м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24735/13 20.01.14

Господарський суд міста Києва у складі
головуючого судді Головіної К.І., при
секретарі судового засідання
Крапивній А.М., розглянувши матеріали
справи

за позовною заявою
Житлово-будівельного кооперативу
"Домобудівельник"

до Публічного акціонерного товариства
"Київенерго"

про визнання договору № 810114 від 01.03.2000
р. недійсним

за участю представників:

від позивача : Голубєв О.В. - представник
за довіреністю б/н від 07.03.2013 р.
Данільченко Є.І. - наказ № 34 від 12.09.2012
р.від відповідача :Марковська В.В. -
представник за довіреністю № 910/2013/11/20-4
від 20.11.2013 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва
звернувся Житлово-будівельний
кооператив "Домобудівельник" з позовом
до Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" про визнання договору №
810114 від 01.03.2000 р. недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що спірний договір № 810114 від
01.03.2000 р. був укладений під впливом
обману, оскільки відповідач
зобов'язувався розраховувати спожиту
позивачем теплову енергію по методиці,
вказаній у додатку № 4 до договору,
натомість розраховував вартість
спожитої теплової енергії по методиці,
яка позивачу невідома.

Крім того, ЖБК "Домобудівельник" вказує,
що не має змоги контролювати обсяги
споживання та нарахувань, що
призводить до надмірних витрат за
надані ПАТ "Київенерго" послуги з
постачання теплової енергії, а
оскільки порядок розрахунків є
істотною умовою договору, то такий
правочин вчинений під впливом обману, а
відтак, на підставі ст. 230 ЦК України,
підлягає визнанню недійсним.

У позові Житлово-будівельний
кооператив "Домобудівельник" просить
суд визнати договір на постачання
теплової енергії № 810114 від 01.03.2000 р.
недійсним.

У судовому засіданні 20.01.2014 р.
представники позивача підтримали та
обґрунтували позовні вимоги, просили
їх задовольнити.

Присутній в судовому засіданні
представник відповідача проти позову
заперечив, зазначив, що спірний договір
укладений з додержанням вимог чинного
законодавства України. Позивач не
надав доказів недостовірності
методики обрахунку обсягів спожитої
ним теплової енергії у гарячій воді.
Крім того, господарський суд вже
перевіряв відповідність вимогам
законодавства спірного договору, що
підтверджує рішення господарського
суду міста Києва від 16.12.2013 р. у справі №
910/22162/13. Просив відмовити в задоволенні
позову

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
наявні в матеріалах справи докази, суд
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають, враховуючи наступне.

У судовому засіданні встановлено, що
01.03.2000 р. між Акціонерною
енергопостачальною компанією
"Київенерго", правонаступником якої є
Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" та Житлово-будівельним
кооперативом "Домобудівельник"
укладено договір на постачання
теплової енергії у гарячій воді № 810114,
предметом якого є постачання,
користування та своєчасна сплата в
повному обсязі спожитої теплової
енергії у гарячій воді, на умовах
передбачених договором.

Як на підставу визнання договору № 810114
від 01.03.2000 р. недійсним, позивач
посилається на те, що спірний договір
був укладений під впливом обману,
оскільки відповідачем в порушенням
істотної умови договору було змінено
порядок нарахування за теплову
енергію, який встановлено пунктом 5.1
договору та додатком № 4 до договору, та
нарахування здійснювалось за
коефіцієнтом, вказаним у табуляграмі і
не передбаченим договором, а позивач,
якби знав про такий розрахунок
спожитої теплової енергії, відмовився
би від його укладення.

Перевіривши такі доводи позивача, суд
вважає їх необґрунтованими та
безпідставними з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180
Господарського кодексу України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Дослідивши зміст укладеного договору,
суд дійшов до висновку, що даний
правочин за своєю правовою природою є
договором постачання енергетичними
ресурсами через приєднану мережу.

Відповідно до частини 1 статті 714
Цивільного кодексу України за
договором постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу одна сторона (постачальник)
зобов'язується надавати другій стороні
(споживачеві, абонентові) енергетичні
та інші ресурси, передбачені договором,
а споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання.

Нормами частини 2 статті 714 Цивільного
кодексу України встановлено, що до
договору постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж,
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом або не
випливає із суті відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так,
виходячи із вимог частини першої
вказаної статті правочин не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Так само у пункті 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" зазначено, що
правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач просить суд визнати договір №
810114 від 01.03.2000 р. недійсним з підстав ст.
230 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

В той же час, як вбачається з п. 3.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі).

У судовому засіданні позивач не навів,
а суд не встановив таких фактів
порушень охоронюваних законом прав ЖБК
"Домобудівельник" з боку ПАТ
"Київенерго", а також фактів, які б
підтверджували укладення спірного
договору під впливом обману.

Твердження позивача, що відповідач
застосовував іншу методику
розрахування спожитої теплової
енергії, аніж ту, що передбачена
додатком № 4 до договору і тим самим
ввів ЖБК "Домобудівельник" в оману, суд
відхиляє, як такі, що не свідчать про
умисний обман з боку ПАТ "Київенерго" та
не узгоджуються з матеріалами справи.

Неналежне виконання договору
відповідачем щодо порядку нарахування
за спожиту теплову енергію не може бути
підставою для визнання договору
недійсним, а таким чином, позивачем не
надано доказів наявності фактичних
обставин, які б свідчили про введення
його в оману з боку ПАТ "Київенерго" під
час підписання спірного договору,
зокрема, в частині розрахунку
кількості спожитої теплової енергії.

Суд, провівши аналіз змісту
зазначеного договору та відповідності
його положенням чинного законодавства,
прийшов до висновку, що умови договору
не порушують прав та інтересів
позивача, а також договір не був
укладений під впливом обману.

З урахуванням викладеного, зважаючи на
те, що судом не встановлено підстав для
визнання договору № 810114 від 01.03.2000 р.
недійсним, передбачених ст. 230 ЦК
України, суд вважає, що позовні вимоги
ЖБК "Домобудівельник" задоволенню не
підлягають.

Щодо доводів відповідача про те, що
така справа вже розглядалась, суд
зазначає, що враховує рішення
господарського суду міста Києва від
16.12.2013 р. у справі № 910/22162/13, яке набрало
законної сили, однак зазначає, що
підставами позову у тій справі стали
інші обставини, ніж ті, що перевірялись
судом у даній справі.

З урахуванням встановлених обставин у
справі суд приходить до висновку, що у
задоволенні позовних вимог
Житлово-будівельного кооперативу
"Домобудівельник" до Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
про визнання договору № 810114 від 01.03.2000
р. недійсним необхідно відмовити.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по
сплаті судового збору покладаються на
позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 32-35, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові
Житлово-будівельного кооперативу
"Домобудівельник" до Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
про визнання договору № 810114 від 01.03.2000
р. недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та
проголошено його вступну та
резолютивну частини в судовому
засіданні 20 січня 2014 року.

Повний текст рішення підписаний 27
січня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
через господарський суд міста Києва
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня підписання повного
тексту рішення.

Суддя
К.І.
Головіна