Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "21" січня 2014 р.
Справа № 906/19/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Терлецької-Байдюк Н.Я.

за участю представників сторін:

від позивача: Бонтлаб В.В. - довіреність
від 13.05.2013р.;

від відповідача: не з'явився;

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства
"Адлєр" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Сільськогосподарське підприємство
"Спіка" (с. Глинівці Андрушівський район
Житомирська область)

про стягнення 576456,40 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 576456,40грн., з
яких: 436199,70грн. - основний борг, 34831,16грн.
- 30% річних, 15093,50грн. - пеня, 3092,10грн. -
інфляційні, 87239,94грн. - 20% штраф. Витрати
по сплаті судового збору просить
покласти на відповідача.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав в повному
обсязі з підстав, викладених у позовній
заяві.

Відповідач не скористався своїм правом
надання письмового відзиву на позовну
заяву та правом на участь в судових
засіданнях, хоча про час та місце
розгляду справи повідомлявся вчасно і
належним чином, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення від 13.01.2014р.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача своєчасно та
належним чином про час і місце розгляду
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги те,
що неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи, суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами згідно із ст. 75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
19.04.2013 року між Приватним підприємством
"Адлєр" (продавець/позивач) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю
"Сільськогосподарське підприємство
"Спіка" (покупець/відповідач) був
укладений договір поставки №138/З
(а.с.18-20), який визначає умови
купівлі-продажу засобів захисту рослин
(надалі - Товар).

Предметом договору є Товар, який
належить продавцю на момент укладення
Договору або буде набутий продавцем у
майбутньому (п.1.2 договору).

Асортимент Товару, його кількість, ціна
визначаються у додатках та/або
накладних документах відпуску товару,
що є невід'ємною частиною цього
Договору. У випадку розбіжності даних у
додатках щодо найменування, кількості
і ціни товару в порівнянні з даними у
відповідній видатковій накладній
перевагу має видаткова накладна (п.2.1
договору).

Всі рахунки та накладні документи, що
виписані в період дії даного договору,
є його невід'ємною частиною (п.2.2
договору).

Відповідно до п.3.1 договору Товар може
передаватися покупцю партіями.

Товар вважається переданим покупцю з
моменту підписання видаткових
накладних (п.3.2 договору).

Згідно п.3.3 договору прийом-передача
товару від постачальника до покупця
проводиться шляхом виписки накладної
та або акту, де зазначається дата
передачі товару покупцю. Разом із
товаром постачальник передає покупцю
оригінальні товаросупровідні
документи. Покупець зобов'язаний
передати постачальнику оригінал
довіреності та/або оформити відповідні
документи згідно генерального
доручення.

Поставка Товару за домовленістю та або
усною домовленістю Сторін на умовах
СРТ (до місця вказаного Покупцем) його
місцезнаходження: Житомирська обл.,
Андрушівський р-н., с. Глинівці, пл.
Леніна,1 (п.3.4 договору).

Право власності на Товар, а також ризик
випадкового знищення або випадкового
пошкодження Товару переходить до
покупця після передачі Товару та
підписання відповідних документів
(накладних), що свідчать про прийом
покупцем Товару (п.4.6 договору).

Порядок розрахунків визначений
розділом 5 договору поставки від 19.04.13р.

Відповідно до п.5.1 даного договору
покупець здійснює оплату партії Товару
за ціною, вказаною в додатках, що є
невід'ємною частиною цього Договору.
Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України
сторони дійшли згоди, що ціна на Товар
та загальна сума договору зазначені у
додатках і визначені у національній
валюті України в сумі, еквівалентна
курсу долар США на міжбанківському
валютному ринку України на день
підписання даного Договору.

Товар оплачується на розрахунковий
рахунок продавця в національній валюті
згідно цін, вказаних у відповідних
додатках до договору, скоригованих
пропорційно зміні долар США на
міжбанківському валютному ринку
України до гривні на дату оплати Товару
(п.5.2 договору).

Згідно п.5.3 договору оплата Товару
проводиться наступним чином: 20 %
вартості товару оплачується покупцем
по факту поставки; 80% вартості товару
оплачується покупцем в строк до 30.09.2013
року. Без виставлення рахунку-фактури.

На виконання умов договору позивач
передав, а відповідач отримав товар на
загальну суму 534365,64грн., що
підтверджується відповідними
видатковими накладними, довіреностями
та актами приймання-передачі
продукції, долученими до матеріалів
справи (а.с.30-68).

Як зазначив позивач, відповідач свої
зобов'язання щодо оплати поставленого
йому товару виконав частково,
внаслідок чого на день звернення
позивача з позовом до суду у
відповідача перед позивачем існує
заборгованість у сумі 436199,70грн., що
підтверджується довідкою позивача
(а.с.85).

Крім основної суми боргу позивач
просить стягнути з відповідача
34831,16грн. - 30% річних, 15093,50грн. - пені,
3092,10грн. - інфляційних та 87239,94грн. - 20%
штрафу.

З врахуванням встановлених обставин
суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Дії позивача по передачі товару
відповідачу та дії відповідача по
прийняттю вказаного товару за
визначеною ціною свідчать про те, що у
боржника (відповідача) виникло
зобов'язання по оплаті за отриманий
товар.

З моменту укладення сторонами договору
19.04.2013 року між ними виникли
зобов'язання, які регулюються
параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу
України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Беручи до уваги викладене, а також те,
що доказів щодо погашення боргу в сумі
436199,70грн. на день розгляду справи
відповідач не надав, позовні вимоги в
цій частині є обґрунтованими та
правомірними, а отже підлягають
задоволенню.

Розглядаючи питання про правомірність
та обґрунтованість вимог позивача щодо
стягнення з відповідача пені, 20% штрафу,
інфляційних та 30% річних, господарський
суд враховує наступне.

Згідно приписів ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.230 ГК України штраф та
пеня є одними з видів штрафних санкцій,
які визнаються як господарські санкції
у вигляді грошової суми, котру учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно п. 8.1 Договору за невиконання або
неналежне виконання умов договору
сторони несуть відповідальність
згідно з чинним законодавством
України.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського
кодексу у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно п. 8.2 Договору за прострочення
виконання зобов'язання покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від вартості
неоплаченого товару за кожен день
прострочення.

Покупець у випадку порушення умов
оплати вартості товару сплачує також
на користь продавця штраф в розмірі 20%
від вартості неоплаченого товару (п.8.4
договору).

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом

Пункт 8.6 Договору передбачає, що
сторони згідно п. 2 ст. 625 ЦК України
дійшли згоди, що покупець у випадку
прострочення оплати товару за
користування коштами продавця сплачує
на користь останнього 30% річних.

Згідно розрахунку позивача, наведеного
в тексті позовної заяви, розмір пені
складає 15093,50грн., штрафу - 87239,94 грн.,
інфляційних - 3092,10грн., 30% річних -
34831,16грн. (а.с.5).

Перевіривши проведені позивачем
нарахування пені, 20 % штрафу,
інфляційних та 30% річних, суд прийшов до
висновку, що вони нараховані правильно,
відповідно до вимог чинного
законодавства, укладеного договору та
підлягають задоволенню.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Відповідач не подав до суду жодного
доказу на спростування позовних вимог,
в тому числі доказів проведення
розрахунків (платіжні доручення,
виписки банківських установ щодо руху
коштів, квитанції до прибуткових
касових ордерів, тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані, заявлені у відповідності
до вимог чинного законодавства,
підтверджуються належними доказами,
які є в матеріалах справи, та
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Судові витрати по сплаті судового
збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44,49,75,82-85 ГПК
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Сільськогосподарське підприємство
"Спіка" (13415, Житомирська область,
Андрушівський район, с. Глинівці, площа
Леніна, 1, код 33168020)

- на користь Приватного підприємства
"Адлєр" (10007, м. Житомир, вул. Авіаторів, 9,
код 35954742, адреса для листування: 03038, м.
Київ, вул. Ямська, 28А) - 576456,40грн., з яких:
436199,70грн. - основний борг, 34831,16грн. - 30%
річних, 15093,50грн. - пеня, 3092,10грн. -
інфляційні, 87239,94грн. - 20% штраф, а також
11540,00грн. сплаченого судового збору.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Суддя
Терлецька-Байдюк Н.Я.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - відповідачу (рек. з повід.)