ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2014 р.Справа № 922/4792/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Медхауз Свіс Гмбх" (м.
Дніпропетровськ) до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (м.Харків) про
стягнення 11418,14 гривень за участю
представників:

позивача - Гречаникова Г.О. (довіреність
№41 від 05 грудня 2013 року)

відповідача - ОСОБА_1 (особисто)

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2013 року позивач, товариство
з обмеженою відповідальністю "Медхауз
Свіс Гмбх", звернувся до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача)
суми заборгованості у розмірі 11418,14
гривень, у тому числі, 4881,55 гривень суми
основної заборгованості, 5613,78 гривень
суми нарахованої пені та 922,81 гривень
суми 30% річних. Заявлену вимогу
обґрунтував неналежним виконанням
відповідачем умов договору поставки
№ХА101, укладеного між сторонами 01
квітня 2012 року. Крім того, позивач
просив суд покласти судові витрати на
відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 21 листопада 2013
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 19 грудня 2013 року.

У відкритому судовому засіданні 19
грудня 2013 року було оголошено перерву
до 09 січня 2014 року.

09 січня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду уточнення
позовних вимог (вх.№288), в яких зазначив
про повну сплату відповідачем суми
основної заборгованості, а тому,
перерахувавши суму пені, відповідно до
норм чинного законодавства, просив суд
стягнути з відповідача 1351,30 гривень, а
саме 922,81 гривень суми 30% річних та 428,49
гривень пені. Також, позивач надав
банківські виписки як доказ оплати
боргу. Суд приймає відповідні
уточнення позивача до розгляду в
якості заяви про зменшення розміру
позовних вимог.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні підтримав надану
заяву про зменшення розміру заявлених
позовних вимог та просив суд
задовольнити її у повному обсязі.

Представник відповідача у відкритому
судовому засіданні проти відповідної
заяви позивача не заперечував.

Відповідно до ч.4 ст.22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення
по справі збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Суд, розглянувши заяву позивача про
зменшення розміру позовних вимог,
перевіривши повноваження представника
позивача на підписання даної заяви,
встановивши, що відповідні дії
позивача не порушують права і
охоронювані законом інтереси сторін,
дійшов висновку про її прийняття до
розгляду, та продовжує розгляд справи з
урахуванням прийнятої заяви про
зменшення позовних вимог.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 09 січня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги, з
урахуванням заяви про зменшення
позовних вимог, та просив суд
задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач у відкритому судовому
засіданні 09 січня 2014 року проти
позовних вимог не заперечував, позов
визнав.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти них, всебічно та
повно дослідивши матеріали справи та
надані учасниками судового процесу
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, встановив
наступне.

01 квітня 2012 року між товариством з
обмеженою відповідальністю "Біонайм
Україна" (позивачем) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1
(відповідачем) було укладено договір
поставки №ХА101. Даний договір було
підписано повноважними представниками
з обох сторін та скріплено печатками.

У подальшому, товариство з обмеженою
відповідальністю "Біонайм Україна"
було перейменовано у товариство з
обмеженою відповідальністю "Медхауз
Свіс Гмбх".

Відповідно до умов договору,
постачальник (позивач) зобов'язався
поставляти непродовольчі товару
(товар) відповідно до поданого покупцем
(відповідачем) замовлення, а покупець, в
свою чергу, зобов'язався прийняти
відповідний товар та оплатити його.

Право власності на товар переходить до
покупця з моменту підписання
уповноваженими представниками сторін
товарної накладної, яка засвідчує
момент передачі товару (п.1.3 договору).

Відповідно до п.2.2 договору, кількість
товару у кожній партії товару
вказується в первинних документах, що
підтверджують передачу товару
(накладні та/або акти прийому-передачі).

На виконання умов договору, позивач
поставив на адресу відповідача товар
на суму 6781,55 гривень, що
підтверджується підписаними з обох
сторін та скріпленими печатками,
наступними видатковими накладними
(а.с.13-23):

- в/д №БНУЦ16218 від 28 травня 2012 року на
суму 1475,56 гривень;

- в/д №БНУЦ16223 від 28 травня 2012 року на
суму 120,42 гривень;

- в/д №БНУЦ26731 від 27 червня 2012 року на
суму 718,81 гривень;

- в/д №БНУЦ26736 від 27 червня 2012 року на
суму 91,86 гривень;

- в/д №БНУЦ43654 від 09 серпня 2012 року на
суму 902,00 гривень;

- в/д №БНУЦ43657 від 09 серпня 2012 року на
суму 68,64 гривень;

- в/д №БНУЦ61862 від 20 вересня 2012 року на
суму 984,40 гривень;

- в/д №БНУЦ61863 від 20 вересня 2012 року на
суму 232,44 гривень;

- в/д №БНУЦ89070 від 19 листопада 2012 року на
суму 1207,60 гривень;

- в/д №БНУЦ89071 від 19 листопада 2012 року на
суму 586,20 гривень;

- в/д №БН26666 від 21 лютого 2013 року на суму
393,62 гривень.

Згідно із п.4.4 договору, покупець
сплачує 100% вартості кожної партії
товару на протязі 30 календарних днів з
моменту її отримання. Факт отримання
товару підтверджується видатковою
накладною, підписаною стороною.

Відповідач, в свою чергу, частково
оплатив отриманий товар на суму 1900,00
гривень, що підтверджується
банківськими виписками (а.с.24-25). Станом
на 30 вересня 2013 року основна
заборгованість відповідача перед
позивачем складала 4881,55 гривень. Даний
факт також підтверджується підписаним
з обох сторін актом звірки
взаєморозрахунків (а.с.27).

Під час розгляду справи в суді,
відповідач сплатив борг в повному
обсязі, що підтверджується платіжними
дорученнями та банківськими виписками,
наявними у матеріалах справи.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Частина 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює те, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що справа
була доведена до суду з вини
відповідача, у зв'язку з неналежним
виконанням умов спірного договору, а
саме в частині несвоєчасної оплати
товару, суд вважає правомірним
стягнення штрафних санкцій з
відповідача.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 428,49 гривень
пені, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.548 Цивільного кодексу
України, виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. Виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком (ст.546
ЦКУ).

Відповідно до п.5.4 спірного договору,
якщо заборгованість покупця перед
постачальником триває більше 2-х
місяців, то покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі 0,5% від
суми заборгованості за кожен день
прострочки платежу.

Позивач нарахував суму пені, з
урахуванням Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
№543/96-ВР від 22 листопада 1996 року, та в
порядку ч.6 ст.232 Господарського кодексу
України.

З урахуванням викладеного, суд,
перевіривши розрахунок пені,
нарахованої позивачем, перевіривши
період нарахування останнім вказаної
суми, дійшов висновку про те, що
відповідний розрахунок є вірним, та
таким, що відповідає нормам чинного
законодавства, а тому підлягає
стягненню з відповідача у повному
обсязі.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 922,81 гривень
суми 30% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до п.5.3 спірного договору, за
порушення строку оплати товару
покупець сплачує постачальнику
проценти за користування чужими
грошовими коштами у розмірі 30% річних
від суми заборгованості.

Суд, перевіривши розрахунок позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 30% річних,
дійшов висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірний, та такий, що
відповідає нормам чинного
законодавства України, а тому підлягає
стягненню з відповідача у повному
обсязі.

Суд, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, встановивши сторону, з
вини якої справу було доведено до суду,
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного та ст.129
Конституції України, ст.ст.530, 546, 548, 625, 629
Цивільного кодексу України, ст.193
Господарського кодексу України, та
керуючись ст.ст.1, 12, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "Медхауз Свіс Гмбх"
(49027, м.Дніпропетровьск, вул.Набережна
В.І. Леніна, буд.53, код 35341093) 428,49 гривень
пені, 922,81 гривень суми 30% річних та 1720,50
гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено14 січня 2014 року.

Суддя Аріт К.В.

Справа №922/4792/13