуті відповідачем позивачу
до 16.08.2013р.

Враховуючи, що відповідач, на день
розгляду спору не надав суду доказів
про протилежне, в тому числі про
повернення грошових коштів, сплачених
йому позивачем в якості передплати за
поставку продукції, у розмірі 20562,00грн.,
суд вважає, що позовні вимоги про
стягнення з відповідача 20562,00 грн.
нормативно та документально доведені,
а тому підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

В контексті вищевикладеного, оскільки
відповідач був зобов"язаний повернути
грошові кошти у строк до 16.08.2013р.,
останній є боржником, що прострочив.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення
пені у розмірі 0,1% вартості
простроченого зобов"язання за кожен
день простроченого зобов"язання за
кожен день прострочки, що скаладає
2467,44грн., у відповідності до п.п.8.3.п.8
договору та штрафу у розмірі 7% (у
відповідності з абзацом 3 ч.2 ст. 231 ГК
України), в зв"язку із простроченням
виконання зобов"язання понад 30 днів, що
складає 1439,34грн., суд керується
наступним.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з
наслідків порушення зобов'язань є
сплата неустойки, розмір якої
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 231 Господарського кодексу
України, передбачено, що у разі якщо
порушено господарське зобов'язання, в
якому хоча б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах: за порушення строків
виконання зобов'язання стягується пеня
у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів
(робіт, послуг), з яких допущено
прострочення виконання за кожний день
прострочення, а за прострочення понад
тридцять днів додатково стягується
штраф у розмірі семи відсотків
вказаної вартості.

Відповідно до ч.ч. 2 - 10 ст. 22 ГК України,
суб'єктами господарювання державного
сектора економіки є суб'єкти, що діють
на основі лише державної власності, а
також суб'єкти, державна частка у
статутному фонді яких перевищує
п'ятдесят відсотків чи становить
величину, яка забезпечує державі право
вирішального впливу на господарську
діяльність цих суб'єктів; повноваження
суб'єктів управління у державному
секторі економіки - Кабінету Міністрів
України, міністерств, інших органів
влади та організацій щодо суб'єктів
господарювання визначаються законом;
законом можуть бути визначені види
господарської діяльності, яку
дозволяється здійснювати виключно
державним підприємствам, установам і
організаціям; держава реалізує право
державної власності у державному
секторі економіки через систему
організаційно-господарських
повноважень відповідних органів
управління щодо суб'єктів
господарювання, що належать до цього
сектора і здійснюють свою діяльність
на основі права господарського відання
або права оперативного управління;
правовий статус окремого суб'єкта
господарювання у державному секторі
економіки визначається уповноваженими
органами управління відповідно до
вимог цього Кодексу та інших законів.
Відносини органів управління з
названими суб'єктами господарювання у
випадках, передбачених законом, можуть
здійснюватися на договірних засадах;
держава застосовує до суб'єктів
господарювання у державному секторі
економіки усі засоби державного
регулювання господарської діяльності,
передбачені цим Кодексом, враховуючи
особливості правового статусу даних
суб'єктів; законом встановлюються
особливості здійснення
антимонопольно-конкурентної політики
та розвитку змагальності у державному
секторі економіки, які повинні
враховуватися при формуванні
відповідних державних програм;
процедура визнання банкрутом
застосовується щодо державних
підприємств з урахуванням вимог,
зазначених у главі 23 цього Кодексу;
органам управління, які здійснюють
організаційно-господарські
повноваження стосовно суб'єктів
господарювання державного сектора
економвок продукції, в частині оплат -
до повного його виконання.

З аналізу вищезазначених положень
вбачається, що позивач у справі не
відноситься до держаного сектору
економіки, так як не має всіх
необхідних ознак.

Крім того, п.4 ч. 3 Прикінцевих положень
Господарського кодексу України
Кабінету Міністрів України доручено
визначити суб'єктів господарювання, що
належать до державного сектору
економіки, відповідно до вимог цього
Кодексу.

Однак доказів того, що Кабінет
Міністрів визначив позивача як
суб'єкта господарювання державного
сектору економіки також не надано.

Правова позиція про неможливість
застосування пені та штрафу на
підставі ст. 231 Господарського кодексу
України в даних правовідносинах також
підтверджується Постановою Верховного
Суду України від 06.12.2010 року у справі №
42/562.

За таких обставин, суд відмовляє в
позові в частині стягнення з
відповідача штрафу у розмірі 1439,34грн. (7%
від 20562,00грн.), нарахованих на підставі
ч.2 ст. 231 ГК України.

Стосовно пені, нарахованої у
відповідності до п.8.3. договору, яким
установлено, що за несвоєчасну
передачу товару, постачальник сплачує
покупцю пеню в грошовому виразі у
розмірі 0,1% вартості простроченого
зобов"язання за кожен день
простроченого зобов"язання за кожен
день прострочки, що скаладає за
розрахунком позивача 2467,44грн. за період
з серпня 2013 року по листопад 2013 року
включно (а.с.7), суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбечено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином розмір пені, що
обчислюється від суми простроченого
платежу не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Приймаючи до уваги встановлений факт
прострочення відповідачем виконання
зобов'язання за договором, перевіривши
правильність нарахування пені, та
враховуючи, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня,
позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню частково - в
сумі 885,57грн. за період з 01.08.2013р. по
29.11.2013р.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд враховує таке.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір" інваліди I та
II груп звільняються від сплати
судового збору.

Враховуючи те, що позивач - ОСОБА_1 є
інвалідом ІІ групи, що підтверджується
довідкою до акту огляду МСЕК №259171 від
25.01.2010р., завірена копія якої залучена
до матеріалів справи (а.с.27), то в силу
зазначених приписів Закону України
"Про судовий збір" він звільнений від
сплати судового збору за звернення до
суду з даним позовом.

Згідно п 4.5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" від 21.02.2013р. № 7 у
випадках коли позивач звільнений від
сплати судового збору, то у разі
задоволення позову повністю або
частково судовий збір стягується з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам) в доход
Державного бюджету України, якщо
відповідач не звільнений від сплати
цього збору.

Враховуючи вищевикладене та те, що
приписами Закону України "Про судовий
збір" відповідач у справі не звільнений
від сплати судового збору,
відшкодування витрат по сплаті
судового збору в сумі 1508,07грн.
відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладається судом на відповідача,
оскільки спір виник з його вини і
доказів протилежного останній суду не
надав.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 22, 32, 33, 43, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства
"Промислова українсько-національна
компанія транспортування і реалізації"
(61001, м. Харків, вул. Плеханівська, б. 92-А,
корпус Б, кв. 1010, ) на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1)
заборгованість у розмірі 20562,00грн. та
885,57грн. пені.

2.1. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

3. Стягнути з приватного підприємства
"Промислова українсько-національна
компанія транспортування і реалізації"
(61001, м. Харків, вул. Плеханівська, б. 92-А,
корпус Б, кв. 1010, ) на
користь Державного бюджету України
(одержувач коштів - Управління
державної казначейської служби у
Дзержинському районі м. Харкова, вул.
Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача -
Головне управління державної
казначейської служби України у
Харківській області, МФО 851011, код
бюджетної класифікації 22030001) 1508,07грн.
судового збору.

3.1. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу, а
прокурор апеляційне подання протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 27.01.2014 р.

Суддя Френдій Н.А.