ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2014
Справа № 917/2008/13

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 51939

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
АДРЕСА_2, 36039

про стягнення 145 641,97 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники :

від позивача: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_3,
виданий міським в/м Дніпропетровського
РВ Дніпродзержинського МУУМВС України
в Дніпропетровській області 15.04.1999 р.;
свідоцтво про державну реєстрацію ФОП
серія НОМЕР_4, видане 02.11.1994 р.;

від відповідача: не з'явилися.

16.01.2014 р. у судовому засіданні
відповідно до ст. 85 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення, залучено її до
матеріалів справи та повідомлено про
термін виготовлення повного тексту
судового рішення.

Суть спору : розглядається позовна
заява Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 про стягнення з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 145 641,97 грн.
заборгованості, що виникла внаслідок
неналежного виконання останнім умов
укладеного 28.11.2012 р. між сторонами
договору № 132 на поставку продовольчих
товарів, з яких : 65 901,34 грн. основний
борг, 3 295,07 грн. штраф, 76 445,56 грн. пеня.

Позивач на позовних вимогах наполягає
за мотивами позовної заяви.

Відповідач представництво у судове
засідання вдруге не забезпечив, вимог
суду не виконав, причин щодо цього суду
не повідомив. Останній відповідно до
пп. 2.6.15 Інструкції з діловодства в
господарських судах України та пп. 3.9.1
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" був належним чином та
завчасно повідомлений про дату, час і
місце проведення судового засідання, а
також про покладені на нього обов'язки,
про що свідчать матеріали справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах
справи доказів для розгляду спору по
суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифікована Законом України від
17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на
розгляд його справи упродовж розумного
строку, закінчення встановленого ст. 69
ГПК України строку вирішення спору,
відсутність клопотання щодо
продовження строку вирішення спору,
суд не оцінює вказану обставину як
підставу для подальшого відкладення
розгляду справи. Спір розглядається за
наявними матеріалами відповідно до ст.
75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
оцінивши надані документальні докази,
суд,

встановив :

08.11.2012 р. між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (постачальник) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2
(покупець) було укладено Договір на
поставку продовольчих товарів № 132
(надалі - Договір), відповідно до умов
якого виробник зобов'язувався передати
у власність покупця товар, а останній
зобов'язувався прийняти та оплатити
його в асортименті згідно доданої
специфікації або прайс-листа, в
кількості та у строки згідно накладних,
які є невід'ємною частиною цього
Договору (п. 1.1 Договору).

При цьому сторони узгодили, зокрема,
наступне :

- товар оплачується по цінам, діючим на
день відпуску товару в сумі згідно
накладних на відпуск товарів (п. 2.1
Договору);

- розрахунки за поставлений товар
здійснюються шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок постачальника зазначений у
даному Договорі або шляхом внесення
грошових коштів до каси постачальника.
Покупець здійснює оплату за отримані
товари : по факту поставки або через 2
дні після отримання товару (п. 6.1 та п. 6.2
Договору);

- за відмову або ухилення від оплати
товару покупець сплачує постачальнику
штраф в розмірі 5% суми, від сплати якої
він відмовився або ухилився. При
несвоєчасній сплаті вартості
поставлених товарів покупець сплачує
постачальнику пеню в розмірі 2 % суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення. Сплата штрафу не
звільняє покупця від обов'язку
оплатити отриманий товар (п. 7.1
Договору).

Між сторонами була укладена додаткова
угода до Договору, згідно якої було
доповнено розділ 1 Договору п. 11.8 та
викладено його у наступній редакції :
"за вимогою однієї зі сторін інша
повинна надати копії : свідоцтва про
держреєстрацію або виписки з ЄДР,
довідки про включення до ЄДРПОУ зі
статистики, Свідоцтва платника ПДВ,
свідоцтва платника єдиного податку,
паспортних даних (для фізичної
особи-підприємця), та інших документів
необхідних для підтвердження статусу
платника податків та повноважень
представників суб'єктів
підприємницької діяльності (ч. 1 п. 11.8
Договору)".

Факт виконання позивачем договірних
зобов'язань з поставки товару покупцю
та факт отримання останнім товару на
загальну суму 95 476,20 грн.
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями належним чином
оформлених видаткових накладних № 1873
від 15.12.2012 р., № 2375 від 19.12.2012 р., № 2948 від
12.12.2012 р., № 3339 від 26.12.2012 р. та № 3811 від
27.12.2012 р. (а.с. 40-46).

За даними позивача, в порушення умов
Договору відповідач здійснив часткову
розрахувався оплату за отриманий ним
товар, частково товар було повернуто
позивачеві на загальну суму
29 574,86 грн., на момент подання позову
за даними позивача заборгованість
відповідача складала 65 901,34 грн..

Вважаючи свої права порушеними,
позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 145 641,97 грн., з
яких : 65 901,34 грн. основний борг, 3 295,07 грн.
штраф, 76 445,56 грн. пеня.

При винесенні рішення суд виходив з
наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Положеннями статей 627, 628
Цивільного кодексу України визначено,
що відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного
договору, кореспондуючи права та
обов'язки його сторін, суд дійшов
висновку, що оцінка правомірності
заявлених вимог має здійснюватись з
урахуванням приписів законодавства,
які регламентують правовідносини з
договору поставки.

Відповідно ст. 712 Цивільного Кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. За приписами ст. 265
Господарського кодексу України за
договором поставки одна
сторона-постачальник, зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій сторони - покупцеві
товар, а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар і сплатити за
нього певну грошову суму. Покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Якщо продавець
зобов'язаний передати покупцеві крім
неоплаченого також інший товар, він має
право зупинити передання цього товару
до повної оплати всього раніше
переданого товару, якщо інше не
встановлено договором або актами
цивільного законодавства (п. 1 та п. 5 ст.
692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України,
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами. У
відповідності до вимог ст. ст. 525, 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином та в установлений строк,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається. Статтею
193 Господарського кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору. Не
допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ст. 530 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу
України та ст. 202 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання припиняється, зокрема,
виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач належним чином виконував
зобов'язання за вищезазначеним
Договором щодо здійснення ним поставки
товару. Відповідач в порушення
прийнятих на себе зобов'язань за
вказаним Договором та приписів ст. 692
Цивільного кодексу України не оплатив
отриманий товар у встановлені у
Договорі строки, заборгованість
останнього на момент подання позову та
розгляду даної справи складає 65 901,34
грн.. Дана обставина відповідачем не
спростована.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача 65 901,34 грн. основного боргу
підтверджені документально та нормами
матеріального права, відповідачем не
спростовані, а тому підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. Одним із видів
забезпечення виконання зобов'язань
відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного
кодексу України та ст. 199
Господарського кодексу України, є
неустойка (штраф, пеня), розмір якої
визначається відповідно до умов
договору, що не суперечать чинному
законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Пунктом 4
ст. 231 Господарського кодексу України
визначено, що у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою НБУ, за увесь час
користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором (п. 6 ст. 231
Господарського кодексу України).

Пунктом 7.1 Договору сторони визначили,
що за відмову або ухилення від оплати
товару покупець сплачує постачальнику
штраф в розмірі 5% суми, від сплати якої
він відмовився або ухилився. При
несвоєчасній сплаті вартості
поставлених товарів покупець сплачує
постачальнику пеню в розмірі 2 % суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення. Сплата штрафу не
звільняє покупця від обов'язку
оплатити отриманий товар.

При зверненні з даним позовом позивач
просить суд стягнути з відповідача 3
295,07 грн. штрафу та 76 445,56 грн. пені за
період з 29.07.2013 р. по 24.06.2013 р..

Враховуючи зміст п. 7.1 Договору,
необхідною умовою для застосування до
покупця штрафу в розмірі 5% від суми
сплати є ухилення від оплати товару або
відмова останнього від оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач у встановлені Договором
строки не повністю оплатив отриманий
товар, будь-яких дій щодо відстрочення
оплати, в тому числі шляхом ініціювання
внесення змін до Договору, не вчиняв.
На наявність таких обставин сторони не
посилаються.

Здійснивши перерахунок заявленої до
стягнення суми штрафу, суд визнав його
вірним. Отже, позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 3 295,07 грн.
штрафу є обґрунтованими, не
спростованими відповідачем, а тому є
правомірними. При цьому суд виходив з
того, що за лексичним значенням
використаного сторонами у Договорі
терміну під ухиленням від оплати слід
розуміти відмову від оплати, а також
інші дії, що повинні свідчити про
наявність наміру щодо непроведення
оплати, або бездіяльність особи
(невиконання передбаченого договором
обов'язку).

В частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 76 445,56 грн. пені
за період з 29.07.2013 р. по 24.06.2013 р. суд
дійшов висновку, що останні
задоволенню не підлягають.

За приписами п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у Постанові № 14 від 17.12.2013 р.
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", даним приписом
передбачено період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін (п. 2.5).

Отже, враховуючи п. 6.2 Договору щодо
початку виникнення прострочення
виконання відповідачем обов'язку з
оплати отриманого товару та приписи п. 6
ст. 232 Господарського кодексу України,
суд приходить до висновку, що позивачем
невірно визначено період нарахування
пені (за межами шестимісячного терміну
з моменту прострочення за кожною
поставкою), а тому позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що згідно приписів ст. 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" розмір пені за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань не
повинен перевищувати подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла у період,
за який нараховувалась пеня. Отже,
договірні правовідносини між
сторонами щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань". Відповідно до ст. 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" визначений угодою сторін
розмір пені за несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання не може
перевищувати розміру подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
сплачується пеня. (Аналогічна правова
позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 24.10.2011 р. у
справі № 3-114гс11)

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129
Конституції України та ст. 33, ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Допустимих доказів в спростування
вищевикладеного чи будь-яких
обґрунтованих заперечень по суті спору
відповідач суду не надав.

За викладеного, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача 65 901,34
грн. основного боргу та 3 295,07 грн. штрафу
підтверджені документально та нормами
матеріального права, не спростовані
відповідачем, а тому в цій частині
підлягають задоволенню. В частині
стягнення з відповідача 76 445,56 грн. пені
за період з 29.07.2013 р. по 24.06.2013 р. у позові
слід відмовити.

Відповідно до ст. 4 Закону України №
3674-VI від 8 липня 2011 року "Про судовий
збір" (із змінами та доповненнями) із
заяв майнового характеру, що подаються
до господарських судів, сплачується
судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше у розмірі 60 мінімальних
заробітних плат. Статтею 8 Закону
України від 06.12.2012 р. № 5515-VI "Про
затвердження Державного бюджету
України на 2013 рік" з 01.01.2013р.
встановлено, що мінімальна місячна
заробітна плата становить 1 147,00 грн.

При зверненні з даним позовом до суду
позивачем платіжним дорученням № 114
від 26.09.2013р. (оригінал платіжного
доручення знаходиться в матеріалах
справи) було сплачено судовий збір в
розмірі 1 720,50 грн., ціна позову у даній
справі становить 145 641,97 грн., отже, при
зверненні з даним позовом до суду
позивач повинен був сплатити судовий
збір у розмірі 2 912,84 грн..

Враховуючи вищевикладене, відповідно
до ст. 49 ГПК України судові витрати
розподіляються наступним чином :
покладаються на відповідача в сумі 1
318,02 грн. витрат по сплаті судового
збору (пропорційно до розміру
задоволених вимог); підлягають
стягненню з позивача до Державного
бюджету України витрати по сплаті
судового збору в сумі 1 192,34 грн., як
недоплачені.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст. 43, ст. 49, ст. 75, ст. 82-85 ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, 36039),
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на
користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 51939), ідентифікаційний
номер НОМЕР_2 - 65 901,34 основного боргу,
3 295,07 грн. штрафу та 1 383,89 грн.
витрат по сплаті судового збору.

3. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 51939),
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 в
доход державного бюджету України на р/р
3002, отримувач кошів УДКСУ у м.
Полтава, 22030001, код отримувача 38019510 банк
отимувача ГУДКСУ у Полтавській
області, код класифікації доходів
державного бюджету 22030001 - 1 192,34 грн.
судового збору.

Видати накази з набранням рішенням
законної сили.

4. В частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 76 445,56 грн. пені
за період з 29.07.2013 р. по 24.06.2013 р.
відмовити.

Повне рішення складене 21.01.2014 р.

СУДДЯ
О.В.КІВШИК

Примітка : Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 цього Кодексу. Рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня прийняття рішення, а у разі якщо у
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційною інстанцією.