м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомПриватного акціонерного
товариства «Будівельна фірма
«Старатель»доУкраїнського
консорціуму «Екосорб»пророзірвання
мирової угоди Суддя Васильченко
в присутності представників сторін:
від позивача:Жураковський С.А.
довіреність б/н від 03.10.2013; Сауляк О.Е.
довіреність б/н від 13.01.2014;від
відповідача:Приходько І.А. довіреність
Суть спору: Приватне акціонерне
товариство «Будівельна фірма
«Старатель» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Українського консорціуму
«Екосорб» про розірвання мирової
угоди, укладеної між сторонами.
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
умов мирової угоди, затвердженої
ухвалою господарського суду міста
Києва у справі №39/138 від 02.04.2012, у зв'язку
з чим існують підстави для розірвання
вказаної мирової угоди як
цивільно-правового договору.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 22.11.2013 порушено провадження у
справі та призначено справу до
розгляду на 16.12.2013.
13.12.2013 відповідач через відділ
діловодства суду подав відзив на
позовну заяву, відповідно до якого
заперечує проти задоволення позовних
вимог, оскільки мирова угода, яка
затверджена ухвалою суду в
господарському процесі не
розглядається як окремий правочин і до
неї не можуть бути застосовані
процедури зміни та припинення як до
цивільного правочину.
В судовому засіданні 16.12.2013 у
відповідності до вимог ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України було оголошено перерву до
В судовому засіданні 13.01.2014
представники позивача, вимоги
викладені в позовній заяві, підтримали
та просили задовольнити.
В свою чергу, представник відповідача
заперечив проти вимог викладених в
позовній заяві з підстав наведених у
відзиві на позовну заяву.
В судовому засіданні 13.01.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, які приймали
участь при розгляді справи, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, та оцінивши докази,
які мають значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

29.07.2011 Приватне акціонерне товариство
«Будівельна фірма «Старатель»
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Українського
консорціуму «Екосорб» про стягнення
заборгованості в розмірі 12663560,83 грн.
яка виникла у зв'язку з не виконанням
відповідачем умов договору підряду
№Чм 36-307 від 12.06.2007.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 02.08.2011 порушено провадження у
справі №39/138 та призначено справу до
розгляду.

19.03.2012 сторони подали спільну заяву про
затвердження укладеної між ними
мирової угоди.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 02.04.2012 у справі №39/138
затверджено мирову угоду, укладену між
Приватним акціонерним товариством
«Будівельна фірма «Старатель» та
Українським консорціумом «Екосорб» та
припинено провадження у справі № 39/138.

Втім, як вказує позивач, відповідач,
всупереч умовам мирової угоди, взяті на
себе зобов'язання своєчасно і в повному
обсязі не виконав, внаслідок чого
існують підстави для розірвання даної
мирової угоди.

Відповідач, в свою чергу, заперечує
проти позову, з підстав того, що мирова
угода, затверджена ухвалою суду не є
цивільно-правовим договором, який може
бути розірвано в порядку позовного
провадження.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Нормами Господарського процесуального
кодексу України передбачено право
сторін у добровільному порядку
врегулювати спір шляхом укладання
мирової угоди.

Мирова угода - це договір, який
укладається сторонами з метою
припинення спору, на умовах, погоджених
сторонами. Мирова угода не призводить
до вирішення спору по суті. Сторони не
вирішують спору, не здійснюють
правосуддя, що є прерогативою судової
влади, а, досягнувши угоди між собою,
припиняють спір. Тобто, відмовившись
від судового захисту, сторони
ліквідують наявний правовий конфлікт
через самостійне врегулювання
розбіжностей на погоджених умовах.

На відміну від звичайної угоди, мирова
угода, що укладається в господарському
процесі: укладається в процесі
розгляду справи у господарському суді;
укладається у формі та на умовах,
передбачених процесуальним
законодавством; підлягає затвердженню
господарським судом; не лише змінює
матеріально-правові відносини, а й
припиняє процесуально-правові
відносини; якщо мирова угода не
виконується добровільно, вона
виконується в порядку, встановленому
для виконання судового акта.

Відповідно до вимог ст. 78
Господарського процесуального кодексу
України відмова позивача від позову,
визнання позову відповідачем і умови
мирової угоди сторін викладаються в
адресованих господарському суду
письмових заявах, що долучаються до
справи. Ці заяви підписуються
відповідно позивачем, відповідачем чи
обома сторонами.

До прийняття відмови позивача від
позову або до затвердження мирової
угоди сторін господарський суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи є повноваження на
вчинення цих дій у представників
сторін.

Мирова угода може стосуватися лише
прав і обов'язків сторін щодо предмету
позову.

Про прийняття відмови позивача від
позову або про затвердження мирової
угоди сторін господарський суд
виносить ухвалу, якою одночасно
припиняє провадження у справі.

При цьому, затвердження судом мирової
угоди з одночасним припиненням
провадження у справі є одноактною
(нерозривною) процесуальною дією і не
може розглядатися як два самостійних
акти - окремо щодо затвердження мирової
угоди і щодо припинення провадження (п.
3.19 Пленуму Вищого господарського суду
України, від 26.12.2011, №18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції").

З аналізу наведеного вище вбачається,
що мирова угода в процесі розгляду
справи в господарському суді
укладається у формі і на умовах,
передбачених саме процесуальним
законом і за своєю правовою природою не
відноситься до цивільно-правового
(господарського) договору. Після
внесення умов мирової угоди про
припинення зобов'язань між сторонами
до ухвали господарського суду міста
Києва від 02.04.2012 у справі № 39/138 і
затвердження нею, вона стала частиною
даної ухвали, яка в силу вимог ст. 3
Закону України «Про виконавче
провадження» є виконавчим документом.
Тобто у разі невиконання мирової угоди,
ухвала, якою затверджено цю угоду,
підлягає виконанню в порядку Закону
України "Про виконавче провадження".

Відтак, виходячи з вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
права не відповідає вимогам закону,
оскільки вимога про розірвання мирової
угоди, яка затверджена ухвалою суду,
фактично є вимогою про розірвання
ухвали господарського суду м.Києва від
02.04.2012 у справі №39/138, що не передбачено
нормами чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена
в постановах Вищого господарського
суду України від 25.12.2013 у справі №926/571/13
та від 22.09.2010 у справі №10/122-09/8.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього
Кодексу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позивач під час розгляду даної справи
не надав суду належних та допустимих
доказів на підтвердження
обґрунтування його доводів для
звернення до суду з даним позовом, а
посилання позивача на лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05.12.2011, в якому, як вважає
позивач, сформульовані обов'язкові для
всіх судів України правові позиції суд
вважає помилковим, оскільки за нормами
ст. 11128 Господарського процесуального
кодексу України обов'язковим є лише
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах. При
цьому, в постанові Верховного Суду
України від 04.04.2011, на яку є посилання в
даному листі, визначено, що чинне
законодавство не пов'язує припинення
зобов'язання з ухваленням судового
рішення чи відкриттям виконавчого
провадження з його примусового
виконання, а наявність судових актів
про стягнення заборгованості не
припиняє грошових зобов'язань та не
виключає його відповідальності за
порушення строків розрахунків в
порядку ст. 625 ЦК України. Тобто
Верховний Суд України висловив правову
позицію щодо порядку застосування
вимог ст. 625 ЦК України, а не того, що
мирова угода, затверджена судом є саме
цивільно-правовим (господарським)
договором, який може бути розірвано в
судовому порядку, як помилково вважає
позивач.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов
до висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог, з покладанням на
позивача витрат по сплаті судового
збору на підставі вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.01.2014.

Суддя

Т.В.Васильченко