КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2014 р. Справа№ 910/19830/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Новікова М.М.

Мартюк А.І.

секретар: Комок
І.А.

представники:

позивача: не з'явились;

відповідача: не з'явились;

розглядаючи у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Обласного
комунального підприємства

"Донецьктеплокомуненерго"

на рішення Господарського суду
міста Києва

від 06.11.2013р.

у справі №910/19830/13 (суддя
Паламар П.І.)

за позовом Обласного
комунального підприємства

"Донецьктеплокомуненерго"

до Публічного
акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

про зобов'язання
вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Обласне комунальне підприємство
"Донецьктеплокомуненерго" (далі -
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" про зобов'язання
вчинити дії, а саме: виконати умови
договору №192-БО від 01.08.2012р. шляхом
підписання актів приймання-передачі
газу за період вересень-грудень 2012 року
та повернути акти позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов укладеного між
сторонами договору позивач склав та
передав на підписання відповідачу 4
акти приймання-передачі природного
газу за вересень-грудень 2012р. Однак
відповідач акти не підписав та не
повернув позивачу, чим порушив умови
договору та права позивача, як покупця
газу.

В процесі судового розгляду позивачем
було подано заяву про залишення позову
без розгляду (том справи - 1, аркуш
справи - 74).

Відповідач письмового відзиву на позов
або пояснень по суті спору не надав. В
усних поясненнях представник
відповідача проти позову заперечував,
просив в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 06.11.2013р. у справі №910/19830/13 в
позові було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить суд
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 06.11.2013р. у справі
№910/19830/13.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, позивач наголошував на
наступному:

- суд безпідставно відмовив у
задоволенні клопотання позивача про
залишення позову без розгляду,
оскільки у вказаному клопотанні
позивач чітко визначив свою позицію, а
саме: небажання підтримувати позов;

- обґрунтування щодо відмови в
задоволенні клопотання позивача про
залишення позову без розгляду в
рішенні місцевого господарського суду
відсутнє;

- висновок суду про відсутність доказів
встановлення строку для передання
актів приймання-передачі є
безпідставним, оскільки такі строки
встановлені в п.3.4 укладеного між
сторонами договорі купівлі-продажу;

- газ є специфічним видом товару, що
споживається у процесі його передачі,
позивач не може повернути отриманий
газ та розбіжності між сторонам
залишаються не врегульованими;

- позивач надав суду (додаток до позову)
копії супровідних листів до актів
приймання-передачі та квитанцій про їх
відправлення;

- відповідач, користуючись своїм
монопольним становищем, ухиляється від
підписання надісланих позивачем актів
приймання-передачі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.12.2013р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 16.01.2014р.

Представники сторін у судове засідання
16.01.2014р. не з'явились, про поважність
причин нез'явлення суд не повідомили,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у
судове засідання не була визнана судом
обов'язковою, а також зважаючи на
наявні в матеріалах справи докази
належного повідомлення сторін про
місце, дату і час судового розгляду
(повідомлення про вручення поштового
відправлення (ухвали суду від 10.12.2012р.) -
том справи - 1, аркуші справи - 96-97),
колегія суддів визнала за можливе
розглядати справу у відсутності
представників сторін за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні 16.01.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія встановила
наступне.

01.08.2012р. між позивачем, як покупцем, та
відповідачем, як продавцем, було
укладено договір №192-БО
купівлі-продажу природного газу (далі -
Договір) (том справи - 1, аркуші справи -
7-9), за умовами якого продавець
зобов'язався передати у власність
покупцю у 2012 році природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ „Національна акціонерна компанія
„Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ
ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ,
видобутий на території України
підприємствами, які не підпадають під
дію статті 10 Закону України „Про
засади функціонування ринку
природного газу", а підпадають під дію
статті 10 Закону України „Про засади
функціонування ринку природного газу,
а покупець зобов'язався прийняти та
оплатити цей природний газ (далі - газ),
на умовах цього договору.

В п.2.1 Договору передбачено, що
продавець передає покупцеві з 01.08.2012р.
по 31.12.2012р. газ обсягом до 24519,0 тис. куб.
м.

Згідно з п.п.3.3, 3.4 Договору
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця. Не
пізніше 5-го числа місяця, наступного за
місяцем продажу газу, покупець
зобов'язується надати продавцеві
підписані та скріплені печатками
покупця та газотранспортного
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числа зобов'язується повернути
покупцеві та газотранспортному
підприємству по одному примірнику
оригіналу акта, підписаного
уповноваженим представником та
скріплений печаткою, або надати в
письмовій формі мотивовану відмову від
підписання акта. Акти є підставою для
остаточних розрахунків між сторонами.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав про те, що на виконання умов
Договору він направив відповідачу на
підписання акти приймання-передачі
газу за вересень-грудень 2012р., але
відповідач відмовляється їх
підписувати та повертати позивачу, що у
зумовило звернення останнього з
позовом до суду.

Місцевий господарський суд в позові
відмовив повністю, визнавши позовні
вимоги необґрунтованими і
непідтвердженими належними доказами, а
обраний позивачем спосіб захисту
таким, що не відповідає встановленим
законодавством способам захисту прав
та інтересів.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В ст. 626 Цивільного кодексу України
визначено, що договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В процесі судового розгляду було
встановлено, що позивач направив
відповідачу на підписання Акти
приймання-передачі газу за період з
вересня 2012 року по грудень 2012 року (том
справи - 1, аркуші справи - 11-13, 15-23, 25-33,
35-42), про що свідчать наявні в
матеріалах справи супровідні листи з
копіями чеків та повідомлень про
вручення поштових відправлень (на
звороті супровідних листів) (том справи
- 1, аркуші справи - 10, 14, 24, 34).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в
строки, передбачені п.3.4 Договору,
відповідач підписані акти
приймання-передачі не повернув, у
зв'язку з чим позивач просив суд
зобов'язати відповідача виконати умови
Договору шляхом підписання актів
приймання-передачі газу за період
вересень-грудень 2012 року та повернути
акти позивачу.

Наведене свідчить про те, що фактично
позовні вимоги зводяться до
зобов'язання відповідача оформити
товарно-супровідні документи на
проданий та фактично переданий товар
(акти приймання-передачі газу).

З цього приводу колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. ст. 1, 2 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.
Господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

З вищенаведеного випливає, що правом на
пред'явлення позову до господарського
суду наділені, зокрема, юридичні особи,
а суд шляхом вчинення позовного
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються. Встановивши наявність у
особи, яка звернулася з позовом,
суб'єктивного матеріального права або
охоронюваного законом інтересу, на
захист яких подано позов, суд з'ясовує
наявність чи відсутність факту
порушення або оспорення і відповідно
ухвалює рішення про захист порушеного
права або відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.
Розпорядження своїм правом на захист є
диспозитивною нормою цивільного
законодавства, яке полягає у наданні
особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Згідно зі ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу
України цивільні права й обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

При цьому захистом цивільних прав є
передбаченні законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Вищевказані норми кореспондуються зі
ст. 20 Господарського кодексу України.

Тобто, суб'єкт порушеного права може
скористатися не любим, а цілком
конкретним способом захисту свого
права. Частіше за все спосіб захисту
порушеного права прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Вищенаведені норми законодавства не
передбачають такого способу захисту
прав, як зобов'язання підписати акт
приймання-передачі товару за
договором.

Заявлена вимога про зобов'язання
підписати акт прийому-передачі
природного газу за спірним Договором
не може бути предметом позову, оскільки
за своєю юридичною природою акт не є
доказом підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору, не є
матеріально-правовою чи немайновою
вимогою позивача, на підставі якої суд
приймає рішення.

Таким чином, обраний позивачем спосіб
захисту (зобов'язання підписати акти
приймання-передачі) не відповідає
передбаченим законодавствам способам
захисту цивільних прав, у зв'язку з чим
колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок місцевого господарського
суду про те, що в позові необхідно
відмовити (аналогічна правова позиція
наведена в п.3 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
25.11.2005р. №01-8/2229 „Про деякі питання
практики застосування норм
законодавства, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у I півріччі 2005 року", п.39
Інформаційного листа Вищого
господарського суду від 12.03.2009р. №01-08/163
„Про деякі питання, порушені у
доповідних записках про роботу
господарських судів України у другому
півріччі 2008 року щодо застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України", постанові Верховного
Суду України від 13.07.2004р. №10/732,
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що місцевим господарським
судом було безпідставно відмовлено в
задоволенні клопотання позивача про
залишення позову без розгляду, не може
бути прийнято судом до уваги з огляду
на наступне.

Дійсно, в матеріалах справи наявна
заява позивача від 30.10.2013р. №юр/5813 (том
справи - 1, аркуш справи - 74), в якій він,
посилаючись на ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
просить суд залишити позов без
розгляду.

Виключний перелік підстав, за
наявності яких господарський суд
залишає позов без розгляду наведений в
ст. 81 Господарського процесуального
кодексу України.

Натомість в своїй заяві позивачем не
зазначено жодної підстави для
залишення позову без розгляду та не
наведено відповідного обґрунтування
своєї заяви.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про
необґрунтованість вищевказаної заяви
позивача.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на спростування
висновків місцевого господарського
суду.

Відносно посилання в апеляційній
скарзі на порушення судом першої
інстанції норм процесуального права,
апеляційний суд вважає за необхідне
зазначити, що згідно з ч.2 ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Натомість за результатами перегляду
справи апеляційний суд дійшов висновку
про те, що рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а також з повним і всебічним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи, у зв'язку з чим апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за її подання
покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Обласного
комунального підприємства
"Донецьктеплокомуненерго" залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду міста Києва від 06.11.2013р. у справі
№910/19830/13 - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/19830/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
М.М. Новіков

А.І. Мартюк