КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р. Справа№ 911/3628/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кондес Л.О.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

За участю представників сторін:

позивача: Нагірняк В.В. - пред. за дов.
б/н від 20.12.2013;

відповідача: Куприянський Б.О. - пред. за
дов. б/н від 13.09.2013.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Калитянський завод комбікормів та
преміксів»

на рішення Господарського суду
Київської області від 01.11.2013 року

у справі № 911/3628/13 (суддя - Конюх В.О.)

за позовом Фермерського господарства
«Агріатік»

до Публічного акціонерного товариства
«Калитянський завод комбікормів та
преміксів»

про стягнення 696 633,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Київської області від 01.11.2013 року у
справі №911/3628/13 позов задоволено
частково: підлягає стягненню з
Публічного акціонерного товариства
«Калитянський експериментальний завод
комбікормів та преміксів» на користь 662
775.40 грн. - основного боргу, 27 962,13 грн. -
пені, 5 764,86 грн. - 3% річних та 13 930,05 грн. -
судового збору. В решті частини позову
відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить суд
оскаржуване рішення скасувати у
зв'язку з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи
та порушенням норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
позивачем не надано всіх необхідних
документів на товар, а саме -
ветеринарного свідоцтва, що є
порушенням умов Договору, у зв'язку з
чим у нього не виникло обов'язку оплати
товару. Крім того, скаржник звертає
увагу суду апеляційної інстанції на те,
що в матеріалах справи відсутня
довіреність представника відповідача
на отримання від позивача
товарно-матеріальних цінностей на суму
та в обсязі, наведених у видатковій
накладній від 13.06.2013р. № 190. Як зазначає
скаржник, позивачем поставлено лише
частину товару, а тому обов'язок
оплатити товар не виник.

В запереченнях на апеляційну скаргу
позивач стверджує, що товар при
переміщенні від позивача на склад
відповідача межі областей не
перетинав, тому ветеринарне свідоцтво
не потрібне, натомість, апелянтом не
надано жодного висновку лабораторної
перевірки, який би вказував на сумніви
у якості товару. Підписання покупцем
видаткової накладної є підставою для
виникнення обов'язку з оплати товару.
Як стверджує позивач, поставка товару
здійснена відповідно до Специфікації.

Ухвалою від 13.12.2013 прийнято апеляційну
скаргу до провадження та призначено
справу до розгляду на 15.01.2014.

В судове засідання 13.12.2013 представники
сторін з'явилися.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи з
урахуванням правил ст.ст.99,101 ГПК
України, відповідно до яких
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги,
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне:

Позивач звернувся до Господарського
суду Київської області з позовом до
відповідача про стягнення 696 633,12 грн. -
заборгованості за Договором поставки
№13/01/18 від 18.01.2013р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач поставив відповідачу за
Договором поставки №13/01/18 від 18.01.2013р.,
товар на загальну суму 687775,40 грн., однак
відповідач здійснив оплату за
отриманий без зауважень товар в сумі
25000,00 грн., в результаті чого за
відповідачем рахується прострочена
заборгованість в сумі 662775.40 грн., також
позивач нарахував 27962,13 грн. - пені, 130,73
грн. - інфляційних втрат та 5 764,86 грн. - 3 %
річних.

Заперечення відповідача на позовну
заяву мотивовані тим, що недопоставка
вівса позивачем складає 11,86 тон (з
врахуванням допустимого 20% відхилення),
а оскільки договором передбачена
оплата товару після отримання всієї
партії, строк оплати товару
відповідачем не настав. За таких
обставин відповідач вважає, також,
невірним і розрахунок позивачем пені
та процентів річних, оскільки він
виконаний, виходячи зі строку оплати 10
днів з моменту поставки і не враховує
вірного строку виконання зобов'язання
з моменту поставки всієї партії. Також
відповідач зазначає, що позивачем не
доведено прийняття товару
відповідачем у зазначених в позові
обсягах, оскільки всупереч Інструкції
про порядок реєстрації виданих,
повернутих та використаних
довіреностей на отримання цінностей та
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність» в
матеріалах справи відсутня
довіреність на отримання відповідачем
цінностей за видатковою накладною від
13.06.2013р. № 190. Як зазначає відповідач,
товар, що є предметом поставки за
спірним договором, відповідно до
Закону України «Про ветеринарну
медицину» має супроводжуватись
ветеринарним свідоцтвом, яке в
товарно-транспортних накладних (графа
8) не зазначено, тому, оскільки,
позивачем не передано відповідачу
разом із товаром ветеринарних свідоцтв
на товар, а відповідно до специфікацій
термін оплати розраховується від
моменту поставки товару та надання
необхідних документів, то у
відповідача не виник обов'язок з оплати
отриманого товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
18.01.2013р. між ФГ «Агріатік»
(постачальник) та ПАТ «Калитянський
ЕЗКП» (покупець) було укладено Договір
поставки №13/01/18 (далі - Договір), згідно
якого постачальник зобов'язується
поставити товар у власність покупця, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та сплатити за нього грошову суму,
передбачену Договором.

Поставка товару здійснюється партіями.
Під партією слід розуміти ту кількість
товару, що вказана у письмовій чи усній
заявці, що надсилається покупцем
постачальнику. Асортимент, кількість,
вимоги до якості та пакування товарів,
ціна, умови оплати та термін поставки
вказуються у Специфікації (пункти 2.1 та
2.2 Договору).

Згідно з пунктом 2.3 Договору місцем
поставки є склад покупця.

Розділом 11 Договору визначено, що
договір діє з моменту підписання і діє
протягом року Якщо жодна із сторін
протягом 30 днів до закінчення строку
дії договору не заявить про свій намір
припинити договір, даний договір
вважається продовженим на такий самий
строк і на таких самих умовах.

В подальшому, з 18.01.2013р по 15.07.2013р.,
сторони підписали ряд специфікацій до
Договору, якими погодили умови
поставки пшениці, ячменя, зерна та
кукурудзи (а.с. 27-39).

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме, з товарно-транспортних накладних,
видаткових накладних, податкових
накладних та виставлених рахунків, ФГ
«Агріатік» поставив ПАТ «Калитянський
ЕЗКП» товар на загальну суму 687 775,40 грн.

Проте, відповідач оплатив поставлений
товар частково, а саме, перерахувавши
позивачу платіжним дорученням від
13.06.2013р. № 12601 кошти в сумі 25000,00 грн.
(оплата за ячмінь згідно рахунку від
26.03.2013р. №91).

26.07.2013 Позивач звернувся до відповідача
з Претензією №07/26-П про перерахування
заборгованості в сумі 662 775.40 грн. Проте,
відповідач відповіді на зазначену
претензію не надав та не оплатив
поставлений товар, у зв'язку з чим
позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням суду першої інстанції
встановлено факт порушення
відповідачем - ПАТ «Калитянський ЕЗКП»
свого зобов'язання за Договором, який
полягає в простроченні оплати
поставленого товару в сумі 662775,40 грн.,
також, вимоги позивача про стягнення з
відповідача пені та 3% річних судом
першої інстанції задоволено в
заявлених сумах, проте, вимога позивача
про стягнення з відповідача 130,73 грн. -
інфляційних втрат задоволенню не
підлягає, оскільки за період
прострочення сплати мали місце
дефляційні, а не інфляційні процеси.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції щодо
часткового задоволення позову, з
огляду на наступне:

Укладений між сторонами договір за
своєю правовою природою є договором
поставки.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлі-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Разом із товаром постачальник
зобов'язується передати покупцю
товарно-транспортну накладну,
видаткову накладну, податкову
накладну, рахунок-фактуру та свідоцтво
про якість (пункт 2.5 Договору);

Моментом виникнення у покупця права
власності на товар є момент передачі
товару на складі покупця та підписання
видаткових накладних (пункти 2.3, 3.5
Договору).

Згідно пункту 8.2 Договору, оплата
товару здійснюється протягом 14
календарних днів з моменту отримання
товару, або у строк, передбачений у
специфікаціях.

Відповідно до укладених сторонами
специфікацій покупець зобов'язаний
оплатити товар в строк не пізніше 10
календарних днів від дати поставки, а
поставку кукурудзи (видаткові накладні
від 15.07.2013р. №233 та від 17.07.2013р. № 236)
згідно Специфікації № 11 - через 7
календарних днів з моменту поставки.

В матеріалах справи містяться копії
підписаних повноважними
представниками та засвідчених
печатками обох сторін видаткові
накладні (а.с. 41-50) та відповідні ним
товарно-транспортні накладні (а.с. 51-63),
а саме, на загальну суму 687 775,40 грн.
Зазначений товар був отриманий
повноважним представником відповідача
за довіреностями на отримання
цінностей (а.с. 64-69).

В матеріалах справи містяться докази
часткового виконання відповідачем
свого грошового зобов'язання, а саме
виписка по банківському рахунку
позивача за період від 13.06.2013 до 13.06.2013
(а.с. 94), відповідно до якої відповідач
оплатив 25 000,00 грн. Отже, основний борг
за Договором відповідача перед
позивачем складає 662 775,40 грн. (687 775,40
грн. - 25 000,00 грн.), тому судом першої
інстанції правомірно задоволено
зазначену вимогу позивача.

Щодо доводів відповідача, викладених в
апеляційній скарзі, що в матеріалах
справи відсутня довіреність на
представника відповідача на отримання
від позивача товарно-матеріальних
цінностей на суму та в обсязі,
наведених з видатковій накладній від
13.06.2013р. № 190.

Відповідно до правової позиції Вищого
господарського суду України,
викладеної в пункті 1 Інформаційного
листа від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права», підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і яка відповідає
вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону
і Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар в порядку ст. 692 ЦК України.
(Постанова Вищого господарського суду
України від 28.02.2012р. у справі № 5002-8/481-2001
та).

Видаткова накладна від 13.06.2013р. № 190 та
відповідна їй товарно-транспортна
накладна 02ААТ №009362 підписана
представниками та скріплена печатками
обох сторін на період отримання товару
за видатковою накладною від 13.06.2013р. №
190 у представника відповідача, що
отримував товар, була дійсна
довіреність (від 10.06.2013р. ААД № 730167/396
(дійсна до 19.06.2013р.), що є достатнім для
ідентифікації судом відповідача як
особи, яка отримала товар за спірною
видатковою накладною на сумі 63 546,00 грн.,
також, в матеріалах справи відсутні
докази, що товар, зазначений в спірній
видатковій накладній, відповідачем не
прийнятий, у зв'язку з чим колегія
суддів вважає, що у відповідача виник
обов'язок здійснити оплату за
отриманий товар.

В апеляційній скарзі відповідач, також,
посилається на недопоставку вівса, у
зв'язку з чим варто зазначити наступне:

Відповідно до вимог ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити повну
ціну товару після його прийняття.

Пунктами 6.2, 6.3 Договору сторони
передбачили, що покупець зобов'язаний
оплатити фактично поставлену йому
кількість товару, якщо кількість
товару відповідає встановленим
критеріям згідно Договору та
Специфікацій. Фактична кількість
товару встановлюється у відповідних
одиницях виміру і зазначається в
рахунках-фактурах та накладних.

Також, згідно з пунктом 9.4 Договору
недопоставка або несвоєчасна поставка
постачальником товару є підставою для
нарахування пені, а не для відмови
оплатити фактично поставленого товару.

В матеріалах справи не міститься
доказів звернення відповідача до
позивача з вимогою допоставити товар,
також відповідач, відповідно до умов
Договору міг звернутися з вимогою про
стягнення пені, в тому числі шляхом
подання зустрічного позову, проте
таких дій скаржником не вчинено.
Відповідно до предмета позову позивач
просить стягнути суму, яка встановлена
за видатковими накладними, а не
Специфікаціями, отже, просить стягнути
вартість поставленого відповідачу
товару, на підставі чого доводи
відповідача є безпідставними.

Щодо доводів скаржника про не надання
ветеринарного свідоцтва, то варто
зазначити наступне:

Статтею 47 розділу ІІІ Статуту
Автомобільного транспорту УРСР,
затверджений Постановою Ради
Міністрів УРСР від 27 червня 1969 р. N 401 (з
останніми змінами та доповненнями від
02.07.1981), товарно - транспортна накладна є
єдиним документом для списання товарно
- матеріальних цінностей у
вантажовідправника, оприбуткування їх
у вантажоодержувача, а також для
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку. До графи 8
товарно-транспортної накладної
підлягає внесенню перелік документів,
які слідують з вантажем.

Відповідно до копій
товарно-транспортних накладних, в
жодній з них не зазначено, що з вантажем
слідувало ветеринарне свідоцтво, за
таких обставин неможливо встановити
факт передачі позивачем відповідачу
ветеринарних свідоцтв на поставлений
товар.

Проте, частиною 2 ст. 32 Закону України
«Про ветеринарну медицину»
встановлено, що об'єкти державного
ветеринарно-санітарного контролю та
нагляду супроводжуються ветеринарними
свідоцтвами при переміщенні за межі
території Автономної Республіки Крим,
областей, міст Києва та Севастополя,
районів міст, а спірний товар при
переміщенні від позивача на склад
покупця межі області не перетинав.

Вищенаведені норми закону
регламентують правила перевезення
вантажів і не стосуються
зобов'язальних відносин сторін,
заснованих на договорі поставки. Проте,
ватро зазначити, що товар межі областей
не перетинав, отже супроводження
ветеринарними свідоцтвами товару є
необов'язковим.

Умовами Договору сторони не
передбачили обов'язкової передачі
разом із товаром ветеринарного
свідоцтва, а всі зазначені в даному
пункті договору документи відповідачу
позивачем були надані, що сторонами не
заперечується.

Крім того, відповідно до ст. 666 ЦК
України якщо продавець не передає
покупцеві приналежності товару та
документи, що стосуються товару та
підлягають переданню разом з товаром,
покупець має право встановити розумний
строк для їх передання. Якщо
приналежності товару або документи, що
стосуються товару, не передані
продавцем у встановлений строк,
покупець має право відмовитися від
договору купівлі-продажу та повернути
товар.

Проте, пунктом 3.3 Договору передбачено,
що товари допускаються до
розвантаження та приймаються тільки
після перевірки лабораторією Покупця.

В матеріалах справи не міститься
заперечень покупця щодо якості товару
або доказів, що підтверджували факт
повернення товару продавцю через
неналежну якість, у зв'язку з чим доводи
відповідача є необґрунтованими.

Позивачем, також, заявлено вимогу про
стягнення з відповідача 27962,13 грн. -
пені, 130,73 грн. - інфляційних втрат та
5764,86 грн. 3% річних.

У розумінні ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з пункту 9.3 Договору,
сторони передбачили право
постачальника у випадку порушення
термінів оплати стягнути з покупця
пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від
суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК
України, нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Розрахунок пені та 3 % річних
здійснюється з дати прострочення за
кожною видатковою накладною починаючи
з 05.04.2013. Колегія суддів погоджується з
розрахунком позивача, доданим до
позовної заяви та розрахунком суду
першої інстанції, що міститься в
оскаржуваному рішенні. У зв'язку з чим
дані вимоги правомірно задоволено
судом першої інстанції в повному
обсязі.

Щодо інфляційних втрат, то варто
зазначити наступне:

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» (з
посиланням на постанову Вищого
господарського суду України від
05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного
суду України «Рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ
від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума
боргу з урахуванням індексу інфляції
повинна розраховуватися, виходячи з
індексу інфляції за кожен місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якійсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція). Передбачене
законом право кредитора вимагати
сплати боргу з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові. Зазначену позицію
також підтримує і Верховний Суд
України (постанова Верховного суду
України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Як вбачається з розрахунку суду першої
інстанції, за період існування у
відповідача боргу перед позивачем мала
місце дефляція, на підставі чого судом
першої інстанції обґрунтовано
відмовлено у задоволенні вказаної
вимоги.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи наведені
скаржником в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають. Рішення місцевого
господарського суду відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи, тому
відсутні підстави для скасування або
зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101,103,105
Господарського процесуального кодексу
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Калитянський
експериментальний завод комбікормів
та преміксів» залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 01.11.2013р. у справі
№ 911/3628/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3628/13 повернути
до Господарського суду Київської
області.

Головуючий суддя
Л.О. Кондес

Судді
Л.М. Ропій

В.І. Рябуха