КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2014 р. Справа№ 910/9558/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Рєпіної Л.О.

Суліма В.В.

за участю представників:

від позивача: Галков І.О. - представник

від відповідача: Полєжаєва К.О. -
представник

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Т.М.М.» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 10.06.2013 року по справі № 910/9558/13
(Повний текст рішення складено і
підписано 13.06.2013) (суддя: Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ласка Лізинг»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Т.М.М.»

про стягнення 456 140.75 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ласка Лізинг»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«Т.М.М.» про стягнення 456 140.75 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.06.2013 року по справі № 910/9558/13
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі, на підставі рішення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Т.М.М.» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ласка Лізинг»
підлягає стягненню сума основного
боргу 432 149,37 грн., пеня в розмірі 19 873,62
грн., три проценти річних в розмірі 3 974,73
грн. інфляційні втрати в розмірі 143,03
грн., 9 122,82 грн. - витрати по сплаті
судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Т.М.М.» подало
апеляційну скаргу до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просить скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
10.06.2013 року по справі № 910/9558/13 та
постановити нове рішення, яким в
задоволені позовних вимог Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ласка
Лізинг» відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення прийняте
внаслідок неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду щодо невиконання
відповідачем своїх договірних
зобов'язань не відповідають обставинам
справи і не ґрунтуються на доказах,
наявних у матеріалах справи.

Представник позивача письмового
відзиву на апеляційну скаргу не надав,
однак у судовому засіданні проти її
доводи заперечував, вважаючи її
безпідставною, та такою, що не підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції є законним, обґрунтованим, та
таким, що підлягає залишенню без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи
та проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

11.04.2008 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ласка Лізинг» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Т.М.М.» було
укладеного договір фінансового
лізингу № 1287/04/2008 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач, як
лізингодавець, зобов'язався набути у
свою власність техніку (далі по тексту
-майно) згідно з установленою
лізингоодержувачем специфікацією і
передати його без надання послуг по
управлінню та технічній експлуатації
лізингоодержувачу в якості предмету
лізингу у тимчасове володіння та
користування за плату, а відповідач, як
лізингоодержувач, зобов'язався
прийняти його на умовах договору.

Згідно з п. 2.3. Договору вартість майна,
що передається лізингоодержувачу
складає суму еквівалентну 680 000,00 у.о., в
тому числі ПДВ в розмірі 20 % - 113333,33 у.о.,
виражена в гривнях України.

У відповідності до п. 3.1. Договору
передача позивачем майна, а також
необхідних комплектуючих та
документів, які є невід'ємною частиною
майна, і прийняття його
лізингоодержувачем на правах
володіння і користування здійснюється
шляхом підписання акту здачі-прийняття
майна.

Положеннями п. 3.7 Договору сторони
погодили, що з моменту підписання акту
здачі-прийняття майна права володіння
і користування майном переходять до
лізингоодержувача, а зобов'язання
лізингодавця з передачі майна у
фінансовий лізинг вважаються
виконаними.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було передано у користування
відповідача предмет лізингу, а саме:
Автомобіль МАN NGA 41.400 8х4 ВВ, що
підтверджується видатковою накладною
№ РН-0000140 від 12.05.2008 та довіреністю на
отримання товарно-матеріальних
цінностей серії НБЛ №399608 від 12.05.2008.
Вартість переданого майна складає
5423745,46 грн.

Валютою договору являється умовна
одиниця. Під умовною одиницею
розуміється сума, виражена у гривнях
України та дорівнює одному Евро по
курсу відповідно до п. 7.1.1 Договору (п.
7.1. Договору).

За умовами п. 7.4. Договору
лізингоодержувач зобов'язався вносити
на розрахунковий рахунок лізингодавця
авансові платежі зазначені в додатку
№1 до договору. Сума авансового
платежу, підлягає сплаті в гривнях,
розраховується як створення суми
авансового платежу, зазначеного в
додатку № 1 до договору та курсу НБУ,
встановленого для одного Евро на дату
встановлену для здійснення такого
авансового платежу. Для авансових
платежів використовується курс НБУ
встановлений для одного Евро на дату,
визначену для внесення такого
авансового платежу, але не нижче курсу
НБУ на дату підписання даного договору.
Авансові платежі вносяться на протязі
трьох банківських днів з дати
встановленої для проведення платежу
відповідно до додатку № 1 до договору.

Позивач зазначає, що відповідач
зобов'язання за Договором в частині
повної та своєчасної сплати лізингових
платежів не виконав, в результаті чого
за відповідачем утворилась
заборгованість в сумі 432 149,37 грн. згідно
графіку внесення платежів за 56 - 58
періоди.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ч. 1 ст. 806 Цивільного
кодексу України визначено, що за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що за
договором фінансового лізингу (далі -
договір лізингу) лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Згідно положень п. 3 ч.2 статті 11 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

За умовами ч.1 ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором.

Пунктами 6.5., 6.6. Договору сторони
погодили, що лізингові платежі
нараховуються за кожен період строку
фінансового лізингу. Розмір, порядок і
строки внесення грошових сум в рахунок
лізингових платежів зазначаються у
Графіку внесення платежів.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Як вбачається з матеріалів справи,
строк внесення платежів за 56 - 58 періоди
настав, однак відповідач зобов'язання
щодо сплати лізингових платежів
належним чином не виконано, доказів які
б спростовували зазначене твердження
суду не надано, в результаті чого за
відповідачем утворилась
заборгованість в сумі 432 149,37 грн., у
зв'язку з чим позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості за Договором
фінансового лізингу № 1287/04/2008 від 11.04.2008
року в період (56-58 періоди) згідно
графіку внесення платежів підлягають
задоволенню.

Крім того, п. 9.5. Договору сторони
погодили, що відповідач повинен
сплатити позивачеві неустойку в
розмірі 0,25 (двадцять п'ять сотих) % від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення платежу в перші п'ять
днів прострочки і 0,5 (п'ять десятих) % від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочки платежу починаючи з
шостого дня прострочки.

Положеннями ч.1 статті 230
Господарського кодексу України
визначено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

У відповідності до ч.3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи неналежне виконання
відповідачем умов Договору, колегія
суддів зазначає, що з відповідача на
користь позивача відповідно до
арифметично правильного розрахунку
підлягає стягненню пеня в сумі 19873,62
грн., 3 % річних в сумі 3 974,73 грн. та
витрати пов'язаних з інфляційними
процесами в сумі 143,03 грн.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймається
колегією суддів до уваги, оскільки не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду першої інстанції
по даній справі обґрунтованим та таким,
що відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи, підстав для його скасування чи
зміни не вбачається, апеляційна скарга
відповідача є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«Т.М.М.» залишити без задоволення, а
рішення Господарського суду міста
Києва від 10.06.2013 року по справі №910/9558/13
залишити без змін.

2. Матеріали справи №910/9558/13 повернути
до Господарського суду міста Києва

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
К.В. Тарасенко

Судді
Л.О. Рєпіна

В.В. Сулім