м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23981/13 21.01.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пивний клуб
"Стаканофф"

До Дочірнього підприємства "Інтер'єр"
приватної компанії з обмеженою
відповідальністю "Дейнфорд
інвестментс лімітед"

про визнання договору недійсним

Суддя Ярмак О.М.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Кондратенко Т.О. за
дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

16.01.2014р. у засіданні суду було оголошено
перерву на підставі ст. 77 ГПК України.

Пред'явлені вимоги про визнання
недійсним укладеного між позивачем та
відповідачем договору оперативного
фінансового лізингу № 01-05/10 від 01.05.2010р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
момент укладення договору фінансового
лізингу № 01-05/10 від 01.05.2010р. відповідач
не був власником майна - предмета
лізингу, тобто не мав права
розпоряджатись майном, що суперечить
ст.ст. 316, 317, 716 ЦК України та є
підставами для визнання договору
недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1
ст. 203 ЦК України.

14.01.2014р. через канцелярію суду
відповідач подав клопотання про
припинення провадження у справі на
підставі п.2 ч. 1 ст. 80 ГПК України у
зв'язку з тим, що постановою Київського
апеляційного господарського суду від
03.12.2013р. рішення Господарського суду
міста Києва від 07.06.2013р. у справі №
910/9477/13, яким задоволено позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пивний клуб
"Стаканофф" до Дочірнього підприємства
"Інтер'єр" приватної компанії з
обмеженою відповідальністю "Дейнфорд
інвестментс лімітед" про визнання
недійсним договору оперативного
фінансового лізингу № 01-05/10 від 01.05.2010р.
скасовано, прийнято нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено
повністю, тобто є рішення суду, який
вирішив господарський спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

Клопотання судом відхилене, оскільки
позивачем підставою недійсності
договору оперативного фінансового
лізингу № 01-05/10 від 01.05.2010р. у справі №
910/9477/13 було вказано суперечність
правочину умовам чинного
законодавства України, зокрема
передача в лізинг немалоцінних
необоротних матеріальних активів
(швидкозношуваних предметів), в той час,
як підставою визнання недійсним
договору оперативного фінансового
лізингу № 01-05/10 від 01.05.2010р. у даному
спорі є те, що лізингодавець на момент
укладення спірного договору не був
власником майна, що передавалось
лізингоодержувачу у лізинг (предмету
лізингу), що є різними підстави
пред'явлення позову в розумінні норм
чинного законодавства України.

Заперечуючи проти позову, відповідач
подав відзив на позовну заяву, в якому
зазначає, що посилання позивача на те,
що спірний договір укладений
відповідачем без права розпорядження
майном, є необґрунтованими, оскільки ДП
"Інтер'єр" приватної компанії з
обмеженою відповідальністю "Дейнфорд
інвестментс лімітед" було і є власником
майна, що передавалось позивачу за
договором оперативного фінансового
лізингу № 01-05/10 від 01.05.2010р, зокрема
майно було набуте відповідачем у
зв'язку з переданням учасником
товариства такого майна у власність
відповідача як вклад до статутного
капіталу та на підставі укладення угод
з третіми особами.

21.01.2014р. через канцелярію суду
представник позивача подав клопотання
про відкладення розгляду справи у
зв'язку з неможливістю представника
позивача з об'єктивних причин бути
присутнім у судовому засіданні 21.01.2014р.
Клопотання судом не задовольняється,
при цьому господарський суд виходить з
того, що відповідно до абз. 2 п. 3.9.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26.12.2011р., у випадку хвороби,
службового відрядження, участь у
іншому судовому засідання
уповноваженого представника, учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - четвертою статті 28
ГПК України, з числа як своїх
працівників, так і осіб, не пов'язаних з
ним трудовими відносинами.
Неможливість такої заміни
представника підлягає доведенню
учасником судового процесу на
загальних підставах відповідно до
приписів статей 32 - 34 ГПК України.
Подане клопотання жодним доказом не
підтверджене.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними у ній
матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК
України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.05.2010р. між позивачем (лізингодавець за
договором) та відповідачем
(лізингоодержувач) був укладений
договір оперативного лізингу № 01-05/10,
відповідно до умов п.1.1 якого
лізингодавець передає
лізингоодержувачу в платне
користування на умовах оперативного
лізингу майно, що належить
лізингодавцю на праві власності.

Згідно п.1.3 договору, об'єкт лізингу
протягом всього строку дії договору
залишається на балансі лізингодавця і
є його власністю.

Відповідно до п. 2.1 договору об'єктом
лізингу є обладнання для ресторану,
перелік та вартість якого визначена в
Специфікаціях № 1, 2 (додаток № 1 до
договору). Об'єктом лізингу є основні
фонди (п. 2.2 Договору). Вартість об'єкта
лізингу на дату підписання договору
складає 1 498 697,77 грн. (п. 2.3 Договору).

Пунктом 2.5 Договору передбачено, що
передача об'єкту лізингу оформлюється
актом приймання-передачі, який є
невід'ємною частиною договору (додаток
№2).

За актами приймання-передачі передачі
майна від 01.05.2010р. та 30.06.2010р. позивач
передав відповідачу у платне
користування на умовах оперативного
лізингу майно.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону
України "Про фінансовий лізинг"
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного
кодексу України, правом власності є
право особи на річ (майно), яке воно
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу
України, власником належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

В обґрунтування заявлених вимог про
визнання недійсним договору
оперативного лізингу № 01-05/10 від
01.05.2010р. позивач вказує, що спірний
договір не відповідає вимогам чинного
законодавства, а саме змісту ст.ст. 316,
317, 761 ЦК України у зв'язку з тим, що на
момент укладання вказаного договору та
передачі предмету лізингу
лізингоодержувачу відповідач не був
власником майна.

Згідно вимог статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до п. 1 ст. 215 Цивільного
Кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Обов'язок доказування та подання
доказів, відповідно до ст. 33 ГПК
України, розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. В даному випадку це
стосувалося позивача, що мав довести у
встановленому чинним законодавством
порядку наявності обставин, з якими
норми ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу
України пов'язують можливість визнання
договору недійсним.

Таких доказів суду не надано.

Наведені позивачем доводи, що
відповідач станом на час укладення
спірного правочину не був власником
майна, що передавалось в оперативний
лізинг не є належними доказами у справі
у відповідності до ст.ст. 33, 34 ГПК
України та не звільняють позивача від
обов'язку доказування обставин, що
обґрунтовують його вимоги.

Натомість матеріалами справи
встановлено, що, передане позивачу у
лізинг за актами приймання-передачі
передачі майна від 01.05.2010р. та 30.06.2010р. по
договору, майно відповідно до
Специфікацій № 1, № 2 до договору
оперативного лізингу № 01-05/10 від
01.05.2010р. було набуте ДП "Інтер'єр"
приватної компанії з обмеженою
відповідальністю "Дейнфорд
інвестментс лімітед" шляхом
переданням учасником товариства
такого майна у власність відповідача
як вклад до статутного капіталу, що
відповідає ст. 115 ЦК України, та шляхом
укладення договорів з третіми особами
та отримання майна по видаткових
накладних, актах здачі-приймання робіт,
копії яких долучені до матеріалів
справи

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, судом визнається, що
позивачем не доведено та не надано
належних доказів наявності підстав для
визнання договору оперативного
лізингу № 01-05/10 від 01.05.2010р. недійсним,
відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. ст. 203 ЦК
України.

Проаналізувавши положення чинного
законодавства та наявні в матеріалах
справи докази, суд не знайшов підстав
для задоволення позовних вимог в
зв'язку з їх безпідставністю та
недоведеністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 49, 82-84 ГПК
України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя

О.М.Ярмак