м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЧОРНИЙ ДІАМАНТ";
до Публічного акціонерного
товариства "Київський суднобудівний-
судноремонтний завод";
про визнання договору недійсним
Суддя Мандриченко О.В.
Від позивача: Ткаченко К.В.,
представник, довіреність № б/н від
Від відповідача: Вітошко В. О.,
представник, довіреність № 04/41 від
представник, довіреність № 258/41 від
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.11.2013 р. порушено провадження
призначено на 17.12.2013 р.
У судовому засіданні 17.12.2013 року
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач у поданій до господарського
суду позовній заяві просить визнати
недійсним договір оренди № 530/11 від
27.07.2011 р., укладений між Закритим
акціонерним товариством "Київський
суднобудівний-судноремонтний завод" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЧОРНИЙ ДІАМАНТ" з
мотивів, вказаних у позовній заяві.
У судовому засіданні 14.01.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив позов задовольнити у
Відповідач - Публічне акціонерне
товариство "Київський суднобудівний-
судноремонтний завод" у своєму відзиві
на позовну заяву та представники
останнього у судовому засіданні
позовні вимоги заперечували, просили
суд відмовити у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі.
Розглянувши документи і матеріали,
додані до позовної заяви, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
обставини справи, оцінивши докази, які
мають значення для вирішення спору,
господарський суд
Між Закритим акціонерним
товариством "Київський
суднобудівний-судноремонтний завод" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЧОРНИЙ ДІАМАНТ"
27.07.2011 р. було укладено договір оренди №
530/11, відповідно до п. 1.1 якого
відповідач як орендодавець надає, а
позивач як орендар приймає в орендне
користування об'єкт оренди, що належить
орендодавцю на праві власності,
розташований за адресою: м.Київ, вул.
Набережно-Лугова, 8: частину причальної
стінки, що буде використовуватись для
відстою несамохідного судна
Відповідно до п. 2.1. договору, з
01.08.2011 року за надані послуги орендар
сплачує щомісячну орендну плату згідно
розрахунку (додаток 3) в сумі 7 200,00 грн.
з ПДВ. Оплата здійснюється в гривнях на
поточний рахунок орендодавця.
Згідно п. 8.1. договору, термін дії
цього договору встановлюється з 27.07.2011
На виконання умов договору,
орендодавець передав, а орендар
прийняв об'єкт оренди (частину
причальної стінки), розташований за
адресою: м. Київ, вул. Набережно-Лугова,
8, що підтверджується актом
прийому-передачі об`єкту оренди від
Позивач у своїй позивній заяві
просить суд визнати недійсним договір
оренди № 530/11 від 27.07.2011 р., укладений між
ним та відповідачем, посилаючись на
невідповідність даного договору
положенням ЦК України та на те, що
відповідач не має належним чином
оформленого право власності чи право
користування частиною земельної
ділянки, на якій знаходиться об'єкт
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).
У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Так, виходячи із
вимог частини першої вказаної статті
правочин не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.
Стаття 215 ЦК України підставами
недійсності правочину визначає
наступні підстави: 1) зміст правочину
суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, та моральним
засадам суспільства; 2) відсутність у
особи, яка вчиняє правочин, необхідного
обсягу цивільної дієздатності; 3)
відсутність вільного волевиявлення
учасника правочину, яке б відповідало
його внутрішній волі; 4) укладання
правочину не спрямованого на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним та 5) суперечливість
правочину, вчиненого батька
(усиновлювачами), правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Відповідно до
частини першої статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК
України, саме на момент вчинення
Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
правочин є чинним за умови дотримання
його сторонами наступних вимог: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1); особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.
3); правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей (ч. 6).
Згідно із ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.
За змістом ст. 638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
Правочин може бути визнаний
недійсним з підстав, передбачених
Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7 1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.
Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.
З правової конструкції ст. 627
Цивільного кодексу України випливає,
що сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.
Як вже було встановлено судом, 27.07.2011
року між сторонами укладено договір
оренди № 530/11, відповідно до п. 1.1 якого
відповідач як орендодавець надає, а
позивач як орендар приймає в орендне
користування об'єкт оренди, що належить
орендодавцю на праві власності,
розташований за адресою: м.Київ, вул.
Набережно-Лугова, 8: частину причальної
стінки, що буде використовуватись для
відстою несамохідного судна
Умовами договору сторони взаємно
погодили зобов'язання сторін, умови і
порядок розрахунків, відповідальність
сторін, строк договору.
Зі змісту розділу 9 договору
вбачається, що договір підписаний з
боку орендодавця та орендаря і
скріплений печатками позивача та
відповідача, що свідчить про
волевиявлення його сторін щодо
викладених в ньому умов та змісту
При мотивуванні позовних вимог,
позивач посилається на відсутність у
відповідача право власності чи право
на користування частиною земельної
ділянки, на якій знаходиться об'єкт
Публічне акціонерне товариство
"Київський суднобудівний-
судноремонтний завод", через
канцелярію суду 13.01.2014 р. долучило до
матеріалів справи наступні документи:
копію договору купівлі продажу майна
державного підприємства від 14.04.1993
року, копію реєстраційного посвідчення
№ 003595 Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, копію акту
прийому-передачі державної частки
цілісного майнового комплексу від
26.04.1993 року, копію акту на право
користування землею від 07.09.1967 р.
Вищезазначені документи підтверджують
право власності відповідача та право
на користування земельною ділянкою та
об'єктом оренди (причальна стіна) за
адресою: м. Київ, вул. Набережно-Лугова,
Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Відтак, сторони звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.
Отже, позивачем не доведено, що договір
оренди № 530/11 від 27.07.2011р. є таким, що не
відповідає вимогам закону, зокрема
Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими, недоведеними
належними доказами та такими, що не
підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 49 ГПК України
витрати по оплаті судового збору
покладаються на позивача.
На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України,
суд -
1. У задоволенні позову відмовити
2. Рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.
Суддя О.В. Мандриченко Дата
складання рішення 21.01.2014 р.