м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЄВРО-
до Управління освіти
Дніпровської районної в місті Києві
про стягнення 1 699 158,83 грн.
Суддя Трофименко Т.Ю.
Від позивача Токаренко Я.С. - по
дов. №13 від 06.08.2013р.
Від відповідачів не з'явилися
Обставини справи :
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ"
про стягнення з Управління освіти
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації
заборгованості за спожиту теплову
енергію в сумі 1 699 158,83 грн.
відповідно до договору про закупівлю
товарів (теплова енергія у гарячій
воді) за державні кошти № 420236 від
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.11.2013р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на
04.12.2013р. за участю представників сторін.
03.12.2013р. через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
представника позивача надійшли
додаткові документи по справі на
виконання вимог ухвали суду для
залучення до матеріалів справи.
04.12.2013р., через загальний відділ
діловодства господарського суду міста
Києва від представника відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, у зв'язку з
неможливістю явки повноважного
представника в судове засідання та
відзив на позов, відповідно до якого
Управління освіти Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації просить суд прийняти
рішення, яким у задоволенні позову в
частині стягнення штрафних санкцій
відмовити. Крім того відповідач
зазначає, що позивачем включено до суми
позову нарахування за грудень 2012р. без
належного обґрунтування.

Акти приймання-передавання товарної
продукції, що додані до позовної заяви,
містять посилання на інший договір (від
07.02.2013 р. № 420236). З наданих Позивачем
копій рахунків-фактур вбачається, що їх
дата встановлена не раніше останнього
числа кожного місяця спірного періоду.
Втім, як посилається в позовній заяві
Позивач, Управління освіти має
сплачувати не пізніше 25 числа
поточного місяця. Таким чином, таке
твердження призводить до суперечності
та неможливості фактично здійснити
оплату управлінням освіти, оскільки до
25 числа поточного місяця рахунки ще не
виставлялись.

Відповідно до ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Такими обставинами, зокрема є:
нез'явлення в засідання представників
сторін.

Оскільки нез'явлення у судове
засідання повноважного представника
відповідача та неналежне виконання ним
вимог суду перешкоджає повному,
всебічному та об'єктивному розгляду
справи, суд визнав за необхідне
задовольнити клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи та її
розгляд відклав на 25.12.2013р.

В судовому засіданні 25.12.2013р.
представник позивача позовні вимоги
визнав повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні 25.12.2013р. проти задоволення
позову заперечував. В судовому
засіданні 25.12.2013 року представник
відповідача подав клопотання про
зменшення штрафних санкцій та
розстрочку виконання рішення рівними
частинами протягом десяти місяців.

В судовому засіданні 25.1.2013р.
оголошувалась перерва до 22.01.0214р.,
відповідно до ст.. 77 Господарського
процесуального кодексу України.

В судове засідання 22.01.2014р. представник
відповідача не з»явився. Від
відповідача до суду надійшло
клопотанні про відкладення розгляду
справи. Клопотання мотивоване тим, що
представник відповідача перебуває на
лікарняному.

Представник відповідача проти
задоволення даного клопотання
заперечував.

Суд розглянувши дане клопотання та
заслухавши думку представника
позивача вважає, що дане клопотання не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного:

Відповідно до ст. 28 Господарського
процесуального кодексу України справи
юридичних осіб у господарському суді
ведуть їх органи, що діють у межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника.

Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації.
Довіреність видається за підписом
керівника або іншої уповноваженої ним
особи та посвідчується печаткою
підприємства, організації.

Громадяни можуть вести свої справи в
господарському суді особисто або через
представників, повноваження яких
підтверджується нотаріально
посвідченою довіреністю.

З огляду на викладене, відповідач не
позбавлений був права направити в
судове засідання іншого представника.

Крім того, до поданого суду клопотання
не надано належних доказів того, що
представник відповідача перебуває на
лікарняному.

При відмові в задоволенні клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи судом приймається до уваги та
обставина, що відповідно дбдо ст.. 69
Господарського процесуального кодексу
України суд обмежений строками
вирішення спору.

В судовому засіданні 22.01.2014р.,
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши документи і матеріали,
додані до позовної заяви, заслухавши
пояснення представника позивача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
обставини справи, оцінивши докази, які
мають значення для вирішення спору,
господарський суд:

В С Т А Н О В И В:

08.08.2012 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Євро-Реконструкція"
(далі - позивач, енергопостачальна
організація за договором) та
Управлінням освіти Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації укладено договір № 420236
про закупівлю товарів (теплова енергія
у гарячій воді) за державні кошти,
відповідно до умов якого учасник
зобов'язується протягом липпя - грудня
2012 року поставити та передати у
власність замовникові Управлінню
освіти Дніпровської районної в місті
Києві державної адміністрації товар,
зазначений у п. 1.2. договору, а замовник -
прийняти і своєчасно та в повному
обсязі оплатити такий товар.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 1.2. договору, товаром,
зазначеним у п.1.1. договору, що
поставляється у часником замовнику, є
теплова енергія, яка виробляється на
об'єктах сфери теплопостачання для
опалення, підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів, призначена для
купівлі-продажу, одиницею виміру
теплової енергії є 1 Гкал.

Пунктом 1.3. договору передбачені обсяги
закупівлі товару.

Згідно з п.п. 5.1 договору, поставка
товару (постачання теплової енергії)
здійснюється учасником на межу
балансової належності та з урахуванням
умов, визначених цим розділом. Межа
балансової належності та
експлуатаційної відповідальності
встановлюється згідно з додатком № 1 до
договорі не підлягає зміненню в
односторонньому порядку.

Відповідно до п. 5.7. договору, облік
спожитої теплової енергії виконується
за приладами обліку, що встановлені на
межі балансової належності замовника
та ПАТ "Київенерго", у відповідності до
тимчасових правил обліку відпускання і
споживання теплової енергії.
Встановлення приладів обліку теплової
енергії підтверджується "Актом
постановки на комерційний облік
приладів обліку". Прилади обліку
пломбуються у встановленому порядку.

Згідно з п. 5.15. договору, облік
постановленої теплової енергії
виконується замовником з 26 числа
попереднього місяця по 25 число
звітного місяця. Звіт про прийняту
теплову енергію подається учаснику
особистого представником замовника не
пізніше 27 числа звітного місяця з
урахуванням вимог щодо порядку
передачі учаснику даних про величину
використаної теплової енергії,
встановлених правилами технічної
експлуатації теплових установок і
мереж.

Відповідно до п. 5.17. договору, строк
(термін) поставки (передачі) товару
здійснюється у період з 01.07.2012 року по
31.12.2013 року.

Згідно з п. 5.18. договору, поставка
(передачі) товарів (виконання робіт або
надання послуг) здійснюється до
об'єктів, визначених додатками № 3, 3-А
до договору.

Позивач надав відповідачу послуги з
постачання теплової енергії, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, проте відповідач в
порушення умов договору та норм
чинного законодавства не виконав в
повному обсязі взяті на себе
зобов'язання по оплаті отриманих
послуг, у зв'язку з чим у відповідача
перед позивачем за період з 01.07.2012 року
по 31.12.2012 року виникла заборгованість в
розмірі 1 545 551, 40 грн.

Відповідно до статті 901 Цивільного
кодексу України, за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного
кодексу України, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки, та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
факт наявності у відповідача
заборгованості за договором № 420236 про
закупівлю товарів (теплова енергія у
гарячій воді) за державні кошти від
08.08.2013 року в розмірі 1 545 551,40 грн. перед
позивачем належним чином доведений,
документально підтверджений та
відповідачем не спростований.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

У зв'язку з неналежним виконання
грошових зобов'язань за договором,
позивач просить стягнути з відповідача
пеню в розмірі 112550,02 грн. нараховану за
період 26.07.2012 року по 01.09.2013 року та 41
057,41 грн. 3 % річних.

Відповідно до п. 7.2 договору, у разі
невиконання або несвоєчасного
виконання зобов'язань при закупівлі
товарів (робіт або послуг) за бюджетні
кошти замовник сплачує учаснику
штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня)
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1-2 статті 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України
передбачає, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже передбачене законом право
кредитора вимагати спати боргу з
урахуванням, процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Таким чином, інфляційні нарахування на
суму боргу та проценти річних входять
до складу грошового зобов'язання і не
ототожнюються із санкціями за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань.

Дії відповідача є порушенням вимог
договору, тому є підстави для
застосування відповідальності за
умовами договору, умовами статті 625
Цивільного кодексу України та Закону
України Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Перевіривши правильність нарахування
позивачем 3% річних, суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог в частині стягнення 3% річних в
сумі 41 057, 41 грн.

В судовому засіданні 25.12.2013 року
відповідач просив зменшити розмір
нарахованих позивачем штрафних
санкцій в порядку п. 3 ч.1 статті 83 ГПК
України. Відповідач просив врахувати
те, що він є структурним підрозділом
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації з правом
юридичної особи та утримується за
рахунок коштів бюджетів м. Києва.

Відповідно до п. 3 ч.1 статті 83 ГПК
України, господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі статтею 233 ГК України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання; майновий стан сторін, які
беруть участь в зобов'язанні; не лише
майнові, а й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України
передбачено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до п.2.4. роз'яснення Вищого
арбітражного суду України "Про деякі
питання практики застосування
майнової відповідальності за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань від 29 квітня 1994
року № 02-5/293 вирішуючи питання про
зменшення розміру пені, яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
договір, суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язань, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Згідно з 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені), а тому вона не
може застосовуватися у вирішенні
спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум
збитків та шкоди (стаття 22, глава 82
Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України.

Дослідивши подані матеріали, суд
вважає, що дане клопотання відповідача
щодо зменшення штрафних санкцій
нарахованих позивачем достатньо
обґрунтоване та належно мотивоване, а
тому, з урахуванням принципів
розумності, справедливості, суд
приходить до висновку про зменшення
розміру штрафних санкцій нарахованих
позивачем, а саме підлягає стягненню
пеня в розмірі 1,00 грн.

Відповідачем в судовому засіданні
25.12.2013р. подана заява про розстрочку
виконання рішення.

Представник позивача заперечував
проти задоволення даної заяви.

Суд розглянувши дану заяву вважає, що
вона не підлягає задоволенню виходячи
з наступного:

Відстрочка або розстрочка виконання
рішення, ухвали, постанови, зміна
способу та порядку їх виконання
допускаються у виняткових випадках і
залежно від обставин справи.

До заяви мають бути додані докази, які
підтверджують обставини, викладені в
заяві щодо неможливості чи утруднення
виконання рішення.

Розстрочка означає виконання рішення
частками, встановленими господарським
судом, з певним інтервалом у часі.
Строки виконання кожної частки також
повинні визначатися господарським
судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
строк або встановленим господарським
судом способом.

Згідно з пунктом 2 роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України «Про
деякі питання практики застосування
статті 121 Господарського
процесуального кодексу України» від
12.09.1996р. № 02-5/333 підставою для
відстрочки, розстрочки, зміни способу
та порядку виконання рішення можуть
бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у строк або
встановленим господарським судом
способом. Вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи.

Суд відзначає, що особа, яка подала
заяву про розстрочку або відстрочку
виконання рішення, повинна довести
наявність обставин, що ускладнюють або
роблять неможливим виконання рішення
господарського суду у даній справі,
тобто тягар доказування покладається
саме на особу, яка подала заяву про
розстрочку виконання рішення.
Доказування повинно здійснюватися за
загальними правилами відповідно до
статей 32, 33 Господарського
процесуального кодексу України.

Так, за змістом статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору
встановлюються на підставі доказів -
фактичних даних.

Докази, у відповідності зі статтею 34
Господарського процесуального кодексу
України, повинні відповідати, зокрема,
вимогам належності та допустимості.

Судом встановлено, що в обґрунтування
заяви боржник посилається, зокрема, на
те, що останній знаходиться у тяжкому
фінансовому становищі та має низький
рівень платоспроможності.

Між тим, всупереч положенням статті 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, заявник під час вирішення
питання про можливість розстрочки
виконання рішення суду не надав
належних та допустимих доказів, які
підтверджують тяжкий фінансовий стан
заявника.

Також суд приймає до уваги, що згідно
приписів статті 9 Конституції України,
статті 19 Закону України «Про
міжнародні договори України» і статті 4
Господарського процесуального кодексу
України господарські суди у процесі
здійснення правосуддя мають за
відповідними правилами керуватися
нормами міжнародних договорів,
ратифікованих законами України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV
суди застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції,
протоколів до неї та прийняттям
Верховною Радою України Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» господарським судам у
здійсненні судочинства зі справ,
віднесених до їх підвідомчості, слід
застосовувати судові рішення та ухвали
Суду з будь-якої справи, що перебувала в
його провадженні (абз. 3 п. 2
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
18.11.2003р. № 01-8/1427 «Про Конвенцію про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року та юрисдикцію
Європейського суду з прав людини»).

Cудом встановлено, що згідно з
практикою Європейського суду з прав
людини, «державний орган або інша
юридична особа не може посилатися на
відсутність коштів, щоб не виплачувати
борг, підтверджений судовим рішенням. У
такому випадку не може прийняти
аргумент Уряду, що визначає таку
відсутність як «виняткові обставини»
(див. § 40 рішення Європейського суду з
прав людини у справі «Півень проти
України» від 29.06.2004р.).

При цьому, Європейський суд з прав
людини допускає, що «затримки у
виконанні рішення можуть бути
обґрунтовані за окремих обставин,
проте державні органи не можуть
довільно посилатись на відсутність
коштів як на вибачення за невиплату
боргу за рішенням, а затримки не можуть
бути такими, що зводять нанівець право,
що захищається пунктом 1 статті 6
Конвенції» (див. § 24 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Бакай та інші проти України»
від 09.11.2004р.).

Крім того, відповідно до пункту 10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 26.12.2003 № 14 "Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження" при вирішенні заяв
державного виконавця чи сторони про
відстрочку або розстрочку виконання
рішення, встановлення або зміну
способу й порядку його виконання суду
потрібно мати на увазі, що відповідно
до статті 351 Цивільного процесуального
кодексу України і статті 121
Господарського процесуального кодексу
України їх задоволення можливе лише у
виняткових випадках, які суд визначає
виходячи з особливого характеру
обставин, що ускладнюють або
виключають виконання рішення.

З огляду на наведені приписи
вбачається, що розстрочка виконання
судового рішення можлива лише у
виняткових випадках, при наявності
доказів обставин, що ускладнюють або
роблять неможливим виконання рішення
суду.

Тобто, в будь-якому випадку відсутність
коштів, тяжкий фінансовий стан
боржника не є винятковими обставинами,
що ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим та є підставою
для відстрочки або розстрочки
виконання рішення.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, при
частковому задоволенні позову витрати
по сплаті судового збору покладаються
на обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління освіти
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації (02105, м. Київ,
проспект Миру, 6-а, ідентифікаційний код
37397216) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Євро-Реконструкція"
(01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, 28, офіс
20, ідентифікаційний код 37739041)
заборгованість за отримані послуги в
розмірі 1 545 551 грн. 60 коп., пеню за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором в розмірі 1 грн. 00 коп. та 41 057
грн. 41 коп. 3 % річних, а також 31 733 грн. 49
коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 27.01.2014 р.

Суддя
Трофименко Т. Ю.