КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р. Справа№ 910/19523/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Леонова О. Є. -
представник за довіреністю № 3398/18 від
24.12.2013

від відповідача: Ємчук В. О. -
представник за довіреністю № 2712/13-04 від
27.12.2013

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування»

на рішення господарського
суду міста Києва від 25.11.2013

у справі № 910/19523/13 (суддя
Гавриловська І. О.)

за позовом Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування»

до Страхового
товариства з додатковою
відповідальність «Гарантія»

про стягнення
страхового відшкодування в порядку
регресу в розмірі 3 992,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог (а.с. 84),
заявлено про стягнення з відповідача в
порядку регресу страхового
відшкодування в сумі 3 992,04 грн., яке
позивачем як страховою організацією
було виплачено в зв'язку з пошкодженням
автомобіля «Тойота Рав 4», державний
номерний знак АХ 6500 СЕ, що належить
Савченко Олені Іванівні, внаслідок ДПТ,
що сталася з вини Толмачова Анатолія
Івановича - водія автобуса «Іван»,
державний номерний знак АХ 0583 ВТ,
цивільно-правова відповідальність
власника якого - ТОВ «Статус-Авто»
застрахована у відповідача за полісом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № ВЕ/8231773.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 25.11.2013, повний текст якого
підписаний 02.12.2013, у справі № 910/19523/13 в
позові відмовлено повністю.

Рішення суду ґрунтується на тому, що
позивачем не надано належних доказів
виплати спірного страхового
відшкодування, оскільки з матеріалів
справи вбачається, що вказане страхове
відшкодування виплачене позивачем
23.11.2010 ТОВ «Автоарт» (особа, яка
проводила ремонт спірного автомобіля),
в той час як вигодонабувачем за умовами
спірного договору є ПАТ
«Індустріально-експортний банк», що
матеріали справи не міститять належних
доказів погодження з вигодонабувачем
виплати страхового відшкодування
іншій особі, оскільки наданий
позивачем генеральний договір про
співробітництво № ІМА-11-1/2011 від 07.04.2011
не може регулювати вказані
правовідносини через те, що укладений
після дати виплати спірного страхового
відшкодування.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «АХА Страхування»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 02.12.2013 по справі №910/19523/13 та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Позивач вважає, що при розгляді справи
і винесенні рішення судом першої
інстанції були порушені норми
матеріального та процесуального права.

При цьому, позиції позивач послався на
те, що можливість виплати страхового
відшкодування в сумі, що не перевищує 5
000 грн., без згоди вигодонабувача в
період виплати страхового
відшкодування встановлювалась
відповідним наказом позивача № 108 від
01.04.2009. До апеляційної скарги позивачем
додано копію вказаного наказу, який не
подавався під час розгляду справи в
суді першої інстанції, проте
клопотання про залучення вказаного
доказу до справи із зазначенням причин
неможливості його подання в суд першої
інстанції позивачем не зявлено.

Ухвалою від 24.12.2013 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А. апеляційну
скаргу Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «АХА
Страхування» прийнято до розгляду та
порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник
позивача апеляційну скаргу підтримав в
повному обсязі, представник
відповідача проти задоволення
апеляційної скарги заперечив та
просив залишити її без задоволення, а
оспорюване рішення суду першої
інстанції - без змін.

В судовому засідання представник
відповідача повідомив про допущені ним
у відзиві на апеляційну скаргу,
поданому до суду 17.01.2014, помилки в
номері та даті укладення спірного
договору, в назві особи, якій виплачено
страхове відшкодування, та в
реквізитах платіжного доручення, за
якими вказане страхове відшкодування
переховано.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представників сторін, з
урахуванням правил ст. ст. 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України, згідно з якими апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне.

22.07.2010 позивач як Страховик та Савченко
Олена Іванівні як Страхувальник уклали
договір добровільного страхування
наземного транспорту № 11063Г-а/10Х (далі
Договір) (а.с. 17-24), предметом якого є
страхування майнових інтересів
Страхувальника, що не суперечать
чинному законодавству України,
пов'язаних з володінням, користуванням
та розпорядженням транспортним
засобом - автомобілем «Тойота Рав 4»,
державний номерний знак АХ 6500 СЕ.

В п. 21.1.1 Договору сторонами погоджено,
що Договір набуває чинності з моменту
надходження страхового платежу,
вказаного в п. 9 Договору на поточний
рахунок чи до каси Страховика та діє до
24-00 години дня, зазначеного в Договорі
як дата закінчення його дії.

Згідно з п. 14 Договору дата закінчення
Договору 22.07.2011.

12.11.2010 біля 19 годині 30 хвилин у м.
Харкові по вул. Клочковській з боку вул.
Херсонської сталась
дорожньо-транспортна пригода
(зіткнення автомобілів) за участю
Автомобіля під керуванням Савченко
Олени Іванівни та автобусу «Іван»,
державний номерний знак АХ 0583 ВТ (далі
Автомобіль 1), під керуванням Толмачова
Анатолія Івановича.

В результаті ДТП пошкоджено
застрахований позивачем Автомобіль.

Згідно зі складеним позивачем
Страховим актом № 11063Г-а/10Х-1 від 18.10.2010,
з урахуванням розрахунку суми
страхового відшкодування (а.с. 39-41) та
того, що франшиза за Договором 1 щодо
збитків, завданих ДТП, становить 0,5% від
страхової суми (290 800 грн.), тобто 1 454 грн.,
до виплати в якості страхового
відшкодування призначено 4 992,04 грн. (6
446,04 -1 454).

При цьому, як слідує зі змісту
вказаного розрахунку, вартість
матеріального збитку , що підлягає
виплаті за умовами Договору, визначена
позивачем виходячи з даних,
встановлених в рахунку-фактури ТОВ
«Автоарт» № 1-00004446 від 18.11.2010 (а.с.43)
(особи, яка в подальшому здійснювала
ремонт Автомобіля).

Згідно з абз. 4 ст. 3 Закону України «Про
страхування» (в редакції на дату
укладення Договору 1), страхувальники
мають право при укладанні договорів
страхування інших, ніж договори
особистого страхування, призначати
фізичних осіб або юридичних осіб
(вигодонабувачів), які можуть зазнати
збитків у результаті настання
страхового випадку, для отримання
страхового відшкодування, а також
замінювати їх до настання страхового
випадку, якщо інше не передбачено
договором страхування.

Пунктом 4 Договору сторони погодили, що
Вигодонабувачем за Договором є ПАТ
«Індустріально-експортний банк».

Згідно з наявною в матеріалах справи
копією платіжного дорученням № 24214 віж
23.11.2010 (а.с. 42), страхове відшкодування в
сумі 4 992,04 грн. перераховано позивачем
ТОВ «Автоарт» (особи, яка в подальшому
здійснювала ремонт Автомобіля).

З відмітки банку на вказаному
платіжному дорученні слідує, що воно
банком проведено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив з того, що
спірне страхове відшкодування
позивачем виплачено не Вигодонабувачу,
в той час як матеріали справи не
містить належних доказів погодження з
Вигодонабувачем виплати страхового
відшкодування іншій особі.

При цьому, суд зазначив, що наданий
позивачем під час розгляду справи в
суді першої інстанції укладений з ПАТ
«Креді агріколь банк», який є
правонаступником ПАТ
«Індустріально-експортний банк»,
генеральний договір про
співробітництво № ІМА-11-1/2011 від 07.04.2011,
за умовами якого виплата страхового
відшкодування, розмір якого не
перевищує 5 000 грн., допускається без
погодження з Вигодонабувачем, не може
регулювати вказані правовідносини
через те, що укладено його після дати
виплати спірного страхового
відшкодування.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
те, що, враховуючи, що у вказаному
договорів сторони не погодили, що його
положення застосовуються до
правовідносин сторін, які виникли до
укладення такого договору, зазначений
генеральний договір не може
застосуватись до спірних
правовідносин, оскільки він укладений
пізніше, ніж таки правовідносини
виникли.

До апеляційної скарги позивачем додано
копії наказу позивача № 108 від 07.04.2009
«Про погодження порядку виплати
страхового відшкодування з
банками-вигодонабувачами при
врегулюванні збитків за договорами
страхування наземного транспорту»,
відповідно до п. 2 якого у випадку
відсутності банка у таблиці, що є
додатком до даного наказу, слід
вважати, що погодженню не підлягають
виплати страхових відшкодуванню на
суму меншу за 5 000 грн. або 5 % від
страхової суми (в залежності від того,
що більше) при умові перерхування
відшкодування з метою відновлення
застрахованого транспортного засобу
на СТО.

На дату прийняття спірного рішення суд
першої інстанції зазначеного
документального доказу в своєму
розпорядження не мав.

Частиною 1 ст. 101 ГПК України
встановлено, що в процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Додаткові докази приймаються
судом, якщо заявник обгрунтував
неможливість їх подання суду першої
інстанції з причин, що не залежали від
нього

Частинами 3, 4 п. 9 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України» від
17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні
питань щодо прийняття додаткових
доказів суд апеляційної інстанції
повинен повно і всебічно з'ясовувати
причини їх неподання з урахуванням
конкретних обставин справи і
об'єктивно оцінити поважність цих
причин. У разі прийняття додаткових
доказів у постанові апеляційної
інстанції мають зазначатися підстави
такого прийняття. До згаданих підстав
належить, зокрема, необґрунтоване
відхилення судом першої інстанції
клопотань сторін про витребування
господарським судом доказів у порядку
статті 38 ГПК. У такому разі суд
апеляційної інстанції за відповідним
клопотанням сторони самостійно
витребує необхідні додаткові докази.

Позивач в апеляційній скарзі не
наводить жодних обґрунтувань
неможливості подачі суду першої
інстанції вищевказаного доказу, що
позбавляє суд апеляційної інстанції
можливості з'ясування поважності
причини неподачі таких доказів до суду
першої інстанції.

За таких обставин, доданий позивачем до
апеляційної скарги додатковий доказ, а
саме: копія наказу позивача № 108 від
07.04.2009 «Про погодження порядку виплати
страхового відшкодування з
банками-вигодонабувачами при
врегулюванні збитків за договорами
страхування наземного транспорту» із
додатком до вказаного наказу, колегією
суддів до уваги не приймаються.

Втім, колегія суддів вважає помилковим
висновок суду першої інстанції про те,
що спірне страхове відшкодування
позивачем виплачено не у відповідності
до умов Договору, з огляду на таке.

Відповідно до п. 25.1 Договору страхове
відшкодування виплачується позивачем
згідно з Договором на підставі
письмової заяви Страхувальника, його
правонаступника, Вигодонабувача і
страхового акту, який складається
позивачем.

Зі змісту Договору (п.п. 24.1, 25.14) слідує,
що у випадку, коли сума страхового
відшкодування не перевищує 5 000 грн., а
страхове відшкодування
перераховується на рахунок СТО,
отримання погодження виплати
страхового відшкодування з
Вигодонабувачем в такому випадку не
вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про
страхування», здійснення страхових
виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

В заяві про настання події, що має
ознаки страхового випадку за
договором добровільного страхування
транспортного засобу від 15.11.2010 (а.с. 25,
26, 35), власник Автомобіля зазначила, що
страхове відшкодування просить
перерахувати на ТОВ «Автоарт»,
вказавши відповідні реквізити.

Враховуючи, що сума страхового
відшкодування, що її призначено
позивачем до виплати Страхувальнику,
становить 4 184,42 грн., тобто не перевищує
5 000 грн., позивач цілком правомірно
виплатив вказане страхове
відшкодування згідно з заявою Туша О. М.
від 13.02.2012 (а.с. 12) шляхом перерахування
станції технічного обслуговування, що
її вказано у вищезгаданій заяві його
Страхувальника.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про
страхування», до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме, шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної
пригоди, внаслідок якої пошкоджено
Автомобіль, визнано Толмачова Анатолія
Івановича, що підтверджується
постановою Дзержинського районного
суду м. Харкова від 21.12.2010 у справі №
3-6519/10р. (а.с. 6) та довідкою про обставини
дорожньо-транспортної пригоди №
8721851(а.с. 34).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

З наданої відповідачем копії полісу
ВЕ/8231773 (а.с. 78), укладеного відповідачем
з ТОВ «Статус-Авто» слідує, що станом на
12.11.2010 (дата ДТП) цивільно-правова
відповідальність щодо володіння та
користування Автомобілем 1 у випадку
заподіяння шкоди третім особам під час
ДТП, яка сталась за участю Автомобіля 1,
була застрахована відповідачем.

Зазначений факт відповідачем не
заперечується.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК
України передбачено, що завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, зокрема, порядок
виплати такого відшкодування та дії
сторін при настанні страхового
випадку, регулюються Законом України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону (тут і далі в
редакції, чинній на момент виплати
позивачем страхового відшкодування),
обов'язок відшкодувати шкоду при
настанні страхового випадку покладено
на страховика, яким застраховано
цивільно-правову відповідальність
особи, винної у настанні такого
випадку.

Згідно ч. 4 ст. 37 Закону страховик має
право здійснювати виплату страхового
відшкодування безпосередньо
потерпілим або погодженим з ними
підприємствам, установам та
організаціям, що надають послуги з
ремонту пошкодженого майна, лікування
потерпілих та інші послуги, пов'язані з
відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право
на звернення до страховика з
відповідними вимогами.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що
при настанні страхового випадку
страховик відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 15 Закону в редакції на дату
укладення Полісу № ВЕ/8231773
встановлено, що договори обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності можуть укладатися на
умовах:

- страхування відповідальності за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну
третіх осіб внаслідок експлуатації
транспортного засобу, визначеного в
договорі страхування, будь-якою особою,
яка експлуатує його на законних
підставах (договір I типу) (п. 15.1);

- страхування відповідальності за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну
третіх осіб внаслідок експлуатації
будь-якого транспортного засобу або
одного з транспортних засобів,
зазначених у договорі, особою, вказаною
в договорі страхування (договір II типу)
(п. 15.2);

- страхування відповідальності за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну
третіх осіб внаслідок експлуатації
транспортного засобу, визначеного в
договорі страхування, особою, вказаною
в договорі страхування, або однією з
осіб, зазначених у договорі (договір III
типу) (п. 15.3).

Зі змісту Полісу № ВЕ/8231773 слідує, що
він відноситься до договорів І типу,
тобто за ним застраховано
відповідальності за шкоду, заподіяну
життю, здоров'ю, майну третіх осіб
внаслідок експлуатації Автомобіля 1
будь-якою особою, яка експлуатує його
на законних підставах.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази того, що Толмачов А. І, що його
визнано винуватцем спірної ДТП,
керував Автомобілем 1 не на законних
підставах, з огляду на що відповідач як
страховик цивільно-правової
відповідальності власника Автомобіля
1 - ТОВ «Статус-Авто» є особою,
зобов'язаною відшкодувати завдані
спірною ДТП збитки відповідно до
положень Закону у межах, встановлених
Полісом № ВЕ/8231773.

Статтею 29 Закону встановлено, що у
зв'язку з пошкодженням транспортного
засобу відшкодовуються витрати,
пов'язані з відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону,
сума спірного страхового
відшкодування має бути зменшена на
суму франшизи.

Зі змісту Полісу № ВЕ/8231773 слідує, що
ліміт відповідальності відповідача як
страховика за шкоду, завдану майну,
становить 50 000 грн., а франшиза - 1 000 грн.,
з огляду на що позивач має право
вимагати стягнення з відповідача на
свою користь 3 992,04 грн., тобто суму
виплаченого страхового відшкодування,
зменшену на суму франшизи (4 992,04-1 000).

З метою отримання спірного страхового
відшкодування, позивач 25.06.2013 звернувся
до відповідача з регресною вимогою на
суму 4 992,04 грн. № 2903 від 19.06.2013 (а.с. 44-45), в
якій просив сплатити 4 992,04 грн. на
поточний рахунок позивача. Вказану
вимогу відповідач отримав 01.07.2013, що
підтверджується відповідною відміткою
на рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення (а.с.
47). Факт отримання зазначеної вимоги
відповідачем у відзиві на позов не
заперечується (а. с. 78-79).

На вказану вимогу відповідач не
відповів, спірне страхове
відшкодування позивачу не перерахував,
наслідком чого і стало звернення
останнього до суду з даним позовом.

У відзиві на позов відповідач проти
задоволення позову заперечує,
посилаються на приписи п. 37.1.4 ст. 37
Закону, якою встановлено, що підставою
для відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати),
серед іншого, є неподання заяви про
страхове відшкодування впродовж
одного року, якщо шкода заподіяна майну
потерпілого, і трьох років, якщо шкода
заподіяна здоров'ю або життю
потерпілого, з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди.

Щодо вказаних послань відповідача
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 6 ст. 261 ЦК України за
регресними зобов'язаннями перебіг
позовної давності починається від дня
виконання основного зобов'язання.

Абзацом 4 пункту 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду цивільних справ про
відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року
роз'яснено про те, що регресна вимога
може бути пред'явлена протягом трьох
років, з дня виконання зобов'язання про
відшкодування шкоди (відшкодування в
натурі, виплати суми періодичних
платежів, тощо).

Згідно з п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» за
приписом частини шостої статті 261 ЦК
України перебіг позовної давності за
регресними зобов'язаннями починається
від дня виконання основного
зобов'язання. Тому, зокрема, право
страховика за договором страхування на
подання до суду регресного позову про
стягнення з винної особи коштів,
виплачених страховиком як страхове
відшкодування, виникає з моменту
сплати такого відшкодування, а не з
моменту виникнення страхового випадку.

Отже, відповідно до вищенаведених
вимог закону, право зворотної вимоги до
особи, відповідальної за завдану шкоду,
позивач отримав після виплати
страхового відшкодування, тому до
спірних правовідносин застосуванню
підлягає саме трирічний строк позовної
давності, а не приписи п.п. 37.1.4 частини
37.1 статті 37 Закону.

Така правова позиція викладена у
Постановах Верховного Суду України у
справах №58/168 від 27.03.2012, у справі №12/207
від 07.08.2012, у справі №5023/4833/11 від 28.08.2012.

З огляду на вказані обставини та
враховуючи, що спірне страхове
відшкодування позивачем виплачено
23.11.2010 (платіжне доручення № 24217 від
23.11.2010), в той час як з даним позовом
позивач до суду звернувся 09.10.2013
(відмітка відділення зв'язку на
поштовому конверті, в якому позовна
заява надійшла до суду першої
інстанції), позовний строк для
звернення до суду з вимогами про
стягнення спірного страхового
відшкодування позивачем не пропущений.

Посилання відповідача на те, що
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження розміру збитків,
завданих спірному автомобілю,
оскільки, в порушення ст. 7 Закону
України «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні», позивачем не було проведено
оцінку майна, яка є обов'язковою для
визначення збитків або розміру
відшкодування, до уваги колегією
суддів не приймаються, оскільки, як
досліджено судом, розмір страхового
відшкодування позивач у відповідності
до умов Договору та вимог закону
правомірно визначив у страховому акті
виходячи з рахунку-фактури ТОВ
«Автоарт» - особи, яка в подальшому
здійснювала ремонт Автомобіля.

Крім того, виходячи з обставин справи
та враховуючи той факт, що, сплативши
страхове відшкодування на підставі
Договору, позивач набув прав особи,
якій завдано збитків внаслідок дії
особи, цивільно-правову
відповідальність якої застраховано у
відповідача, саме останній у спірних
правовідносинах є страховиком.

Водночас, статтею 34 Закону встановлено,
що

- страховик терміново, але не пізніше
трьох робочих днів (враховуючи день
отримання письмового повідомлення про
страховий випадок), зобов'язаний
направити аварійного комісара або
експерта на місце настання страхового
випадку та/або до місцезнаходження
пошкодженого майна для визначення
причин настання страхового випадку та
розміру збитків (п. 34.1);

- якщо у визначений строк аварійний
комісар або експерт не з'явився,
потерпілий має право самостійно обрати
аварійного комісара або експерта для
визначення розміру шкоди. У такому
випадку страховик зобов'язаний
відшкодувати потерпілому витрати на
проведення експертизи (п. 34.2).

Отже, в силу приписів Закону, саме
відповідач як страховик має вчиняти
дії, пов'язані із визначенням розміру
збитків.

Позивач у спірних правовідносинах з
відповідачем виступає як потерпіла
особа, і зі змісту Закону не слідує, що
він для визначення розміру страхового
відшкодування повинен був здійснювати
обов'язки, покладені Законом на
відповідача як страховика.

Будь-яких дій, спрямованих на перевірку
правильності визначення розміру
виплаченого позивачем страхового
відшкодування, які відповідач як
страховик у відносинах з позивачем
зобов'язаний здійснити в порядку ст. 34
Закону, відповідач не здійснив.
Будь-яких процесуальних дій на
встановлення вказаних обставин, на що
він мав право, враховуючи обставини
справи, відповідач під час розгляду
справи судом першої інстанції також не
вчинив.

Зазначена правова позиція викладена в
постановах Вищого господарського суду
України в постановах № 5011-37/12077-2012 від
13.03.2013, №5011-35/11156-2012 від 30.01.2013, №
5011-53/8349-2012 від 29.01.2013, 5011-37/5786-2012 від
04.12.2012, №5011-67/7989-2012 від 14.11.2012.

Крім того, колегія суддів зауважує
відповідачеві на тому, що, відповідно
до рішення Конституційного Суду
України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002
кожна особа має право вільно обирати
незаборонений законом спосіб захисту
прав і свобод, у тому числі й судовий.
Можливість судового захисту не може
бути поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту. Держава може стимулювати
вирішення правових спорів у межах
досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

Після виплати страхового
відшкодування позивач отримав право
вимоги потерпілої особи, але не
зобов'язаний звертатися безпосередньо
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток, або до особи, у якої
застраховано її цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплати
матеріального відшкодування.
Відповідно до зазначених вище правових
норм позивач може реалізувати своє
право шляхом подачі позову до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в
Постанові Верховного суду України
№23/279 від 28.08.2012, в той час як частиною 3
ст. 82 ГПК України встановлено, що
обираючи при прийнятті рішення правову
норму, що підлягатиме застосуванню до
спірних правовідносин, господарський
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, які викладені
у рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 111-16
цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень
(ч.1). Докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу
(ч.2).

Відповідачем не доведено обставин, на
які він посилається як на підставу
своїх заперечень проти майнових вимог
позивача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу
відповідача на те, що він, у випадку
неповідомлення його страхувальником
про спірну ДТП, не позбавлений права
звернутися до страхувальника або
водія забезпеченого транспортного
засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду, з
регресним позовом в порядку ст. 38
Закону.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
страхового відшкодування в сумі 3 992,04
грн. грн. визнаються колегією суддів
законними та такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі. Рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню.

Згідно зі ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті
оспореного рішення судом першої
інстанції мале місце неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, тому рішення
господарського суду міста Києва від
25.11.2013 у справі № 910/19523/13 підлягає
скасуванню з прийняттям нового
рішення, згідно з яким позов
задовольняється повністю, стягненню з
відповідача на користь позивача
підлягає страхове відшкодування в сумі
3 992,04 грн.

З огляду на підстави зміни рішення суду
першої інстанції, а також враховуючи
вимоги, викладені в апеляційній
скарзі, апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування»
задовольняється повністю, витрати за
її подачу покладаються на відповідача.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України,
судові витрати по справі, в тому числі і
за подачу апеляційної скарги
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування» на рішення
господарського суду міста Києва від
25.11.2013 у справі № 910/19523/13 задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 у справі № 910/19523/13
скасувати і прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити повністю.

4. Стягнути з Страхового товариства з
додатковою відповідальність
«Гарантія» (04070, м. Київ, вул.
Костантинівська, 56, офіс 13,
ідентифікаційний код 21130899) на користь
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «АХА Страхування»
(04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8,
ідентифікаційний код 20474912) страхове
відшкодування в сумі 3 992 (три тисячі
дев'ятсот дев'яносто дві) грн. 04 коп. та
витрати по сплаті судового збору в
сумі 1 720 (одна тисяча сімсот двадцять)
грн. 50 коп.

5. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

6. Стягнути з Страхового товариства з
додатковою відповідальність
«Гарантія» (04070, м. Київ, вул.
Костантинівська, 56, офіс 13,
ідентифікаційний код 21130899) на користь
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «АХА Страхування»
(04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8,
ідентифікаційний код 20474912) витрати по
сплаті судового збору за подачу
апеляційної скарги в сумі 860 (вісімсот
шістдесят) грн. 25 коп.

7. Видачу наказів на виконання цієї
постанови доручити господарському
суду міста Києва.

8. Повернути до господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/19523/13.

Повний текст постанови складено:
23.01.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна