ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.01.2014 Справа №
263/7162/13-ц(2/263/2880/2013)

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Демідової П.В.

При секретарі судового засідання
Самойловій К.Є.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
"Приватбанк", м. Дніпропетровськ

до відповідача: Маріупольської міської
ради

про звернення стягнення в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором №20М-06 від 19.03.2006р. в сумі 119
613,77 грн. на вбудоване нежитлове
приміщення загальною площею 95,2 кв.м,
розташоване за адресою: Донецька
область, м. Маріуполь, вул. 50 років СРСР,
56, шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився.

від відповідача: Махсма С.О. за
довіреністю.

Суд перебував в нарадчій кімнаті

15.01.2014р. з 13.30 год. по 13.40 год.

Суть справи:

Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк "Приватбанк",
м.Дніпропетровськ звернулось до
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
з позовом до Маріупольської міської
ради про звернення стягнення в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором №20М-06 від 19.03.2006р. в сумі 119
613,77 грн. на вбудоване нежитлове
приміщення загальною площею 95,2 кв.м,
розташоване за адресою: Донецька
область, м. Маріуполь, вул. 50 років СРСР,
56, шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем. Ухвалою від 15.07.2013р. за
вищевказаним позовом порушено
провадження по справі
263/7162/13-ц(2/263/2880/2013).

Ухвалою від 13.11.2013р. зазначену справу
скеровано за підсудністю до
господарського суду Донецької області
та прийнято останнім до провадження
згідно з ухвалою від 20.11.2013р.

18 грудня 2013р. через канцелярію суду
відповідачем наданий відзив №03-4/6257 від
13.12.2013р., в якому він заперечив проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на відсутність в нього
обов'язку перед позивачем щодо
погашення заборгованості за кредитним
договором №20М-06 від 19.03.2006р. Цього ж дня
від відповідача надійшло клопотання
№03-4/6258 від 13.12.2013р. про проведення
судового засідання без участі його
уповноваженого представника,
обґрунтоване відсутністю бюджетних
асигнувань для проведення видатків на
відрядження.

14 січня 2014р. через канцелярію суду
позивачем надані пояснення по справі, в
яких містяться заперечення проти
викладених у відзиві доводів
відповідача, крім того, позивач
наголосив на нормах ст.23 Закону України
«Про іпотеки», за якими іпотека є
дійсною у разі переходу права
власності на предмет іпотеки до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва.

В судовому засіданні представник
відповідача заперечив проти
задоволення позовних вимог,
представник позивача в судове
засідання не з'явився.

За змістом правової позиції Вищого
господарського суду України,
викладеної в п.3.9.2 постанови №18 від
26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. При цьому неявка у
судове засідання однієї з сторін,
належним чином повідомленої про час і
місце цього засідання, не перешкоджає
такому переходові до розгляду позовних
вимог, якщо у господарського суду
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи, передбачені частиною
першою статті 77 ГПК України (п.3.12
постанови).

Оскільки у матеріалах справи достатньо
документів, які мають значення для
правильного вирішення спору та
враховуючи вищевказане клопотання
відповідача, справа розглядається
відповідно до ст.75 ГПК України без явки
представника відповідача за наявними в
ній матеріалами.

Перед початком розгляду справи по суті
представника позивача було
ознайомлено з правами та обов'язками,
передбаченими ст.22 ГПК України. Судом,
відповідно до вимог ст.81-1 ГПК України,
складено протокол, який долучено до
матеріалів справи.

У відповідності до п.п.2, 3, 4 ч.2 ст.129
Конституції України, ст.ст.42,43 ГПК, ст.33
ГПК України основними засадами
судочинства є рівність усіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
За приписами ст.43 ГПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд -

Встановив:

09 березня 2006р. між ПриватБанком (далі -
банк) та Бакаржиєвим Володимиром
Івановичем (далі - позичальник)
укладено кредитний договір №20М-06,
відповідно до п.1.1 якого банк за
наявності вільних грошових коштів
зобов'язується надати позичальнику
кредит у вигляді поновлюваної
кредитної лінії з лімітом кредитування
100 000,00 грн. окремими траншами або на
пдставі попередньої вимоги згідно з
п.2.1.2 цього договору в обмін на
зобов'язання позичальника щодо
повернення кредиту та сплати процентів
згідно з Графіками погашення кредиту
та процентів, які оформлюються у
вигляді Додатків до цього договору та є
його невід'ємною частиною, комісії та
винагороди, штраф та пені в обумовлені
цим договором строки. Кредит надається
на споживчі потреби, строк повного
погашення кредитної лінії - 05.03.2009р.
включно (п.п.1.2-1.3).

За користування кредитом в період з
дати списання коштів з позичкового
рахунку до дати погашення кредиту
згідно з п.п.2.4.1., 3.3, 3.4 даного договору
позичальник сплачує проценти в розмірі
22% річних (п.3.1 кредитного договору).

Згідно з п.4.1, при порушенні
позичальником будь-якого з зобов'язань
зі сплати процентів за користування
кредитом, передбачених п.п.2.2.2, 3.1. 3.2, 3.3
цього договору, строків повернення
кредиту, передбачених п.п.1.3, 2.2.3, 2.3.1, 2.2.8,
3.3 цього договору, винагороди та
комісії, передбачених п.3.5, 3.7 цього
договору, банк має право нарахувати, а
позичальник зобов'язується сплатити
банку пеню в сумі 0,053% від суми
непогашеного платежу за кожний день
прострочки платежу, але не більше
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період прострочки (п.4.1 кредитного
договору).

У забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором №20М-06 від 09.03.2006р. між
ПриватБанком в якості
іпотекодержателя та Бакаржиєвим
Володимиром Івановичем в якості
іпотекодавця укладено та посвідчено
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу
Верченко Т.І. договір іпотеки від
09.03.2006р., зареєстрований за №249.

Виходячи зі змісту п.7 договору іпотеки,
предметом іпотеки є належна
іпотекодавцю на праві власності 44,7
кв.м. що є часткою 47/100 вбудованої
нежитлової шлакоблочної будівлі А-2
загальною площею 95,2 кв.м, яка
розташована за адресою: Донецька
область, м. Маріуполь, вул. 50 років СРСР,
56. Сторони визначили, що вартість
предмету іпотеки скаладє 112 500,00 грн.

Пунктом 30 договору іпотеки встановлено
строк його дії - до повного виконання
іпотекодавцем та іпотекодержателем
зобов'язань за кредитним договором та
всіма додатковими угодами до нього.

Проаналізувавши зміст договору
іпотеки №249 від 09.03.2006р., суд дійшов
висновку, що зазначена угода за своєю
правовою природою є угодою про
забезпечення виконання зобов'язань (в
даному випадку - за кредитним договором
№20М-06 від 09.03.2006р.) та підпадає під
правове регулювання §6 Глави 49
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) та Закону України „Про
іпотеку".

Проаналізувавши зміст позовних вимог
та приписи зазначеного договору
іпотеки, суд дійшов висновку про
безпідставне наполягання позивача на
наявності у нього прав
іпотекодержателя на нежитлове
вбудоване приміщення загальною площею
95,2 кв.м., тому що фактичним предметом
іпотеки за договором №249 є його
частина, яка належала Бакаржиєву В.І. -
44,7 кв.м.

Відповідно до ч.5 ст. 3 Закону України
„Про іпотеку", іпотека має похідний
характер від основного зобов'язання і є
дійсною до припинення основного
зобов'язання або до закінчення строку
дії іпотечного договору.

Згідно з ч.1 ст.608 ЦК України,
зобов'язання припиняється смертю
боржника, якщо воно є нерозривно
пов'язаним з його особою і у зв'язку з
цим не може бути виконане іншою особою.

Як вбачається з матеріалів справи,
боржник за кредитним договором №20М-06
від 09.03.2006р. - Бакаржиєв Володимир
Іванович помер 01.06.2008р., що
підтверджується свідоцтвом про смерть
1-НО №304541, копія якого наявна в
матеріалах справи.

У відповідності до ст.1216 ЦК України у
випадку смерті фізичної особи
(спадкодавця), відбувається
спадкування, тобто перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Крім зазначеного, у відповідності до
ст. 1222 ЦК України законодавцем
визначено обмережене коло осіб, які
можуть бути спадкоємцями фізичної
особі. Так, спадкоємцями за законом
можуть бути виключно фізичні особи.

Статтею 1281 ЦК України встановлено
порядок звернення кредиторів
спадкодавця, за яким їм належить
протягом шести місяців від дня, коли
вони дізналися або могли дізнатися
про відкриття спадщини, пред'явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину, незалежно від настання
строку вимоги. В силу ст. 1282 ЦК України,
в разі смерті боржника спадкоємці
зобов'язані задовольнити вимоги
кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного в спадщину.

У зв'язку зі смертю Бакаржиєва
Володимира Івановича 01.06.2006р. та
зверненням Приватбанку з вимогою про
погашення боргу в сумі 234 148,23 грн.,
Четвертою Маріупольською державною
нотаріальною конторою заведено
спадкову справу, зареєстровану у
спадковому реєстрі за номером 45873652. На
запит суду, Четвертою Маріупольською
державною нотаріальною конторою
повідомлено, що станом на 27.12.2013р.
спадкоємці померлого Бакаржиєва В.І. до
нотаріальної контори не звертались,
тому суд робить висновок про
відсутність спадкоємців померлого,
тобто осіб, до яких переходять права та
обов'язки Бакаржиєва В.І., в тому числі -
за кредитним договором №20М-06 від
09.03.2006р.

Таким чином, враховуючи приписи ст.25 ЦК
України, за якими цивільна
правоздатність фізичної особи
припиняється у момент її смерті, суд
робить висновок про те, що зі смертю
Бакаржиєва В.І. його обов'язки за
кредитним договором №20М-06 від 09.03.2006р.(в
частині сплати кредиту, процентів,
штрафних санкцій) припинилися.
Водночас, відсутність осіб, до яких
перейшли обов'язки померлого
(спадкоємців), робить зобов'язання
нерозривно з пов'язаним з її особою.
Отже, з огляду на наведені обставини
суд приходить до висновку про
припинення на підставі ст. 608 ЦК України
зобов'язань за кредитним договором
№20М-06 від 09.03.2006р. по поверненню
кредиту, сплаті відсотків та штрафних
санкцій у зв'язку зі смертю
позичальника Бакаржиєва В.І.

Главою 50 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) визначені загальні
підстави та порядок припинення
зобов'язань. Відповідно до ст.598
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Підстави припинення зобов'язань за
договором іпотеки містяться в ст.593 ЦК
України та ст. 17 Закону України „Про
іпотеку". За приписами ч.1 ст. 17 Закону
України „Про іпотеку", Іпотека
припиняється, у тому числі, у разі
припинення основного зобов'язання.

Враховуючи викладене та приписи
зазначених вище норм, суд дійшов
висновку про припинення договору
іпотеки №249 від 09.03.2006р. з підстав,
встановлених ч.1 ст. 17 Закону України
„Про іпотеку".

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 04.09.2012р. по справі
№2о/519/126/12 визнано відумерлою спадщину
у вигляді вбудованого нежитлового
приміщення літ. А-2, прим.1, кімнати 1-9,
загальною площею 44,7 кв.м, що складає 47/100
часток будинку, розташованого за
адресою: Донецька область, м. Маріуполь,
вул. 50 років СРСР, 56, що відкрилась після
смерті Бакаржиєва Володимира
Івановича, померлого 01.06.2008р.

За приписами ст. 1277 ЦК України, у разі
відсутності спадкоємців за заповітом і
за законом, неприйняття ними спадщини,
суд визнає спадщину відумерлою за
заявою відповідного органу місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини. Територіальна громада, яка
стала власником відумерлого майна,
зобов'язана задовольнити вимоги
кредиторів спадкодавця, що заявлені
відповідно до статті 1231 ЦК України.

Отже, законодавцем встановлені межі
вимог кредиторів, які задовольняються
територіальною громадою, якщо вона
стає власником майна. На відміну від
спадкоємців, до територіальної громади
переходять не всі права та обов'язки
спадкодавця, що належали йому на момент
відкриття спадщини. Виходячи зі змісту
ст. 1277 ЦК України до громади переходить
лише право власності на майно, визнане
судом відумерлим, та виникає чітко
визначений законом обов'язок
задовольнити вимоги кредиторів щодо:
відшкодування майнової шкоди (збитків),
яка була завдана спадкодавцем;
моральної шкоди та неустойки, які були
присуджені судом кредиторові із
спадкодавця за час життя.

Таким чином, у випадку визнання
спадщини відумерлою до територіальної
громади не переходять будь-які
зобов'язання за будь-якими угодами,
укладеними під час життя спадкодавцем,
а лише ті, що прямо передбачені ст.1231 ЦК
України.

З вищевикладеного вбачається, що
набуття територіальною громадою в
особі органів місцевого
самоврядування майна, визнаного
відумерлим, не є спадкуванням в
розумінні Цивільного кодексу України,
що унеможливлює покладення на ці
органи прав та обов'язків спадкоємців
та зумовлює обмеження кола вимог
кредиторів, які задовольняються за
рахунок відумерлого майна, тими, що
прямо зазначені в ст.1231 ЦК України.

Враховуючи наведені обставини та
беручи до уваги вищевикладений
висновок суду щодо припинення
іпотечних зобов'язань за договором №249
від 09.03.2006р., суд відхиляє доводи
позивача щодо необхідності
застосування до спірних правовідносин
ст.23 Закону України «Про іпотеку», за
якими у разі переходу права власності
(права господарського відання) на
предмет іпотеки від іпотекодавця до
іншої особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою.

Разом з цим, суд вважає за необхідне
наголосити на наступному. Враховуючи
положення ст.54 ГПК України та межі
повноважень суду при прийнятті рішення
згідно зі ст.83 ГПК України, звертаючись
до суду, позивач самостійно визначає
предмет та підстави поданого позову,
вказує, яке саме його право чи
охоронюваний законом інтерес є
порушеними, доводячи це належними та
допустимими доказами.

При цьому, предметом позову виступає
певна матеріально-правова вимога
позивача до відповідача, яка
кореспондується зі способами захисту
права, визначеними ст.16 ЦК України та
ст.20 ГК України. Статтею 16 Цивільного
кодексу України визначено перелік
способів захисту цивільних прав та
інтересів, а також зазначено, що суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Аналогічний за змістом перелік
способів захисту порушених прав та
інтересів суб'єктів господарювання
наведений в ст.20 Господарського
кодексу України.

Відшкодування збитків (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК
України) виступає окремим способом
судового захисту, який не є тотожним
стягненню заборгованості в судовому
порядку, що фактично опосередковує
передбачений п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України
законом спосіб судового захисту у
вигляді примусового виконання
обов'язку в натурі (у спірних
правовідносинах - щодо повернення
кредитних коштів, сплати відсотків за
користування ними та штрафних санкцій).

Виходячи зі змісту позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "Приватбанк", позивач
вимагає звернення стягнення в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором №20М-06 від 19.03.2006р. на предмет
іпотеки за договором №249 від 09.03.2006р.,
визначаючи тим самим предмет спору як
стягнення заборгованості за кредитним
договором у спеціальний спосіб - за
рахунок заставленого майна. Виходячи
зі змісту вищевикладеного та з
урахуванням ст.16 ЦК України, в межах
справи №263/7162/13-ц(2/263/2880/2013) позивачем
фактично вимагається примусове
виконання в натурі умов кредитного
договору та договору іпотеки №249 від
09.03.2006р., дія яких наразі припинилась.

Разом з цим, в поясненнях від 27.12.2013р.
позивач посилається на наявність у
спірних правовідносинах складу
цивільного правопорушення, елементами
якого є протиправна поведінка
Бакаржиєва В.І., пов'язана з порушенням
умов кредитного договору №20М-06 від
09.03.2006р., фактичні збитки у вигляді
простроченої кредитної заборгованості
та упущеної вигоди у вигляді
неотриманих відсотків за користування
кредитними коштами.

Проте, вищевказані пояснення не
стосуються предмету спору (звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення заборгованості за кредитом,
відсотками та пене), як і не можуть
кваліфікуватись судом як подана згідно
з ч.4 ст.22 ГПК України заява про зміну
предмету позову з огляду на
необхідність визначення такого її
процесуального змісту саме позивачем
та її подання після початку розгляду
справи №263/7162/13-ц(2/263/2880/2013) по суті.

Отже, беручи до уваги, що вимоги
позивача опосередковують спосіб
захисту його порушених майнових прав,
який не відповідає фактичним
обставинам справи та правовій природі
спірних правовідносин, суд робить
висновок про неможливість його
застосування з огляду на
невідповідність приписам закону, тому
відмовляє у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Відповідно до ст.49 ГПК України, судовий
збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.129
Конституції України, ст.16, 25, §6 Глави 49,
Книгою шостою Цивільного кодексу
України, ст.20 Господарського кодексу
України, Законом України «Про іпотеку»,
ст.ст.1, 4, 21-22, 28, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "Приватбанк", м.
Дніпропетровськ до Маріупольської
міської ради про звернення стягнення в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №20М-06 від 19.03.2006р. в
сумі 119 613,77 грн. на вбудоване нежитлове
приміщення загальною площею 95,2 кв.м,
розташоване за адресою: Донецька
область, м. Маріуполь, вул. 50 років СРСР,
56, шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем - відмовити.

У судовому засіданні 15.01.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Повний текст рішення за
правилами ст.ст.84-85 ГПК України
підписано 20.01.2014р.

Суддя
П.В. Демідова