КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р. Справа№ 910/19231/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання:
Петренку В.А.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта"

на рішення господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р.

у справі № 910/19231/13 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта"

до 1.) Публічного акціонерного
товариства ,,Енергобанк"

2.) Приватного акціонерного
товариства ,,Інвікта - Маяк"

про визнання кредитного договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта" (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду м. Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства ,,Енергобанк"
(далі - відповідач 1) та Приватного
акціонерного товариства ,,Інвікта -
Маяк" (далі - відповідач 2) про визнання
договору на видачу кредиту № 301-01 від
10.01.2003р. з усіма додатковими угодами
укладеними в рамках даного договору
недійсним.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. у справі

№ 910/19231/13 в позові відмовлено повністю.

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції послався на положення ЦК
УРСР, Закону України ,,Про банки та
банківську діяльність", Декрету КМ
України ,,Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" від
19.02.1993р. і дійшов висновку про
необгрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
подав апеляційну скаргу, у якій просить
рішення господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. у справі № 910/19231/13
скасувати, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги скаржник зазначає,
що він не погоджується з прийнятим
рішенням, вважає його необґрунтованим,
оскільки суд першої інстанції прийняв
рішення з порушенням норм
матеріального права. Зокрема, позивач
зазначає, що підставою недійсності
оскаржуваного кредитного договору є
відсутність у відповідача
індивідуальної ліцензії Національного
банку України, яка необхідна при
укладенні договорів в іноземній
валюті.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013р. у
справі № 910/19231/13 апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта" на рішення
господарського суду м. Києва від
30.10.2013р. прийнято до провадження та
призначено розгляд скарги на 21.01.2014р.

17.01.2014р. на адресу суду надійшов відзив
відповідача 1 на апеляційну скаргу,
відповідно до якого він заперечує
проти доводів апеляційної скарги, та
вважає їх необґрунтованими.

У судовому засіданні 21.01.2014р.
представник позивача підтримав доводи
апеляційної скарги, представник
відповідача 1 заперечив проти
апеляційної скарги, представник
відповідача 2 не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце слухання справи повідомлений
своєчасно та належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення № 855. Заяв
чи клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача 2 не надходило.

Колегія суддів, з урахуванням
належного повідомлення відповідача 2,
вважає за можливе провести розгляд
справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні у справі
докази, заслухавши пояснення
представника позивача та представника
відповідача 1, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Як вбачається з матеріалів справи,
10.01.2003р. між Акціонерним банком
,,Енергобанк" (змінено найменування на
Публічне акціонерне товариство
,,Енергобанк") (далі - банк, відповідач 1)
та TOB ,,Інвікта" (далі - позичальник,
позивач) укладено договір на видачу
кредиту № 301-01 (а.с. 13 - 15), відповідно до
умов якого банк надає позичальнику
кредит в сумі 974 210,00 євро на термін з
10.01.2003р. по 09.01.2007р. для придбання
виробничого приміщення та на сплату
ввізного мита (п. 1.1).

В подальшому між сторонами договору
було укладено низку додаткових угод до
договору на видачу кредиту, а саме: від
10.06.2003р., від 28.04.2004р., від 05.01.2005р., від
21.02.2005р., від 01.02.2006р., від 04.01.2007р., від
29.03.2007р., від 29.05.2008р., від 23.02.2009р., від
19.05.2009р., відповідно до яких змінювались
порядок та розмір надання кредитних
траншів, вносились зміни щодо розмірів
процентної ставки, графіка погашення
кредиту тощо.

Відповідно до останньої додаткової
угоди від 19.05.2009р. загальний ліміт
кредиту, що надавався вже строком до
01.10.2012р. для здійснення проекту
виробництва будівельних конструкцій,
реалізації власних будівельних
проектів та на поповнення обігових
коштів, становив еквівалент 5 900 000 дол.
США.

Відповідно до п.2.1 договору
забезпеченням виконання зобов'язань
позичальника є застава згідно з
договорами застави, що укладаються в
день підписання цього договору.

10.01.2003р. на забезпечення виконання
зобов'язань, що випливають з кредитного
договору між банком та Закритим
акціонерним товариством ,,Інвікта -
Маяк" укладено договір майнової поруки
від 10.01.2003, зі змінами, внесеними
додатковою угодою від 29.03.2007р. (а.с. 35 - 36).

13.01.2003р. на виконання умов кредитного
договору між АБ ,,Енергобанк"
(заставодержатель, відповідач 1) та ЗАТ
,,Інвікта - Маяк" (заставодавець,
відповідач 2) укладено договір застави
(а.с. 37 - 41), предметом застави за яким є
об'єкт незавершеного будівництва -
частина виробничого корпусу № 7 за
адресою: м. Київ, просп. Червоних
Козаків, 8, загальною площею 7 387,2 кв.м.

Угодою про внесення змін до договору
застави від 06.02.2004р. та договором від
29.03.2007р. про внесення змін до договору
застави сторонами також вносились
зміни до вказаного договору застави.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що на момент
укладання спірного договору
законодавством України не було
передбачено можливість резидентам
України здійснювати валютні операції
на її території, зокрема, виконувати
грошові зобов'язання за кредитними
договорами за відсутності на це
індивідуальної ліцензії в
уповноваженого банку, тому кредитний
договір № 301-01 від 10.01.2003р. з усіма
додатковими угодами, укладеними в
рамках даного договору, є недійсним на
підставі ст.ст. 48, 57 ЦК УРСР. Зокрема,
позивач вважає, що відповідач 1 ввів
його в оману шляхом замовчування
інформації, яка необхідна для
здійснення свідомого вибору, а саме,
інформації про те, що банк не мав
відповідної індивідуальної ліцензії
НБУ, та отже не мав права надавати
кредит в іноземній валюті, а позивач, в
свою чергу, не мав права здійснювати
валютні операції для придбання товарів
та послуг в Україні та не мав права
виконувати свої зобов'язання за
договором у передбачений договором
спосіб, в іноземній валюті.

Також позивач зазначає, що у
відповідності до положень ч. 3 ст. 181,
ч. 2 ст. 191 ЦК УРСР кредитний договір не
міг бути забезпечений заставою та
порукою.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог, оскільки у
банку на час укладення спірного
договору була відповідна ліцензія
(генеральна) на здійснення валютних
операцій, та операція з надання банком
кредиту в іноземній валюті не
потребувала індивідуальної ліцензії, а
кредитний договір не суперечить нормам
законодавства, на які посилається
позивач у позовній заяві.

Колегія суддів, враховуючи встановлені
у даній справі обставини та наявні у
справі докази, вважає, що суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову, з
огляду на таке.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР (чинному на
момент виникнення спірних
правовідносин, далі - ЦК) за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Відповідно до ст. 377 ЦК позикові
операції банків і державних трудових
ощадних кас регулюються
законодавством Союзу РСР.

Згідно з ст. 2 Закону України ,,Про банки
і банківську діяльність" кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня.

При цьому Основний закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 ЦК валютні
цінності: іноземна валюта (банкноти,
казначейські білети, монети), можуть
бути предметом угод лише в порядку і
межах, встановлених законодавством
Союзу РСР.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993р. № 15-93 ,,Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій НБУ.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до ч. 2
ст. 5 Декрету.

Індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції (частина 4 статті 5
Декрету).

Індивідуальної ліцензії потребують,
зокрема, такі операції:

- надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі (підпункт ,,в"
пункту 4 статті 5 Декрету);

- використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт ,,г" пункту 4
статті 5 Декрету).

Статті 47 та 49 Закону України ,,Про банки
і банківську діяльність" визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операції, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
перераховані в цьому Положенні, є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає
підстави для висновку, що банк як
фінансова установа, отримавши в
установленому законом порядку
банківську ліцензію та відповідний
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, який є
генеральною ліцензією на валютні
операції, має право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Щодо вимог п.п. ,,в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ,
який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
установлені законодавством межі, то на
момент укладання кредитного договору
та на даний час законодавством не
встановлено межі термінів і сум
надання або одержання кредитів в
іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій достатньою
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету
КМУ є наявність у банку генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій, отриманої в установленому
порядку, тобто отримання письмового
дозволу НБУ на операції, пов'язані з
іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за
наявності в банку відповідної
генеральної ліцензії (дозволу НБУ на
здійснення кредитних операцій у
валюті) не суперечить вимогам
законодавства України.

Відповідна правова позиція зазначена
також в постанові Верховного Суду
України від 21.03.2011р.

Доводи апеляційної скарги про те, що у
п. ,,г" ст. 5 Декрету прямо зазначено, що
індивідуальної ліцензії потребує
операція з використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, та банк мав отримати вказану
ліцензію на використання у даному
конкретному випадку іноземної валюти
на території України, колегія суддів
вважає необґрунтованою з огляду на
таке.

Відповідно до пункту 1.3 Положення про
валютний контроль, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 08.02.2000р. № 49,
використання іноземної валюти як
засобу платежу - це розрахунок за
продукцію, роботи, послуги, об'єкти
права інтелектуальної власності та
інші майнові права. Враховуючи норми
Закону України ,,Про банки і банківську
діяльність" (ст. ст. 47, 49) та ч. 1 ст. 345 ГК
України, кредит - це позиковий капітал
у грошовій формі, який надається у
тимчасове користування на умовах
забезпечення, повернення, строковості,
платності та цільового використання;
кредитна операція передбачає надання
позичальнику обумовленої договором
суми коштів із обов'язком останнього
повернути кредит та сплатити відсотки
за його користування. Таким чином,
операція по видачі кредиту та його
поверненню не є операцією, що
передбачає реалізацію функції
грошових коштів як засобу платежу, а
отже, ця операція не потребує наявності
індивідуальної ліцензії Національного
банку України.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 05.10.2011р. у справі № 11/111.

Пунктом 1.5 Положення про порядок видачі
банкам банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операції, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
року № 275, визначено, що Національний
банк надає єдиний письмовий дозвіл на
здійснення операцій, визначених
пунктами 1 - 4 частини другої та пунктами
1 - 6 частини четвертої статті 47 Закону
України ,,Про банки і банківську
діяльність", на підставі якого банки
мають право здійснювати одну, кілька
або всі операції згідно з переліком цих
операцій, зазначеним у письмовому
дозволі, за умови дотримання банком
вимог глави 5 цього Положення.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач 1 (банк) мав, та на даний час
має ліцензію № 46 від 17.12.2001
Національного банку України, згідно з
якою останньому надано право
здійснювати банківські операції,
визначені частиною першою та пунктами
5-11 частини другої статті 47 Закону
України ,,Про банки та банківську
діяльність". Також в матеріалах справи
міститься належним чином завірена
копія виданого Національним банком
України відповідачу 1 дозволу № 46-1 від
17.12.2001 на право здійснення операцій,
визначених пунктами 1-4 частини другої
та частиною четвертою статті 47 Закону
України ,,Про банки та банківську
діяльність" згідно з додатком до цього
дозволу.

Так, відповідно до вказаного додатку
відповідач 1 має право здійснювати,
зокрема, операції з валютними
цінностями щодо залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України.

З огляду на вищевикладене вбачається,
що відповідач 1 на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу на
здійснення операцій з валютними
цінностями має та мав на час укладання
кредитного договору право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті, про що вірно вказав
суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (у редакції,
чинній на момент підписання сторонами
договору) договір вважається
укладеним, коли між сторонами в
потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах. Істотними є ті умови договору,
які визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди.

Відповідно до абз. 1 ст. 48 ЦК УРСР,
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей. Також, за
приписами абз. 1 ст. 57 ЦК УРСР, може бути
визнаною недійсною угода, укладена
внаслідок обману.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, при укладенні кредитного
договору у відповідача-1 була
відповідна ліцензія (генеральна) на
здійснення валютних операцій, операція
з надання банком кредиту в іноземній
валюті не потребувала індивідуальної
ліцензії, тому кредитний договір не
суперечить чинному на час укладення
договору законодавству.

Враховуючи наведене, вимога позивача
про визнання недійсним кредитного
договору не підлягає задоволенню,
оскільки немає підстав, передбачених
чинним на час його укладення
законодавством, при наявності яких
вказаний правочин може бути визнаний
недійсним, про що вірно вказав суд
першої інстанції.

З огляду на викладене, судом першої
інстанції також правомірно відхилено
посилання позивача на те, що кредитний
договір не міг бути забезпечений
заставою та порукою.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, як встановлено статтею 34
ГПК України.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За вказаних обставин доводи
апеляційної скарги колегією суддів
відхиляються як необґрунтовані,
оскільки вони спростовуються
викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що підстави для скасування або зміни
рішення, які передбачені ст. 104 ГПК
України, відсутні. Рішення
господарського суду м. Києва від
30.10.2013р. у справі № 910/19231/13 відповідає
обставинам справи, є законним та
обґрунтованим. У зв'язку з цим
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 30.10.2013р. у справі № 910/19231/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Інвікта" - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз

Повний текст складено та підписано
23.01.2014р.