ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.01.14р. Справа № 904/9732/13

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Веста-Пласт", м.
Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства
"Банк Кредит Дніпро", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним кредитного
договору №180408-КЛВ від 18.04.2008р.

Суддя Мілєва І.В.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Кравцов О.В.,
довіреність №57 від 23.04.2013р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Веста-Пласт"
звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою до Публічного акціонерного
товариства "Банк Кредит Дніпро" про
визнання недійсним кредитного
договору №180408-КЛВ від 18.04.2008р.

Позовні вимоги мотивовані не
відповідністю оспорюваного кредитного
договору вимогам законодавства,
оскільки в силу приписів ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК
України процентна ставка за кредитом
може бути фіксованою або змінюваною,
тип процентної ставки визначається
кредитним договором, однак, умовами
кредитного договору не передбачено тип
процентної ставки. При укладанні
кредитного договору відповідачем не
надано позичальнику підтвердження
наявності генеральної ліцензії, а
також письмового дозволу
Національного Банку України на
операції з валютними цінностями. Банк
не надав позичальнику повної та
достовірної інформації стосовно
банківського продукту, що є порушенням
вимог Закону України "Про захист прав
споживачів". До виключної компетенції
загальних зборів товариства належить
право укладення кредитних договорів
(угод), інших договорів з залученням
фінансових ресурсів, договорів
застави, іпотеки, договорів з надання
та /або отримання позики, тощо на суму,
що перевищує 5 000 000 грн., однак
оспорюваний кредитний договір зі
змінами і додатками підписано Головою
Правління-Президентом, тобто не
уповноваженою на те особою.

Ухвалою суду від 13.12.2013р. порушено
провадження у справі та призначено
розгляд у судовому засіданні на 08.01.2014р.

08.01.2014р. відповідач подав до суду відзив
на позовну заяву, в якому просить в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі, оскільки редакція ст. 1056-1 ЦК
України, на яку вказує позивач, почала
діяти з 16.10.2011р., а кредитний договір
укладено 18.04.2008р., 04.07.2011р. - договір про
зміну умов кредитного договору, тобто
до набуття чинності нормою закону про
необхідність зазначення у договорі
типу процентної ставки. Посилання
позивача на невідповідність умов
кредитного договору вимогам Закону
України "Про захист прав споживачів" є
безпідставним, оскільки
правовідносини, що виникли між
позивачем та відповідачем не
підпадають під регулювання норм цього
закону. На момент укладення
оспорюваного кредитного договору №
180408-КЛВ від 18.04.2008р., а також в
подальшому під час оформлення
договорів про зміни умов кредитного
договору ПАТ "Банк Кредит Дніпро" мало
банківську ліцензію та відповідний
дозвіл. З боку боржника оспорюваний
кредитний договір підписаний головою
правління-президентом Кротовим О.І.. В
свою чергу, Кротов О.І. був
уповноважений на підписання
кредитного договору та договорів про
його зміну вищим органом боржника -
загальними зборами учасників.
Підтвердженням цьому є низка
протоколів загальних зборів учасників
боржника, копії яких додаються.

У судове засідання представник
позивача не з'явився, подав до суду
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку із знаходженням у
черговій відпустці.

08.01.2014р. розгляд справи відкладено на
22.01.2014р.

У судове засідання представник
позивача не з'явився, поштове
повідомлення про вручення поштового
відправлення (ухвали суду) на час
розгляду справи до суду не надійшло.

У судове засідання з'явився
представник відповідача.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Банк
Кредит Дніпро" є правонаступником прав
та зобов'язань Закритого акціонерного
товариства комерційного банку
«Кредит-Дніпро».

18.04.2008р. між Закритим акціонерним
товариством комерційний банк
«Кредит-Дніпро» та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Веста-Пласт» було укладено кредитний
договір №180408-КЛВ (далі-договір).

Банк, на умовах цього договору,
відкриває позичальнику відкличну
відновлювальну кредитну лінію в
національній валюті України та/або
доларах США в межах загальної суми 1000000
(один мільйон) доларів США, з частковою
конвертацією у гривню та/або долари
США, а позичальник зобов'язується
повернути кредити не пізніше 16 квітня
2009 року та сплатити проценти за
користування кредитами, на умовах.
Передбачених цим договором.

Позивач просить визнати кредитний
договір №180408-КЛВ від 18.04.2008р. недійсним,
з чим не погоджується відповідач, що і є
причиною спору.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права або інтересу, зокрема, шляхом
визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч.2 ст. 20 Господарського
кодексу України кожний суб'єкт
господарювання має право на захист
своїх прав і законних інтересів; права
і законні інтереси зазначених
суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215
Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч.1 ст. 215 Цивільного
кодексу України).

У наведеній статті визначаються
загальні правові засади визнання
правочину недійсним. Звичайно, що для
цього має існувати відповідна правова
підстава. Такою правовою підставою
Цивільний кодекс України визнає факт
недодержання однією стороною чи всіма
сторонами вимог, встановлених
частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України.

Договором є домовленість сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу
України).

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст. 628
Цивільного кодексу України).

Сутність свободи договору
розкривається насамперед через
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Позивач посилається на те, що:

- кредитний договір не відповідає
вимогам законодавства, оскільки в силу
приписів ч.1, 2 ст. 1056-1 ЦК України
процентна ставка за кредитом може бути
фіксованою або змінюваною, тип
процентної ставки визначається
кредитним договором, однак, умовами
кредитного договору не передбачено тип
процентної ставки;

- позичальнику не надано підтвердження
наявності генеральної ліцензії, а
також письмового дозволу
Національного Банку України на
операції з валютними цінностями;

- позичальнику не надано повної та
достовірної інформації стосовно
банківського продукту, що є порушенням
вимог Закону України "Про захист прав
споживачів";

- кредитний договір зі змінами і
додатками підписано Головою
Правління-Президентом, тобто не
уповноваженою на те особою, оскільки до
виключної компетенції загальних
зборів товариства належить право
укладення кредитних договорів (угод),
інших договорів з залученням
фінансових ресурсів, договорів
застави, іпотеки, договорів з надання
та /або отримання позики, тощо на суму,
що перевищує 5 000 000 грн.

Вищенаведені доводи позивача
спростовуються наступним.

По-перше, стосовно невідповідності
кредитного договору вимогам
законодавства, а саме ч.1, 2 ст. 1056-1 ЦК
України.

Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу
України).

Законом України від 22.09.2011р. № 3795-VI "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо врегулювання
відносин між кредиторами та
споживачами фінансових послуг" внесено
зміни до ст.1056-1 Цивільного кодексу
України, зокрема частини 1,2 викладено у
наступній редакції: «1.Процентна ставка
за кредитом може бути фіксованою або
змінюваною. Тип процентної ставки
визначається кредитним договором.
2.Розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.»

Кредитний договір №180408-КЛВ між
позивачем було укладено 18.04.2008р.,
останній договір про зміну кредитного
договору датовано 04.07.2011р., тобто до
набуття чинності нормою закону про
необхідність зазначення у договорі
типу процентної ставки.

Відповідно до ч.1,2 ст.5 Цивільного
кодексу України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності;
акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Враховуючи наведене, зміст кредитного
договору та додаткових угод до нього не
суперечить ч.1, 2 ст. 1056-1 ЦК України,
чинним на час його укладення.

По-друге, щодо відсутності
підтвердження наявності генеральної
ліцензії, а також письмового дозволу
Національного Банку України на
операції з валютними цінностями;

Зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті (ст.524 Цивільного кодексу
України),

Грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом (ст.533
Цивільного кодексу України).

Грошові зобов'язання учасників
господарських відносин повинні бути
виражені і підлягають оплаті у гривнях.
Грошові зобов'язання можуть бути
виражені в іноземній валюті лише у
випадках, якщо суб'єкти господарювання
мають право проводити розрахунки між
собою в іноземній валюті відповідно до
законодавства. Виконання зобов'язань,
виражених в іноземній валюті,
здійснюється відповідно до закону (ч.2
ст.198 Господарського кодексу України).

Режим здійснення валютних операцій на
території України, загальні принципи
валютного регулювання, повноваження
державних органів і функції банків та
інших фінансових установ України в
регулюванні валютних операцій, права й
обов'язки суб'єктів валютних відносин,
порядок здійснення валютного контролю,
відповідальність за порушення
валютного законодавства визначені
Декретом Кабінету Міністрів «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19.02.1993р. № 15-93
(далі-Декрет).

У ст.1 Декрету визначено, що іноземна
валюта - іноземні грошові знаки у
вигляді банкнотів, казначейських
білетів, монет, що перебувають в обігу
та є законним платіжним засобом на
території відповідної іноземної
держави, а також вилучені з обігу або
такі, що вилучаються з нього, але
підлягають обмінові на грошові знаки,
які перебувають в обігу, кошти у
грошових одиницях іноземних держав і
міжнародних розрахункових
(клірингових) одиницях, що перебувають
на рахунках або вносяться до
банківських та інших фінансових
установ за межами України.

Резиденти і нерезиденти мають право
здійснювати валютні операції з
урахуванням обмежень, встановлених цим
Декретом та іншими актами валютного
законодавства України (ч.2 ст.2 Декрету).

Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом. Генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання (ч.1,2 ст.5 Декрету).

Національний банк України видає
ліцензії на здійснення валютних
операцій та приймає рішення про їх
скасування (ч.1ст.11 Декрету).

Відповідно до ч.1, п. 2 ч. 2 ст. 44 Закону
України «Про Національний банк
України» Національний банк діє як
уповноважена державна установа при
застосуванні законодавства України
про валютне регулювання і валютний
контроль. До компетенції Національного
банку у сфері валютного регулювання та
контролю належать, зокрема: видача та
відкликання ліцензій, здійснення
контролю, у тому числі шляхом
здійснення планових і позапланових
перевірок, за діяльністю банків,
юридичних та фізичних осіб (резидентів
та нерезидентів), які отримали ліцензію
Національного банку на здійснення
валютних операцій, в частині
дотримання ними валютного
законодавства.

Статтею 17 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" передбачено, що
юридична особа набуває статусу банку і
право на здійснення банківської
діяльності виключно після отримання
банківської ліцензії та внесення
відомостей про неї до Державного
реєстру банків. Забороняється
здійснювати банківську діяльність без
отримання банківської ліцензії.

Банк здійснює діяльність, надає
банківські та інші фінансові послуги в
національній валюті, а за наявності
відповідної ліцензії Національного
банку України - в іноземній валюті (ст.47
Закону України "Про банки і банківську
діяльність").

Відповідачем надано до матеріалів
справи:

- Банківську ліцензію №70, видану
Закритому акціонерному товариству
комерційному банку «Кредит-Дніпро»
Національним банком України 24.12.2002р., на
право здійснювати банківські операції,
визначені ч.1 та пунктами 5-11 ч.2 ст. 47
Закону "Про банки і банківську
діяльність" (а.с.90);

- Дозвіл №70-2, виданий Закритому
акціонерному товариству комерційному
банку «Кредит-Дніпро» Національним
банком України 14.07.2006р. на право
здійснення операції, визначених
пунктами 1-4 ч.2, ч.4 ст. 47 Закону "Про банки
і банківську діяльність", та Додаток до
дозволу, який визначає перелік
операцій, які має право здійснювати
Закрите акціонерне товариство
комерційний банк «Кредит-Дніпро»
(а.с.90);

- Банківську ліцензію № 70 від 13.10.2011р.,
видану Публічному акціонерному
товариству «Банк Кредит Дніпро»
Національним банком України, на право
виконання банківських операцій,
визначених ч.3 ст. 47 Закону "Про банки і
банківську діяльність" (а.с.91);

- Генеральну ліцензію на здійснення
валютних операцій від 13.10.2011р. №70,
видану Публічному акціонерному
товариству «Банк Кредит Дніпро»
Національним банком України, на право
здійснення валютних операцій згідно з
додатком, а також відповідний додаток
до Генеральної ліцензії №70 (а.с.91).

Правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним (ч.1
ст.227 Цивільного кодексу України).

Однак на момент укладання кредитного
договору та додаткових угод до нього у
відповідача були в наявності
відповідні ліцензії та дозволи
Національного банку України для
надання банківських та інших
фінансових послуги в іноземній валюті.

По-третє, позивач вважає, що кредитний
договір зі змінами і додатками
підписано Головою
Правління-Президентом, тобто не
уповноваженою на те особою, оскільки до
виключної компетенції загальних
зборів товариства належить право
укладення кредитних договорів (угод),
інших договорів з залученням
фінансових ресурсів, договорів
застави, іпотеки, договорів з надання
та /або отримання позики, тощо на суму,
що перевищує 5 000 000 грн.

Вищим органом товариства з обмеженою
відповідальністю є загальні збори
учасників. Вони складаються з
учасників товариства або призначених
ними представників. Учасники мають
кількість голосів, пропорційну
розміру їх часток у статутному
капіталі. (ч.1,4 ст.58 Закону України «Про
господарські товариства»).

З положень п. 7.5 Статуту ТОВ
«Веста-Пласт» (в редакції як 2006р. так і
2009р.) вбачається, що прийняття рішення
про укладення товариством кредитних
договір на суму, що перевищує 5 000 000
(п'ять мільйонів) гривень віднесено до
виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства.

Пунктом 7.9. Статуту ТОВ «Веста-Пласт»
передбачено, що виконавчим органом
товариства який здійснює керівництво
його поточною діяльністю є правління.
Керівником товариства є Голова
Правління - Президент за посадою.
Голова правління має право без
доручення здійснювати дії від імені
товариства.

Згідно з п. 7.9.6. Статуту ТОВ
«Веста-Пласт» Голова правління має
право без доручення діяти від імені
товариства, представляти його у
відносинах з третіми особами як в
Україні так і за кордоном; укладати від
імені товариства договори, контракти,
угоди і провадити інші дії в інтересах
товариства з урахуванням обмежень
передбачених цим статутом.

Кредитний договір № 180408-КЛВ від 18.04.2008р.
та додаткові угоди до нього зі сторони
позичальника підписані головою
правління-президентом ТОВ
«Веста-Пласт» Кротовим О.І.

Загальні збори учасників вважаються
повноважними, якщо на них присутні
учасники (представники учасників), що
володіють у сукупності більш як 60
відсотками голосів (ч.1 ст.60 Закону
України «Про господарські
товариства»).

Протоколом зборів було ухвалено
укласти з Банком «Кредит-Дніпро»
кредитний договір у сум 1000000,00 (один
мільйон) доларів США, підписання
кредитного договору доручити голові
правління - президенту ТОВ
«Веста-Пласт» Кротову О.І. Тобто Кротов
О.І. одноособово не приймав рішення
щодо укладання кредитного договору та
був уповноважений на його підписання. В
подальшому протоколами загальних
зборів учасників Кротов О.І. був
уповноважений на укладання додаткових
угод до кредитного договору. Як
вбачається з матеріалів справи, на усіх
вищевказаних зборах були присутні
учасники (представники учасників), що
володіють у сукупності 100% голосів від
загальної кількості, тобто відповідні
збори, з огляду на вимоги ч.1 ст.60 Закону
України «Про господарські товариства»,
були повноважними.

По-четверте, позивач зазначає, що йому
не надано повної та достовірної
інформації стосовно банківського
продукту, що є порушенням вимог Закону
України "Про захист прав споживачів".

У ст.1 Законі України «Про захист прав
споживачів» визначено, що термін
«споживач» вживається в такому
значенні: фізична особа, яка придбаває,
замовляє, використовує або має намір
придбати чи замовити продукцію для
особистих потреб, безпосередньо не
пов'язаних з підприємницькою
діяльністю або виконанням обов'язків
найманого працівника.

З огляду на викладене, посилання
позивача на норми вказаного закону з
точки зору порушення його прав як
споживача є недоречними.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги позивача щодо визнанням
недійсним кредитного договору
№180408-КЛВ від 18.04.2008р. такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу витрати по
сплаті судового збору покладаються на
позивача у розмірі 1147,00 гривень.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст.1, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору
покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня
його оголошення, а у разі якщо в
судовому засідання було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя І.В. Мілєва Повне рішення
складено 22.01.2014