ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.Справа № 922/5054/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання Бояр
В.В.

розглянувши справу

за позовом Національного технічного
університету "Харківський
Політехнічний інститут", м. Харків до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Навчально -
виробниче підприємство "Корд", м.
Харків про стягнення коштів за участю
представників:

позивача - Хоменко П.О., довіреність №
66-01-22/16 від 19.12.2013 року; Барчук А.В.,
довіреність № 66-01-16/389-1 від 20.12.2013 року;

відповідача - Хроль Г.Я., довіреність
від 02.01.2014 року; Радіонова Т.К., наказ №
1-ОК від 12.01.2009 року.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, НТУ "Харківський
Політехнічний інститут" звернувся до
господарського суду із позовною заявою
про стягнення з відповідача, ТОВ "НВП
"Корд" заборгованості по відшкодуванню
земельного податку за договором оренди
№ 42 від 01 травня 1999 року за період з
01.09.2012 року по 30.11.2013 року в розмірі 37056,20
грн. Також до стягнення заявлені судові
витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 11 грудня 2013
року було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі № 922/5054/13 та призначено її
розгляд у відкритому судовому
засіданні на 14 січня 2014 року об 11:40.

19.12.2013 року через канцелярію суду, до
матеріалів справи від позивача
надійшла заява (вх. № 47801) про долучення
доказів, які досліджено та долучено
судом до матеріалів справи.

13.01.2014 року через канцелярію суду, до
матеріалів справи від відповідача
надійшов відзив на позовну заяву (вх. №
859) з додатковими документами, які
досліджено та долучено судом до
матеріалів справи.

14.01.2014 року через канцелярію суду, до
матеріалів справи від відповідача
надійшов супровідний лист з
додатковими документами (вх. № 1024), які
досліджено та долучено судом до
матеріалів справи.

14.01.2014 року через канцелярію суду, до
матеріалів справи від позивача
надійшли письмові пояснення (вх. № 1022),
які досліджено та долучено судом до
матеріалів справи.

Позивач в призначене судове засідання
з'явився та заявлені позовні вимоги
підтримав повністю.

Відповідач в призначене судове
засідання з'явився, проти позову
заперечив повністю.

14 січня 2014 року в судовому засіданні
оголошено перерву до 21 січня 2014 року до
11:00, відповідно до приписів ст. 77 ГПК
України.

21 січня 2014 року, після перерви розгляд
справи було продовжено.

Позивач заявлені позовні вимоги
підтримав повністю з підстав,
викладених в позовній заяві.

Відповідач проти заявлених позовних
вимог заперечив повністю з підстав,
викладених в наданому раніше відзиві
на позовну заяву.

Враховуючи те, що норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, щодо права господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.
129 Конституції України визначає одним з
принципів судочинства свободу в
наданні сторонами суду своїх доказів і
у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, суд
дійшов висновку про достатність в
матеріалах справи доказів та
можливість розгляду справи за наявними
у справі матеріалами і документам.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позов, дослідивши
матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно та повно дослідивши надані
учасниками судового процесу докази,
суд встановив наступне.

01.05.1999 року між Харківським державним
політехнічним університетом
(правонаступником якого є позивач - НТУ
"Харківський Політехнічний інститут") -
Орендодавець та Державним
навчально-виробничим підприємством
"Корд" (правонаступником якого є
відповідач - ТОВ "НВП "Корд") - Орендар,
було укладено договір оренди № 42,
відповідно до умов якого Орендодавець
передає, а Орендар приймає в строкове
платне користування нежитлові
приміщення, розташовані на другому
поверсі 1 та 2 секції гуртожитку №1
"Гігант" за адресою: м. Харків, вул.
Пушкінська, 79/1, загальною площею 882,4
кв.м., з метою розміщення центру
оздоровчої і медико-соціальної
реабілітації інвалідів.

Вказане приміщення було фактично
передано Орендареві 01.05.1999 року, про що
свідчить наявний в матеріалах справи
Акт приймання-передачі, підписаний між
сторонами та скріплений печатками
сторін.

Згідно з п.9.1. Договору, його укладено
на 20 років з 01.05.1999 року по 01.05.2019 року.

Пунктами 3.1-3.4 Договору сторони
визначили розмір орендної плати, умови
його перегляду, а також
відповідальність за порушення
зобов'язання щодо сплати орендної
плати.

В подальшому, Додатковими угодами №1
від 10.02.03р. № 2 від 21.06.07р., сторони
вносили зміни до вказаного договору
щодо розміру, строків та порядку сплати
орендної плати.

Згідно з п. 4.2.-4.3 Договору, Орендар
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі вносити орендну плату, також
окремо сплачувати земельний податок
згідно з діючим законодавством.

Однак, як вказує позивач, відповідач
належним чином не виконує свої
зобов'язання по сплаті земельного
податку пропорційно займаній площі,
внаслідок чого у нього утворилась
заборгованість по відшкодуванню
земельного податку за договором оренди
№ 42 від 01 травня 1999 року за період з
01.09.2012 року по 30.11.2013 року в розмірі 37056,20
грн.

На момент прийняття рішення по справі в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази погашення відповідачем
заборгованості по відшкодуванню
земельного податку за договором оренди
№ 42 від 01 травня 1999 року за період з
01.09.2012 року по 30.11.2013 року в розмірі 37056,20
грн. в добровільному порядку.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог і заперечень проти них суд
виходить з наступного.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 283
Господарського кодексу України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Пунктом 1 статті 286 Господарського
кодексу України встановлено, що
орендна плата - це фіксований платіж,
який орендар сплачує орендодавцю
незалежно від наслідків своєї
господарської діяльності. Відповідно
до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу
України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі
сплачувати орендну плату встановлені
частиною 3 статті 285 цього кодексу та
частиною 3статті 18 Закону України "Про
оренду державного і комунального
майна"

Згідно статті 797 Цивільного кодексу
України плата, яка справляться з
наймача будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини)
складається з плати за користування
нею і плати за користування земельною
ділянкою.

Статтями 269, 270 Податкового Кодексу
України визначено, що платниками
податку на землю є власники земельних
ділянок, або їх землекористувачі, а
об'єктами оподаткування земельного
податку, є земельні ділянки які
перебувають у власності або
користуванні.

Відповідач за умовами договору оренди
№ 42 від 01.05.1999 р. є орендарем нежитлових
приміщень, однак розмір та порядок
відшкодування орендарем земельного
податку умовами договору не
передбачені.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що між сторонами узгоджено умови
про те, що до складу орендної плати
входить плата за землю або позивачу
відповідачем вона відшкодовується та
механізм такого відшкодування. Жодних
додаткових угод або договорів про
користування земельними ділянками між
ними не укладалось.

Відповідно п.п.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону
України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами" органами, уповноваженими
здійснювати заходи з погашення
податкового боргу, є виключно
податкові органи. Норми чинного
законодавства не наділяють позивача
правом стягнення податкового боргу.

Статтею 1160 Цивільного кодексу України
унормовано, що особа, яка вчинила дії в
майнових інтересах іншої особи без її
доручення, має право вимагати від цієї
особи відшкодування фактично
зроблених витрат, якщо вони були
виправдані обставинами, за яких були
вчинені дії.

Якщо особа, яка вчинила дії в майнових
інтересах іншої особи без її доручення,
при першій нагоді не повідомила цю
особу про свої дії, не має права
вимагати відшкодування зроблених
витрат.

Проте, позивачем не надано до суду
доказі то, що відповідач дійсно прийняв
на себе зобов'язання щодо
відшкодування позивачу суми
земельного податку, в угодах, якими
унормовані взаємовідносини між
сторонами не встановлений механізм
такого відшкодування, а також відсутні
докази справляння даного податку самим
позивачем у відповідний строк до
відповідних органів та саме за
земельну ділянку, на якій знаходиться
орендований відповідачем об'єкт.

Згідно статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
або відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12. 2011 року, зазначено, що якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Враховуючи викладене, а також вимоги
ст. 33 ГПК України, згідно якої кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача
заборгованості по відшкодуванню
земельного податку за договором оренди
№ 42 від 01 травня 1999 року за період з
01.09.2012 року по 30.11.2013 року в розмірі 37056,20
грн. задоволенню не підлягають,
оскільки є безпідставними та
необґрунтованими.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката, витрати по сплаті судового
збору та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у розмірі 1720,50 грн.
покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, статтями 1, 2, 4, 12, 32, 33, 34, 43, 44, 49,
82- 85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 27.01.2014 р.

Суддя Жиляєв Є.М.