ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р.
Справа № 921/674/13-г/6

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Давид Л.Л.

Суддів
Данко Л.С.

Юрченка Я.О.

при секретарі судового засідання
Карнидал Л.Ю.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Другого відділу державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції, вих. №
19/59147/06 від 11.11.2013р.

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 15.10.2013р.

у справі № 921/674/13-г/6 (суддя - І.П.
Шумський)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Козова Тернопільської
області

до відповідача 1: Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "Приватбанк", м. Дніпропетровськ

до відповідача 2: Приватного підприємця
ОСОБА_3, м. Тернопіль

до відповідача 3: Другого відділу
державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції, м. Тернопіль

про визнання права власності на майно
та зняття з нього арешту

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача 1: Жарський І.Р. -
представник (довіреність № 4626-О від
30.10.2013р.);

від відповідача 2: ОСОБА_3 (паспорт серії
НОМЕР_1, виданий Тернопільським РВ УМВС
України в Тернопільській області 03.12.1999
р.);

від відповідача 3: Мелих А.І. -
представник (довіреність від 15.04.2013 р. №
13019);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 15.10.2013 року
у справі № 921/674/13-г/6 (суддя - Шумський
І.П.) позов задоволено частково, визнано
за ОСОБА_2 право власності та знято
арешт з майна, що міститься в Акті опису
й арешту майна, складеного 14.03.2013 року
працівниками Другого відділу
державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції за адресою АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, а
також право власності та знято арешт з
майна, що міститься в Акті опису й
арешту майна, складеного 14.03.2013 року
працівниками Другого відділу
Державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції за адресою АДРЕСА_3. Відмовлено
Суб'єкту підприємницької діяльності
ОСОБА_2 в задоволенні вимог про
визнання за нею права власності та
зняття арешту з майна, описаного в Акті
опису й арешту майна від 14.03.2013 року по
торговій точці по АДРЕСА_2 - акумулятори
до м/т 34 шт. (Avalanche), брелків до м/т 3 шт.,
шнурка на м/т, брелка до м/т 1 шт.,
пластикових чохлів до м/т 32 шт.; по
торговій точці по АДРЕСА_3 - наклейок
для підсилення сигналу 7 шт. та
акумуляторних батарей Avalanche 80 шт.
Стягнуто солідарно з Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_3 та
Другого відділу державної виконавчої
служби Тернопільського міського
управління юстиції на користь Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 -
2844,56 грн. судового збору та 3000 грн.
витрат на послуги адвоката.

Рішення місцевого господарського суду
мотивовано тим, що позивачем доведено
право власності на заявлене майно, а
тому на останнє незаконно накладено
арешт та звернено стягнення. При
укладенні відповідачами 1 та 2 договору
застави мобільних телефонів та
аксесуарів до них від 02.09.2008 року, вони
не склали переліку конкретного
заставного товару (із зазначенням його
асортименту, кількості і т.п.), не
встановили його індивідуально
визначених ознак, а державний
виконавець, не перевіривши
приналежність майна і приміщень саме
боржнику, всупереч вимог ст. ст. 52, 54, 55
Закону України «Про виконавче
провадження», п. 5 Інструкції про
проведення виконавчих дій склав Акти
опису й арешту майна, до яких помилково
було включено і частка майна, належного
на праві власності позивачу, а відтак
позов задоволено частково.

Відповідач 3 (Другий відділ державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції), не
погодившись з рішенням суду першої
інстанції, оскаржив його в
апеляційному порядку. Зокрема,
зазначає про безпідставність
солідарного стягнення з Другого
відділу ДВС Тернопільського МУЮ на
користь СПД ОСОБА_2 2844,56 грн. судового
збору та 3000,00 грн. витрат на послуги
адвоката, у зв'язку з чим в цій частині
рішення просив скасувати. Апеляційна
скарга вмотивована тим, що
працівниками органу ДВС проведені
виконавчі дії в межах зведеного
виконавчого провадження про стягнення
з ОСОБА_3 в користь ПАТ Комерційний банк
«Приватбанк» грошових коштів, в тому
числі шляхом звернення стягнення на
майно по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у
м. Тернополі, зазначивши, що ПП ОСОБА_3
не повідомив заставодавця, державну
виконавчу службу про те, що він з 2009
року за вказаними адресами не здійснює
підприємницької діяльності.

Позивач (Фізична особа - підприємець
ОСОБА_2) у відзиві на апеляційну скаргу
(вх. № Львівського апеляційного
господарського суду 01-04/194/14) зазначила,
що понесла витрати щодо розгляду
справи і несе їх на даний час, оскільки
вилучене описане майно втрачає свою
вартість. Крім того, вказує про
наявність у неї документів на право
власності на описане майно і що саме
вона є орендарем торгових точок по
АДРЕСА_3, АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, а тому
просить рішення суду першої інстанції
залишити в силі, апеляційну скаргу - без
задоволення.

Відповідачі 1 та 2 своїм правом, наданим
ст. 96 Господарського процесуального
кодексу не скористались, відзивів на
апеляційну скаргу не подали.

В судове засідання 20.01.2014 року з'явились
представники відповідачів 1, 2 та 3.
Позивач участі уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, причин неявки не повідомив.
В даному судовому засіданні
представник Другого відділу державної
виконавчої служби Тернопільського
міського управління юстиції підтримав
доводи апеляційної скарги та просив
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині солідарного
стягнення судових витрат. Представники
відповідачів 1 та 2 зазначили, що суд
першої інстанції скористався правом,
наданим йому ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України та
підставно стягнув на користь позивача
судові витрати.

Вивчивши матеріали справи в сукупності
з апеляційною скаргою та відзивом на
неї, заслухавши пояснення
представників сторін, оцінивши зібрані
докази, судова колегія Львівського
апеляційного господарського суду
прийшла до висновку про відповідність
рішення господарського суду
Тернопільської області нормам чинного
законодавства, матеріалам та
обставинам справи, виходячи з
наступного.

2 вересня 2008р. між Приватним
підприємцем ОСОБА_3 (відповідачем 2) як
заставодавцем та Тернопільською
філією ПАТ Комерційний банк
"Приватбанк" як заставодержателем
укладено договір застави від 02.09.2008р. №
08/08/1220М/01 для забезпечення виконання
позичальником умов кредитної угоди №
08/08/1220М.

За змістом останнього, предметом
застави виступав товар в обороті, а
саме - мобільні телефони і аксесуари до
них, ринковою вартістю - 194 000 грн., а
заставною вартістю - 116400 грн., які
належали на праві власності саме
позичальнику. Вказане
підтверджувалось і складською
довідкою, виданою ПП ОСОБА_3 02.09.2008р.

Проте, в договорі застави від 02.09.2008р. №
08/08/1220М/01 та названій складській
довідці відсутній перелік конкретного
товару, що передавався у заставу (із
зазначенням його асортименту,
кількості і т.п.).

Згідно з договором застави та
складської довідки від 02.09.2008р.
заставне майно знаходилось в
орендованих відповідачем 2 приміщеннях
по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4

14 березня 2013 року Другим відділом ДВС
Тернопільського міського управління
юстиції (відповідачем 3), на виконання
виконавчих листів суду, складено акти
опису й арешту майна, а саме: мобільних
телефонів та аксесуарів до них в
торгових точках, що знаходяться по
АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3.

Вважаючи описане майно своїм, згідно
переліку встановленого судом першої
інстанції, підприємець ОСОБА_2
звернулась в суд з позовом в порядку
ст.60 Закону України "Про виконавче
провадження" про визнання права
власності на це майно та про зняття з
нього арешту.

На підтвердження своїх вимог позивач
представила договори оренди приміщень,
де проводився опис і арешт
переліченого майна.

А саме: договір оренди приміщення від
01.02.2013р. по АДРЕСА_1 із строком оренди з
01.02.2013р. до 31.01.2014р. (орендодавець -
ОСОБА_6), договір оренди приміщення від
01.02.2013р. по АДРЕСА_3, укладений на 1 рік з
орендодавцем - ТОВ "Універсам
Текстерно". А також докази виконання
цих договорів: Акти приймання -
передачі орендованих приміщень та
внесення орендної плати.

Щодо торгівельної точки по АДРЕСА_2
позивач надала договір оренди об'єкта
нерухомості, укладений 01.03.2013р. нею з
СПД ОСОБА_7 терміном до 01.02.2014р., і який
було розірвано за взаємною згодою
20.03.2013р. (після проведення в приміщенні
виконавчих дій).

Акти опису й арешту майна від 14.03.2013р. в
приміщенні по АДРЕСА_1, складено ДВС в
присутності позивачки; по АДРЕСА_2 в
присутності - ОСОБА_8; АДРЕСА_3 в
присутності - ОСОБА_9

В названих Актах громадяни ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 зазначені ДВС в якості
продавців ПП ОСОБА_3 (боржника). Їх
підписи на Актах опису й арешту майна
від 14.03.2013р. відсутні.

Позивачем подано копії цивільних
договорів, укладених нею із
зазначеними особами від 09.03.2013р. та
07.03.2013р. відповідно, на виконання для
неї, а не ПП ОСОБА_3 платних послуг щодо
реалізації мобільних телефонів та
аксесуарів до них. Як з'ясовано судом
першої інстанції, сама позивачка теж не
знаходилась з відповідачем 2 в
цивільних, трудових чи родинних
відносинах.

До позовних матеріалів СПД ОСОБА_2
долучено також договори поставки,
купівлі - продажу мобільних телефонів
та аксесуарів, докази їх виконання, що
підтверджують придбання нею частини
описаного і арештованого 14.03.2013р. майна,
окрім: відповідно до акту опису та
арешту майна від 14.03.2013 року по торговій
точці по АДРЕСА_2 - акумуляторів до м/т 34
шт. (Avalanche), брелків до м/т 3 шт., шнурків
на м/т, брелка до м/т 1 шт., пластикових
чохлів до м/т 32 шт.; по торговій точці по
АДРЕСА_3 - наклейок для підсилення
сигналу 7 шт. та акумуляторних батарей
Аvalanche 80 шт.

На вимогу суду позивачем та органом ДВС
проведено звірку описаного майна з
наданими заявником підтверджуючими
документами на його придбання, про що
складено Акт.

Згідно з його змістом, СПД ОСОБА_2 не
доведено лише купівлю описаного й
арештованого майна по торговій точці
по АДРЕСА_2 - акумуляторів до м/т 34 шт.
(Avalanche), брелків до м/т 3 шт., шнурка на м/т,
брелка до м/т 1 шт., пластикових чохлів
до м/т 32 шт.; по торговій точці по
АДРЕСА_3 - наклейок для підсилення
сигналу 7 шт. та акумуляторних батарей
Аvalanche 80 шт.

Відомостей про передачу СПД ОСОБА_2
свого майна в заставу, для забезпечення
виконання відповідачем 2 кредитних
зобов'язань, в договорі застави від
02.09.2008р. не було.

Приміщення по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2,
АДРЕСА_3, в яких проводились виконавчі
дії, станом на 14.03.2013р. ОСОБА_3 на праві
власності (користування) не належали, в
заставі за його зобов'язаннями не
перебували.

За ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче
провадження" особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту. Тобто, арешт може бути
знятий з майна, на яке визнано право
власності саме за позивачем.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що вимоги
позивача про визнання права власності
на арештоване 14.03.2013р. майно і про
зняття з нього арешту підлягають
частковому задоволенню в судовому
порядку. Даний факт не оспорюється
представниками сторін у справі.

Однак, позивач просив суд у разі
задоволення позову окрім суми судового
збору, стягнути на його користь - 4 000
грн., сплачених, згідно з квитанцією №11
від 17.05.2013р., адвокату ОСОБА_10 (свідоцтво
про право на зайняття адвокатською
діяльністю НОМЕР_2 від 06.10.2006р.) за
послуги по даній справі, надані по
договору від 17.05.2013р.

З урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, його часткового
задоволення та рекомендацій,
викладених в п.6.5 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №7
від 21.02.2013р., визначаючи (співрозмірний)
розумно необхідний розмір суми, яка
підлягає сплаті за послуги адвоката,
суд першої інстанції зменшив його до 3
000 грн.

З огляду на що та враховуючи вимоги
ст.ст. 44,49 Господарського
процесуального кодексу України,
відшкодував позивачу судові витрати
пропорційно до задоволених вимог, за
рахунок відповідачів 2,3 солідарно.

Другий відділ державної виконавчої
служби Тернопільського міського
управління юстиції з таким висновком
суду не погодився, оскільки
працівниками органу ДВС проведені
виконавчі дії в межах зведеного
виконавчого провадження про стягнення
з ОСОБА_3 в користь ПАТ Комерційний банк
«Приватбанк» грошових коштів, в тому
числі шляхом звернення стягнення на
майно по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3,
зазначивши, що ПП ОСОБА_3 не повідомив
заставодавця, державну виконавчу
службу про те, що він з 2009 року за
вказаними адресами не здійснює
підприємницької діяльності.

З даного приводу судова колегія
зазначає, що згідно з ст.19 Конституції
України, органи державної влади (до
яких належать органи Державної
виконавчої служби), їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Зокрема, вчиняючи виконавчі дії по
виконанню судових рішень, відповідач 3
повинен був керуватись приписами
Закону України "Про виконавче
провадження" (далі - Закон) та
Інструкції про проведення виконавчих
дій, затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року N
74/5 і зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158
(далі - Інструкція).

За вимогами ст.52 Закону та п.5
Інструкції в редакціях, що діяли на час
виникнення спірних правовідносин,
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно.

Державний виконавець має право
звернути стягнення на майно боржника,
що перебуває в інших осіб, а також на
майно та кошти, що належать боржнику
від інших осіб. Зазначені особи
зобов'язані подати на запит державного
виконавця у визначений ним строк
відомості про належне боржнику майно,
що перебуває в них, та майно чи кошти,
які вони мають передати боржнику - ст.55
Закону.

Звернення стягнення на заставлене
майно в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача -заставодержателя (ст.54
Закону).

Відомості про заставу рухомого майна
державний виконавець може отримати в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна (п.п.5.3.9 Інструкції).

Як зазначалось вище, при укладені між
відповідачами 1,2 договору застави
мобільних телефонів і аксесуарів до
них від 02.09.2008р., вони не склали переліку
конкретного заставного товару (із
зазначенням його асортименту,
кількості і т.п.), не встановили його
індивідуально визначених ознак .

Враховуючи це, відомості про нього не
могли бути взяті і з відповідного
реєстру.

В той же час, з наданих органу ДВС
стягувачем (банком) документів, а саме:
договору застави та складської довідки
від 02.09.2008р., випливало, що стягнення в
приміщеннях по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2,
АДРЕСА_3 може бути звернуто лише на
майно, належне на праві власності
заставодавцю - ОСОБА_3

Таким чином, за відсутності конкретно
визначеного заставного майна та його
точного місцезнаходження, керуючись
даними 2008 року, не перевіривши
належність майна і приміщень саме
боржнику, всупереч ст.ст.52,54,55 та інших
норм Закону України "Про виконавче
провадження", п.5 Інструкції про
проведення виконавчих дій,
відповідачем 3 14.03.2013р. складено Акти
опису й арешту майна, а саме - мобільних
телефонів та аксесуарів до них в
торгових точках, що знаходяться по
АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3.

З огляду на причини виникнення спору
(неправильні дії/ вину відповідачів),
згідно ст. ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія погоджується з висновом суду
першої інстанції про підставність
солідарного стягнення з відповідачів
2,3 на користь позивача судових витрат.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї судовий збір
незалежно від результатів вирішення
спору.

Суми, які підлягають сплаті за
проведення судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Отже, частиною другою статті 49
Господарського процесуального кодексу
України передбачено, що в разі коли
спір виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарськи суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Зазначена норма виступає
процесуальною санкцією, яка
застосовується господарським судом
незалежно від того, чи заявлялось
відповідне клопотання заінтересованою
стороною.

В силу ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Згідно ст.33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Відповідно
до приписів ст.34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному і об"єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та
враховуючи, що доводами апеляційної
скарги правомірності висновків суду
першої інстанції не спростовано,
обставини, які відповідно до статті 104
ГПК України є підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції, в порядку статтей 33,34 ГПК
України, апелянтом не доведено, а
оскаржуване судове рішення прийняте у
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права, фактичними
обставинами та матеріалами справи,
апеляційний господарський суд підстав
для задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення місцевого
господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну
скаргу залишено без задоволення,
витрати по сплаті судового збору за
перегляд рішення місцевого
господарського суду в апеляційному
порядку, у відповідності до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України відносяться на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Тернопільської області від 15.10.2013 р. у
справі № 921/674/13-г/6 залишити без змін,
апеляційну скаргу Другого відділу
державної виконавчої служби
Тернопільського міського управління
юстиції, вих. № 19/59147/06 від 11.11.2013р. - без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України в порядку
та строки, передбачені статтями 109-110
Господарського процесуального кодексу
України.

4. Справу № 921/674/13-г/6 повернути
господарському суду Тернопільської
області.

повний текст постанови підписано
23.01.2014р.

Головуючий суддя
Давид Л.Л.

Суддя
Данко Л.С.

Суддя
Юрченко Я.О.