СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Справа № 5002-33/71-2012

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді
Балюкової К.Г.,

суддів
Плута В.М.,

Гонтаря В.І.,

за участю представників сторін:

позивача: Красноусова Наталя
Федосіївна, довіреність №7 від 17
листопада 2013 року; Локтіонова Ольга
Олександрівна, директор, наказ №1 від 29
травня 2008 року (приватне підприємство
Фірма "Авеста");

відповідача: Манжула Андрій
Миколайович, довіреність №24/01-55/493 від 19
березня 2013 року (Сімферопольська
міська рада);

третьої особи: не з'явився (Комунальне
підприємство "Житлово-експлуатаційне
об'єднання Центрального району міста
Сімферополя");

третьої особи: не з'явився
(Республіканський комітет Автономної
Республіки Крим по охороні культурної
спадщини);

розглянувши апеляційну скаргу
приватного підприємства Фірма "Авеста"
на рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим (суддя
Радвановська Ю.А.) від 20 лютого 2012 року у
справі №5002-33/71-2012

за позовом приватного підприємства
Фірма "Авеста" (вул. Пушкіна, 7, м.
Сімферополь, 95000; вул. 1- Кінної Армії,
буд. 25, кв. 100, м. Сімферополь, 95024)

до Сімферопольської міської ради (вул.
Толстого, 15, м. Сімферополь, 95000)

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: 1. комунальне
підприємство "Житлово-експлуатаційне
об'єднання Центрального району міста
Сімферополя" (вул. Кримських партизан,
13, м. Сімферополь, 95013)

2. Республіканський комітет Автономної
Республіки Крим по охороні культурної
спадщини (вул. Гоголя, 14, м. Сімферополь,
95011)

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Фірма
"Авеста" звернулося до господарського
суду Автономної Республіки Крим з
позовом до Сімферопольської міської
ради про визнання права власності на
нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що приватним підприємством Фірма
"Авеста" в результаті значного
поліпшення орендованого у відповідача
майна створено нову річ, у зв'язку з чим
позивач просить на підставі положень
статей 331, 332 та 778 Цивільного кодексу
України визнати за ним право власності
на це майно.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 20
лютого 2012 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що
доказів введення новоствореного майна
до експлуатації, доказів його
державної реєстрації або доказів
наявності згоди на перероблення
спірного майна суду позивачем надано
не було, а сама лише обставина
збільшення вартості орендованого
майна не може бути достатньою
підставою для висновку про створення
нової речі. Посилання позивача на
статтю 778 Цивільного кодексу України
суд першої інстанції також вважає
неспроможними, оскільки доказів про те,
що відповідач надавав позивачу згоду
саме на поліпшення об'єкта оренди в
розумінні пункту 7 Порядку надання
орендарю згоди орендодавця державного
майна на здійснення невід'ємних
поліпшень орендованого державного
майна, затвердженого наказом Фонду
Державного майна України № 1523 від 03
жовтня 2006 року, матеріали справи не
містять і такі дії не були передбачені
договором оренди. Крім того, вимога
позивача про визнання повного права
власності на спірне нерухоме майно, на
думку суду, залишає невирішеним
питання про право власності
відповідача, Сімферопольської міської
ради, на це майно та взагалі суперечить
положенням статті 321 Цивільного
кодексу України та частини першої
статті 23 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна".

Не погодившись з вказаним
рішенням суду, приватне підприємство
Фірма "Авеста" звернулось до
Севастопольського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
прийняти нове про задоволення позову в
повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована
необґрунтованістю оскарженого
судового рішення, невідповідністю його
нормам матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначив, що суд
першої інстанції прийняв рішення за
відсутності представника позивача,
який не був належним чином
повідомлений про час судового
засідання, а також застосував
нормативний акт, а саме Порядок надання
орендарю згоди орендодавця державного
майна на здійснення невід'ємних
поліпшень орендованого державного
майна, затвердженого наказом Фонду
Державного майна України № 1523 від 03
жовтня 2006 року, який не підлягає
застосуванню у даних правовідносинах,
що є підставою для скасування
прийнятого рішення.

Більш детальніше доводи
викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 09
квітня 2012 року приватному підприємству
Фірма "Авеста" відновлено строк на
подачу апеляційної скарги, апеляційна
скарга прийнята до провадження та
призначена до розгляду колегією суддів
у складі: головуючий - суддя Балюкова
К.Г., судді Видашенко Т.С. та Волков К.В.

За розпорядженням в.о.
секретаря судової палати від 24 квітня
2012 року у зв'язку з хворобою суддя
Видашенко Т.С. замінена на суддю Гоголя
Ю.М.

Розгляд апеляційної скарги
неодноразово відкладався судом.

14 травня 2012 року до
канцелярії суду від третьої особи -
Республіканського комітету
Автономної Республіки Крим по охороні
культурної спадщини надійшли
пояснення по апеляційній скарзі, в яких
він зазначив, що рішення суду по даній
справі не буде впливати на права та
інтереси держави в особі комітету,
справу просив розглянути за
відсутності його представника.

За розпорядженням
секретаря судової палати від 05 червня
2012 року у зв'язку з відпусткою суддя
Волков К.В. був замінений на суддю Плута
В.М.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 19
червня 2012 року у справі №5002-33/71-2012
призначено комплексну судову
будівельно-технічну та економічну
експертизу. Провадження по справі
зупинено. Проведення експертизи
доручено товариству з обмеженою
відповідальністю „Кримське експертне
бюро".

04 грудня 2013 року до
канцелярії Севастопольського
апеляційного господарського суду
надійшов висновок комплексної судової
будівельно-технічної та економічної
експертизи №143/12 та матеріали справи
№5002-33/71-2012.

Ухвалою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 09
грудня 2013 року провадження у справі
поновлено, зобов'язано сторони надати
пояснення по суті спору з урахуванням
висновків експертизи.

В судовому засіданні, яке
відбулось 19 грудня 2013 року,
представники позивача та відповідача
надали письмові пояснення.

За розпорядженням секретаря
судової палати від 22 січня 2014 року у
зв'язку із зайнятістю в іншому судовому
процесі суддя Гоголь Ю.М. був замінений
на суддю Гонтаря В.І.

Представник позивача в
судовому засіданні 22 січня 2014 року
надала додаткові пояснення по суті
спору та заявила клопотання про
призначення додаткової експертизи.

Представник відповідача
заперечував проти призначення
додаткової експертизи у справі.

Розглянувши клопотання
позивача про призначення додаткової
експертизи, судова колегія відмовила у
його задоволенні з наступних підстав.

Призначення експертизи повинно
бути обумовлено необхідністю
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних пізнань
(частина 1 статті 41 Господарського
процесуального кодексу України),
відповідно до частини третьої статті 42
того ж Кодексу призначення експертизи,
в тому числі й додаткової, на вимогу
учасників процесу є правом суду, а не
його обов'язком. .

Положеннями статті 32
Господарського процесуального кодексу
України до засобів встановлення
фактичних даних у справі віднесені
письмові і речові докази, висновки
судових експертів, пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі.

Частинами першою та другою
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
унормовано, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Згідно з частиною п'ятою статті 42
Господарського процесуального кодексу
України висновок судового експерта для
господарського суду не є обов'язковим і
оцінюється господарським судом за
правилами, встановленими статтею 43
цього Кодексу.

Судова колегія вважає, що
встановлених під час розгляду справи
обставин та висновків експертизи в
проведеному обсязі достатньо для
вирішення спору по суті. Питань, що
потребували б додаткових роз'яснень
експертним шляхом, у справі не має, а
тому відсутні підстави для задоволення
клопотання позивача про призначення
додаткової експертизи.

Треті особи явку уповноважених
представників в судове засідання не
забезпечили, про причини неявки суд не
повідомили, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним чином
та своєчасно.

Згідно зі статтею 22
Господарського процесуального кодексу
України сторони зобов'язані
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи в
достатній мірі характеризують
взаємовідносини сторін, а явку
представників третіх осіб не було
визнано обов'язковою судом апеляційної
інстанції, колегія визнала за можливе
переглянути рішення суду першої
інстанції за відсутності зазначених
учасників процесу.

При повторному розгляді справи в
порядку статті 101 Господарського
процесуального кодексу України судова
колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів
справи, 31 січня 1992 року між
Житлово-експлуатаційним об'єднанням
Центрального району міста Сімферополя
(орендодавець) та фірмою „Авеста"
(правонаступником якої є приватне
підприємство Фірма „Авеста", орендар)
укладений типовий договір оренди
нежитлових приміщень № 41, відповідно
до умов якого останньому передані в
оренду нежитлові приміщення,
розташовані по вул. Пушкіна, 7,
загальною площею 92,5 кв.м. (том 1, арк. с.
38).

Строк оренди встановлений в
пункті 4 договору до 31 січня 2002 року.

Крім того, 18 травня 1998 року між
Житлово-експлуатаційним об'єднанням
Центрального району міста Сімферополя
(орендодавець) та фірмою „Авеста"
(правонаступником якої є приватне
підприємство Фірма „Авеста", орендар)
укладений типовий договір оренди
нежитлових приміщень № 39, відповідно
до умов якого останньому передані в
оренду нежитлові приміщення,
розташовані по вул. Пушкіна, 7, у м.
Сімферополі, загальною площею 192,0 кв.м.
(том 1, арк. с. 40).

Строк оренди встановлений в
пункті 4 договору до 29 квітня 2003 року.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 05
квітня 2007 року у справі № 2-21/18539-2006
договір оренди нежитлових приміщень,
розташованих по вул. Пушкіна, 7, в м.
Сімферополі, укладений між комунальним
підприємством Житлово-експлуатаційне
об'єднання Центрального району м.
Сімферополя та фірмою „Авеста" 31 січня
1992 року № 41 визнано продовженим та
діючим до 31 січня 2012 року; договір
оренди нежитлових приміщень по вул.
Пушкіна, 7, в м. Сімферополі, укладений
між комунальним підприємством
Житлово-експлуатаційна об'єднання
Центрального району м. Сімферополя та
фірмою „Авеста" 18 травня 1998 року № 39
визнано продовженим та діючим до 18
травня 2013 року (том 1, арк. с. 44-47).

Позивач стверджує, що під час
оренди спірного майна ним за власні
кошти, за згодою орендодавця, було
зроблено невід'ємні поліпшення
орендованого майна на загальну суму
276214,80 грн., в результаті чого створено
нову річ, вартість якої значно
перевищує вартість існуючої раніше.
Проте право власності на це майно за
приватним підприємством фірма
„Авеста" відповідачем не визнається,
що і стало підставою для звернення
позивача до суду з даним позовом.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права та відповідність висновків суду
обставинам справи, судова колегія
вважає апеляційну скаргу такою, що не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Спірні правовідносини, які
пов'язані із визнанням права власності
на нерухоме державне майно, виникли в
процесі виконання договору оренди
цього майна, у зв'язку з чим вони
повинні регулюватися положеннями
Закону України „Про оренду державного
та комунального майна", а також
положеннями глав 23, 24, 58 Цивільного
кодексу України, які регулюють порядок
набуття, підстави виникнення права
власності та виконання договірних
орендних зобов'язань.

Статтею 328 Цивільного кодексу
України встановлено, що право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або законність
набуття права власності не встановлена
судом.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
посилається на статтю 778 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
наймач може поліпшити річ, яка є
предметом договору найму, лише за
згодою наймодавця. Якщо в результаті
поліпшення, зробленого за згодою
наймодавця, створена нова річ, наймач
стає її співвласником. Частка наймача у
праві власності відповідає вартості
його витрат на поліпшення речі, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Аналогічні положення містяться у
статті 23 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна", де
передбачено, що орендар має право за
погодженням з орендодавцем, якщо інше
не передбачено договором оренди, за
рахунок власних коштів здійснювати
реконструкцію, технічне
переобладнання, поліпшення
орендованого майна. Якщо в результаті
поліпшення, зробленого орендарем за
згодою орендодавця, створена нова річ,
орендар стає її власником у частині
необхідних витрат на поліпшення, якщо
інше не передбачено договором оренди.

Для вирішення спору по суті слід
з'ясувати значення поняття „нова річ"
та особливості її створення,
врахувавши положення чинного
законодавства.

Згідно зі статтею 179 Цивільного
кодексу України річчю є предмет матері
ального світу, щодо якого можуть
виникати ци вільні права та обов'язки.

Частиною першою статті 181
Цивільного кодексу України
встановлено, що до нерухомих речей
(нерухоме майно, нерухомість) належать
земельні ділянки, а також об'єкти,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких є неможливим без їх
знецінення та зміни їх призначення.

„Нова річ" в розумінні статті 778
Цивільного кодексу України та статті 23
Закону України „Про оренду державного
та комунального майна" є результат
переробки однієї речі (об'єкту оренди) у
процесі якої повинна бути створена
нова річ, і яка має істотно інші ознаки
у порівнянні із попередньою.

Позивач, звертаючись до суду
з позовом про визнання права власності
на підставі статті 778 Цивільного
кодексу України, обґрунтовує свої
вимоги тим, що за результатами
перепланування та розширення
торгового залу і реконструкції
внутрішніх приміщень у ході
капітального ремонту було створено
нову річ. Крім того, позивач
посилається на збільшення вартості
орендованого майна (речі), яке
відбулось за результатами зроблених
поліпшень, що також на його думку є
фактом створення нової речі.

Проте, з даними твердженнями
не можна погодитись, виходячи з
наступного.

Так, ДБН А.2.2-3-2012 "Склад та зміст
проектної документації на
будівництво", затвердженими наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 03.03.2012 №98,
визначено, що реконструкція - це
перебудова введених в експлуатацію в
установленому порядку об'єктів
будівництва, яка передбачає
удосконалення виробництва, підвищення
його техніко-економічного рівня та
якості вироблюваної продукції,
поліпшення умов експлуатації та
проживання, якості послуг, зміну
основних техніко-економічних
показників (кількість продукції,
потужність, функціональне призначення,
геометричні розміри тощо).

Капітальний ремонт згідно з ДБН
А.2.2-3-2012 - це сукупність робіт, які
передбачають втручання у несучі
конструктивні системи при заміні або
відновлені конструкцій, інженерних
систем та обладнання, введених в
експлуатацію в установленому порядку
об'єктів будівництва без зміни їх
функціонального призначення та
зовнішніх геометричних розмірів у
зв'язку з їх фізичною зношеністю та
руйнуванням, поліпшення
експлуатаційних показників, а також
благоустрій території.

Отже, в результаті проведення
капітального ремон ту, реконструкції
основні властивості орендованих
приміщень не змінюються, а тому
унеможливлюється висно вок про
створення нової речі.

Так, у постанові Вищого
господарського суду України від 20
жовтня 2011 року у справі №5020-2/033-198/2011
зазначено, що створення внаслідок
поліпшень, способом реконструкції,
нового об'єкту (речі) не означає
створення нової речі у розумінні
статті 778 Цивільного кодексу України та
статті 23 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна",
тобто речі, яка має істотно інші ознаки
у порівняні із попереднім об'єктом
найму.

Таким чином, проведення
перепланування і реконструк ції
внутрішніх приміщень у ході
капітального ремонту в межах
капітальної будівлі не створює нову
річ, а лише її поліпшує (постанови ВГСУ:
справа №5020-2/033-198/2011 від 20.10.2011; №39/264-09
(25/295-07) від 10.07.2010 р.; №2-27/8361-2007 від 28.03.2008
р.; №2-26/9059-2008 від 14.04.2009; постанова
Верховного Суду України від 12.09.2006 р. у
справі №3-2317к06).

Стосовно збільшення вартості
орендованого майна, яке виникло за
результатами його поліпшення, слід
зазначити, що сама лише обставина
збільшення вартості орендованого
майна не може бути достатньою
підставою для висновку про створення
нової речі (постанови ВГСУ від 27.04.2007 р.
№20-5/175; №2-27/8361-2007).

Слід також відзначити, що
підвищення вартості орендованого
майна в результаті здійснених
орендарем змін є однією з ознак
поліпшень, а не ознак створення нової
речі.

Згідно з нормами статей 182, 331
Цивільного кодексу України, статті 19
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень", право власності
на нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації. Отже, новостворена річ
також повинна пройти державну
реєстрацію.

На підставі викладеного
можна зробити висновок, що нова річ -
результат переробки однієї речі у
процесі якої повинна бути створена
інша річ, яка має істотно інші ознаки у
порівнянні із попередньою, котра
підлягає державній реєстрації, у
випадках встановлених законом.

Доказами створення нової
речі можуть бути надані сторонами
матеріали інвентаризаційних справ
(попереднього, новоствореного майна),
які в свою чергу також повинні бути
підтверджені витягами з реєстру прав
власності на нерухоме майно. Крім того,
факт створення нової речі може бути
встановлений відповідною експертизою
у рамках господарської справи.

Судом апеляційної інстанції було
призначено у справі комплексну судову
будівельно-технічну та економічну
експертизу.

На вирішення експертів були
поставлені наступні питання:

1) Чи створена в результаті проведених
приватним підприємством фірма "Авеста"
поліпшень орендованого нежитлового
приміщення, розташованого за адресою:
м. Сімферополь, вул. Пушкіна, 7, нова річ?

2) Які витрати понесло приватне
підприємство фірма "Авеста" на
здійснення поліпшень спірного
нежитлового приміщення за адресою: м.
Сімферополь, вул. Пушкіна, 7?

3) Яка частка вартості витрат
приватного підприємства фірма "Авеста"
на поліпшення нежитлового приміщення
за адресою: м. Сімферополь, вул. Пушкіна,
7, у вартості цього приміщення на даний
час?

У висновку комплексної судової
будівельно-технічної та економічної
експертизи №143/12 від 25 листопада 2013
року експерт зазначив, що чіткого
законодавчого визначення поняття
новоствореного майна чинна
нормативно-правова база не містить. В
результаті проведених орендарем за
згодою орендодавця невід'ємних
поліпшень нежилих приміщень істотно
змінились (покращились) основні
характеристики даного нерухомого
майна, об'єкти оренди придбали
конструктивно нові корисні
властивості, значно зросла їх
функціональність у порівнянні зі
станом, в якому вони перебували до
передачі в оренду. Орендоване фірмою
„Авеста" нерухоме майно перейшло в
новий якісний стан, його вартість
збільшилася багаторазово.

Документально підтверджуються, за
висновком експерта, витрати ПП фірма
"Авеста" на здійснення поліпшень
спірного нежитлового приміщення за
адресою: м. Сімферополь, вул. Пушкіна, 7 в
сумі 276214,80 грн.

Згідно з висновком експертизи частка
вартості витрат приватного
підприємства фірма "Авеста" на
поліпшення нежитлового приміщення за
адресою: м. Сімферополь, вул. Пушкіна, 7,
що орендується згідно до договорів №41
від 31 січня 1992 року та №39 від 18 травня
1998 року, у залишковій вартості цього
приміщення з урахуванням поліпшень в
сумі 276214,80 грн. станом на 31 жовтня 2006
року складає 86,76%. Частку вартості
витрат приватного підприємства фірма
"Авеста" на поліпшення спірного
нежитлового приміщення у вартості
цього приміщення на даний час
встановити неможливо.

Позивач стверджує, що орендоване майно
істотно змінило свої характеристики та
набуло ознак нової речі. Внутрішні
стіни, перегородки, вікна, двері,
системи водопостачання, комунікацій,
газопостачання, санвузол, система
вентиляції - все це нові конструктивні
елементи приміщень, які були заново
збудовані та виконані за рахунок
приватного підприємства фірма "Авеста".
При прийнятті спірного майна в оренду
його неможливо було використовувати за
призначенням, лише після здійснення
всіх поліпшень позивач почав
використовувати приміщення під
магазин. Тобто, після здійснення всіх
поліпшень, на думку позивача, спірне
майно змінило не лише свої технічні
характеристики, а й функціональне
призначення, тобто, набуло ознак нової
речі. Щодо зміни площі приміщень,
позивач зазначив, що розширив площу
торгового залу всередині та добудував
прибудову для системи опалення.

Судова колегія з цього приводу
зазначає, що при вирішенні даного спору
слід розрізняти поняття "створення
нової речі" та "здійснення невід'ємних
поліпшень", оскільки вони мають різний
правовий характер та наслідки.

Позивачем не надано доказів
створення нової речі, в даному випадку
має місце збільшення вартості
орендованого майна внаслідок
здійснення орендарем невід'ємних
поліпшень. Твердження про те, що спірні
приміщення неможливо було
використовувати за призначенням є
неспроможними, оскільки договори
оренди були укладені між сторонами із
зазначенням про передачу майна під
магазин, а сторони відповідно до
положень статті 627 Цивільного кодексу
України є вільними в укладанні
договору та виборі контрагента. Що
стосується прибудови, то колегія
вважає, що її здійснення не може бути
доказом створення нової речі, оскільки
вона була прибудована для розміщення в
ній системи опалення.

Крім того, положення статті 778
Цивільного кодексу України та статті 23
Закону України „Про оренду державного
та комунального майна" передбачають
можливість набуття орендарем права
власності на майно в разі створення ним
нової речі, якщо інше не передбачено
договором або законом.

Зміст договорів оренди містить
застереження: в пункті 16 договорів
зазначено, що після закінчення строку
дії договору, якщо не має погодження
про його продовження на новий строк,
або у разі дострокового його
розірвання, орендар зобов'язаний в
15-денний строк здати орендарю
приміщення з отриманим від нього
обладнанням, інвентарем та іншим
майном в повному порядку з усіма
зробленими в ньому поліпшеннями. Весь
інвентар та обладнання, встановлені
орендарем за його рахунок та які стали
невід'ємною частиною приміщення, які не
можуть бути відокремлені без
пошкодження стелі, підлоги, стін,
переходять у власність ЖЕО безоплатно.

Колегія суддів також відзначає, що
необхідною умовою для застосування
даних правових норм є наявність згоди
орендодавця на здійснення поліпшень.

Відповідно до пункту 13 договорів
оренди № 41 від 31 січня 1992 року та № 39
від 18 травня 1998 року орендар не має
права без дозволу проводити
капітальний ремонт, переобладнання або
обладнання орендованого приміщення
для власних потреб.

Пунктом 11 спірних договорів оренди
встановлено, що капітальний, поточний
ремонти орендованого приміщення, що
викликані нормальною амортизацією,
проводяться за рахунок орендаря.
Обладнання приміщення до особливостей
діяльності орендаря проводяться
останнім за власний рахунок за
дозволом ЖЕО Центрального району.

Судова колегія, вивчивши матеріали
справи, вважає, що орендодавець надав
орендарю згоду на ремонт спірних
приміщень, така згода знайшла своє
відображення в листах орендодавця
спірного майна, комунального
підприємства „ЖЕО Центрального району
м. Сімферополя", якими надано згоду на
проведення ремонту орендованого
приміщення за власний рахунок (т. 1, а.с.
49, 51, 52), а також у підписаних
відповідачем дефектних актах на
ремонтно-реставраційні роботи, які
також були погоджені Республіканським
комітетом з культурної спадщини АР
Крим.

Судова колегія погоджується з доводами
апеляційної скарги щодо
неправильності застосування до
спірних правовідносин Порядку надання
орендарю згоди орендодавця державного
майна на здійснення невід'ємних
поліпшень орендованого державного
майна, затвердженого наказом Фонду
Державного майна України № 1523 від 03
жовтня 2006 року, оскільки вказаний
нормативний акт був прийнятий вже
після отримання позивачем дозволу на
проведення ремонту спірного
приміщення.

Проте, оскільки застосування судом
даного Порядку не потягло за собою
прийняття неправильного рішення, то
підстав для скасування такого рішення
судова колегія не вбачає. Доказів
створення нової речі в процесі
здійснення поліпшень майна матеріали
справи не містять, а тому позовні
вимоги задоволенню не підлягають. При
цьому, орендар не позбавлений права
звернутися до суду з позовом про
відшкодування витрат на здійснення
таких поліпшень на підставі частини
третьої статті 778 Цивільного кодексу
України.

Що стосується доводів апеляційної
скарги щодо розгляду справи у
відсутності представника позивача,
який не був належним чином
повідомлений про час судового
засідання, судова колегія вважає їх
неспроможними, оскільки, як вбачається
з матеріалів справи, ухвалою
господарського суду Автономної
Республіки Крим від 09 лютого 2012 року
розгляд справи за клопотанням позивача
був відкладений на 20 лютого 2012 року.
Ухвала суду про відкладення розгляду
справи була надіслана позивачу за
адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. А також за
адресою, зазначеною в позовній заяві
самим позивачем.

Відповідно до пункту 3.9.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 „Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" особи,
які беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Отже, по результатам розгляду справи
судом апеляційної інстанції доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження, рішення суду першої
інстанції постановлено при повному
дослідженні та правильній оцінці судом
всіх обставин справи та правильному
застосуванні норм права, тому підстав
для скасування або зміни такого
рішення судова колегія не вбачає.

Відповідно до пункту 1 статті
103 Господарського процесуального
кодексу України апеляційна інстанція
за результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу
приватного підприємства Фірма "Авеста"
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського
суду Автономної Республіки Крим від 20
лютого 2012 року у справі №5002-33/71-2012
залишити без змін.

Головуючий суддя
К.Г. Балюкова

Судді
В.М. Плут

В.І. Гонтар

Розсилка:

1. Приватне підприємство Фірма "Авеста"

(вул. Пушкіна, 7, м. Сімферополь, 95000)

(вул. 1-Кінної Армії, буд. 25, кв. 100, м.
Сімферополь, 95024)

2. Сімферопольська міська рада

(вул. Толстого, 15, м. Сімферополь, 95000)

3. Комунальне підприємство
"Житлово-експлуатаційне об'єднання
Центрального району міста Сімферополя"
(вул. Кримських партизан, 13, м.
Сімферополь, 95013)

4. Республіканський комітет Автономної
Республіки Крим по охороні культурної
спадщини

(вул. Гоголя, 14, м. Сімферополь, 95011)