ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.
Справа № 5015/1538/12

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Костів Т.С.

суддів
Марко Р.І.

Желік М.Б.

при секретарі Половко М.Б.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дунапак-Україна", м.
Ходорів, б/н від 11.11.13 року

на рішення господарського суду
Львівської області від 29.10.2013 року

у справі №5015/1538/12

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дунапак-Україна",
м.Ходорів, Львівська область

до відповідача: Закритого акціонерного
товариства "Осколцемент", м.Старий
Оскоп, Белгородська область, Російська
Федерація

про: визнання договору № Д085/04 від
22.01.2004р. в частині арбітражного
застереження недійсним

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився ;

від відповідача: Плісак С.В.-
представник на підставі довіреності №
22 від 14.01.14 року;

В судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду
Львівської області від 29.10.2013 року у
справі №5015/1538/12 (суддя Синчук М.М.) в
позові Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дунапак-Україна" до
Закритого акціонерного товариства
"Осколцемент" про визнання договору
№Д085/04 від 22.01.2004р. в частині
арбітражного застереження недійсним
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Львівської
області від 29.10.2013 року у справі
№5015/1538/12, позивач - ТзОВ
"Дунапак-Україна"- подав апеляційну
скаргу, з неповноти з'ясування місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи.

Зокрема, скаржник мотивує
апеляційну скаргу тим, що відповідно до
п. 8.2 Договору купівлі-продажу,
відповідний договір, а також відносини
сторін, не врегульовані Договором
регулюються нормами російського права.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Європейської
конвенції про зовнішньоторгівельний
арбітраж від 21 квітня 1961 року, при
винесенні рішення з питань про
наявність або дійсність арбітражної
угоди державні суди договірних держав,
повинні керуватися законом, якому
сторони підпорядкували арбітражну
угоду. Таким чином, з питань визнання
Договору купівлі-продажу недійсним в
частині арбітражного застереження,
повинне застосовуватись законодавство
Російської Федерації. Однак, офіційний
зміст відповідних норм права РФ судом
через до Міністерства юстиції України
встановлений не був не зважаючи на
звернення скаржника, а були
застосовані норми українського
законодавства.

Відповідно до п. 8.1 Договору
купівлі-продажу, якщо сторонам не
вдалося вирішити виниклі спори та
суперечності протягом 30 днів з моменту
початку переговорів, такий спір
підлягає вирішенню в "Міжнародному
комерційному арбітражному суді при
Торгово Промисловій Палаті РФ (Москва,
Росія)". Керуючись Додатком № 1 до
закону Російської Федерації № 5338-1 від
07 червня 1993 р., а саме Положенням про
Міжнародний комерційний арбітражний
суд при Торгово- промисловій палаті
Російської Федерації, арбітражним
інститутом при Торгово-промисловій
палаті Російської Федерації являється
саме Міжнародний комерційний
арбітражний суд при
Торгово-промисловій палаті Російської
Федерації. Така ж назва арбітражного
інституту зазначена у Регламенті
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті Російської
Федерації. Таким чином, в арбітражному
застереженні зазначений арбітражний
інститут, якого не існує, що
унеможливлює вирішення спорів між
сторонами арбітражним судом, а відтак і
можливість захисту їх прав та законних
інтересів. Рішення арбітражного суду,
який розглядав справу на підставі
арбітражного застереження, у якому
зазначене невірне найменування
арбітражного інституту, виконаним на
території України бути не може. У
другому абзаці Договору
купівлі-продажу зазначається, що він
був укладений між ТОВ "Дунапак Україна"
та ЗАТ "Осколцемент". Проте, як відомо
найменування Позивача являється
наступне: ТОВ "Дунапак-Україна". Таким
чином, відомості, зазначені у Договорі
купівлі-продажу являються неточними.

На підставі наведеного скаржник
просить рішення господарського суду
Львівської області від 29.10.2013 року по
справі № 5015/1538/12 скасувати та прийняти
нове яким позов задоволити повністю.

Автоматизованою системою
документообігу суду справу № 5015/1538/12
розподілено для розгляду головуючому -
судді Костів Т.С..

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
20.11.2013 року у склад колегії для розгляду
вищезазначеної справи введено суддів
Малех І.Б. та Марка Р.І..

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 21.11.13 р. подані
скаржником матеріали визнано
достатніми для прийняття їх до
провадження в апеляційній інстанції,
розгляд справи призначено на 17.12.12 р.

22.11.13 року ухвалою суду внесено зміни
у резолютивну частину ухвали суду від
21.11.2013 року, якою допущено технічну
помилку при написання дати призначення
до розгляду справи, а саме замість дати
призначення справи до розгляду на 17.12.12
року слід читати 17.12.13 року.

Ухвалою суду від 17.12.13 року розгляд
справи відкладався на 21.01.14 року з
підстав, зазначених у ній.

Згідно розпорядження голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014 року, у
зв'язку із тимчасовою непрацездатністю
судді Малех І.Б., у склад колегії для
розгляду вищезазначеної справи
замість судді Малех І.Б. введено суддю
Марка Р.І..

Представнику роз'яснено його права
згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 21.01.14 року
представник відповідача з'явився,
проти апеляційної скарги заперечив з
підстав, викладених у поданому ним
письмовому відзиві (вх. № 05-04/7754/13 від
16.12.13 року ). Окрім того, надав усні
пояснення по суті спору.

Представник апелянта в судове
засідання повторно не з'явився, через
канцелярію суду ним подано клопотання
(вх. № 01-04/220/14 від 20.01.14 року) про
відкладення розгляду справи через
неможливість бути присутнім у судовому
засіданні, у зв'язку зі станом здоров'я.

Беручи до уваги вищенаведене,
колегія суддів повідомляє наступне:

з урахуванням обставин конкретної
справи суд може відхилити доводи
учасника судового процесу -
підприємства, установи, організації,
іншої юридичної особи, державного чи
іншого органу щодо відкладення
розгляду справи у зв'язку з відсутністю
його представника (з причин, пов'язаних
з відпусткою, хворобою, службовим
відрядженням, участю в іншому судовому
засіданні і т.п.). При цьому
господарський суд виходить з того, що у
відповідних випадках такий учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
ч.1-5 ст.28 ГПК, з числа як своїх
працівників, так і осіб, не пов'язаних з
ним трудовими відносинами.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах
(стаатті 32-34 ГПК) (Постанова пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. „Про деякі питання
практики застосування ГПК України
судами першої інстанції"). Окрім того,
враховуючи, що явка представників
сторін у судове засідання не була
визнана судом обов'язковою, а також
достатність матеріалів справи для
розгляду апеляційної скарги по суті та
з метою забезпечення дотримання вимог
законодавства в частині додержання
процесуальних строків відповідно до
вимог ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представника
сторони, дослідивши матеріали справи
та наявні в них докази, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне:

як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, між сторонами у справі
укладено Контракт № Д 085/04 від 22.01.2004 р.,
за умовами якого продавець (позивач)
зобов'язується передати, а покупець
(відповідач) прийняти та оплатити у 2004
році товар вказаний в Договорі.
Відповідно до п. 1.3. Договору, зміна
кількості та ціна поставленого Товару
визначаються в додаткових угодах до
цього Договору. В розділах 2 та 3
Договору сторони погодили якість, ціну
товару та загальну вартість Договору.
Розділами 4, 5, 6 сторони по справі
погодили умови поставки, порядок
розрахунків, упаковку та порядок
приймання товару. Згідно з п. 8.1.
Договору якщо сторонам не вдалось
вирішити виниклі спори та суперечності
протягом 30 днів з моменту початку
переговорів, такий спір підлягає
вирішенню в Міжнародному комерційному
арбітражному суді при Торгово -
Промисловій палаті РФ (Москва, Росія).
Контракт № Д 085/04 від 22.01.2004 р., укладено
сторонами у справі у письмовій формі,
скріплено підписами генерального
директора Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дунапак-Україна" та
генерального директора Закритого
акціонерного товариства "Осколцемент"
та печатками сторін.

Рішенням Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації від 16.12.2005 р. у справі №49/2005
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дунапак-Україна" до
ВАТ "Осколцемент" про стягнення за
Контрактом № Д085/04 від 22.01.2004 р. 2046336,32
руб. задоволені. Рішення Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації від 16.12.2005 р. по справі №49/2005
було виконано ЗАТ "Осколцемент" шляхом
перерахування стягнутих грошових
коштів на розрахунковий рахунок ТОВ
"Дунапак-Україна". В свою чергу, 16.03.2006 р.
ВАТ "Осколцемент" звернулося до
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації з позовною заявою про
стягнення з ТОВ "Дунапак-Україна" 2305340,29
руб. у зв'язку з не належним виконанням
умов п. 2 Контракту № Д085/04 від 22.01.2004 р..
Рішенням Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації від 14.12.2006 р. по справі №26/2006
вимоги ЗАТ "Осколцемент" були
задоволенні в повному обсязі. Рішення
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації від 14.12.2006 р. по справі №26/2006
станом на 24.10.2013 р. не виконано ТОВ
"Дунапак-Україна".

При винесенні рішення суд першої
інстанції підставно виходив з того, що
при розгляді вище перелічених справ,
була дана оцінка компетентності
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації розглядати спори між ТОВ
"Дунапак-Україна" та ЗАТ "Осколцемент",
які виникають при виконанні умов
Контракту № Д85/04 від 22.01.2004 р. Так,
Міжнародний комерційний арбітражний
суд при Торгово-Промисловій палаті
Російської Федерації був визнаний
компетентним розглядати спори на
підставі арбітражного застереження,
закріпленого в п. 8.1. Контракту. Обидві
сторони в ході арбітражних розглядів
справ визнавали компетенцію
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації і не заявляли будь-яких
заперечень щодо його компетенції.

При винесенні рішення суд першої
інстанції підставно виходив з того, що
відповідно до ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Згідно із ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Згідно ст. 174 ГК України
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.
Згідно ч. 4 ст. 179 ГК України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству. Відповідно
до ч. 2 ст. 180 ГК України господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, а саме: 1). зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, 2). особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, 3). волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі, 4).
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, 5). правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до п. 2 ст. І Європейської
конвенції 1961 р. арбітражна угода
включає арбітражне застереження у
письмовій угоді або окрему арбітражну
угоду про передачу спорів на розгляд
арбітражу. Відповідно до п. 2 ст. II
Нью-Йоркської конвенції 1958 р.
арбітражна угода включає арбітражне
застереження в договорі або арбітражну
угоду, підписану сторонами, чи таку, що
міститься в обміні листами чи
телеграмами. Контракт № Д 085/04 від 22.01.2004
р., укладено сторонами у справі у
письмовій формі. При вирішенні спорів
між сторонами, що випливали з даного
контракту Міжнародний комерційний
арбітражний суд при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації був визнаний компетентним
розглядати спори на підставі
арбітражного застереження,
закріпленого в п. 8.1. Контракту. Обидві
сторони в ході арбітражних розглядів
справ визнавали компетенцію
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації і не заявляли будь-яких
заперечень щодо його компетенції.

Суд першої інстанції дійшов
підставного висновку про
недоведеність позивачем наявності
підстав для визнання недійсною
відповідної частини угоди. При цьому,
посилання на певні розбіжності у
найменуванні арбітражної установи та
найменуванні позивача носить
формальний характер, а такі
розбіжності не є істотними та не
перешкоджають належній ідентифікації
як арбітражної установи, так і позивача
як сторони зазначеного контракту. Про
це, зокрема, свідчить, не лише
недоведеність існування відповідних
суб'єктів із такими ж найменуваннями,
які зазначені у контракті неточно, а й
поведінка сторін, спрямована на
реалізацію положень оскаржуваного
пункту при розгляді справ Міжнародним
комерційним арбітражним судом при
Торгово-Промисловій палаті Російської
Федерації між тими ж сторонами, що
випливають із зазначеного контракту.

Посилаючись на неналежне з'ясування
судом першої інстанції змісту
відповідних норм права РФ, скаржник не
надав належних доказів їх фактично
відмінного змісту чи впливу такого
твердження на фактичні наслідки
розгляду справи судом першої
інстанції.

Враховуючи наведене, висновки суду
першої інстанції відповідають закону і
матеріалам справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обгрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Відповідач додаткових доказів не подав
і суду апеляційної інстанції, не
обґрунтовував неможливості подання
таких доказів суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили. Однак, у
встановленому законом порядку
підстави, передбачені у ст. 104 ГПК
України для скасування або зміни
судового рішення не були доведені суду
належними доказами.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи, наявні в
них докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
законодавства, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, рішення
господарського суду Львівської
області від 29.10.2013 р. у справі № 5015/1538/12-
слід залишити без змін.

Окрім того, колегія суддів зазначає
наступне:

19.11.2013 року Львівським апеляційним
господарським судом складено акт №101
про те, що при розкриванні поштового
відправлення, яке надійшло від
господарського суду Львівської
області, відсутній доказ сплати
судового збору, проте останній
зазначений як додаток до апеляційної
скарги. Із аналогічних причин складено
акт №422 від 14.11.2013 року господарським
судом Львівської області.

Ухвалою суду від 21.11.13 року, скаржника
було зобов'язано надати суду докази
сплати та зарахування судового збору
до спеціального фонду Держбюджету до
17.12.13 року.

Відповідно до ст.4 Закону України
"Про судовий збір" ставки судового
збору за подання позовної заяви
майнового характеру встановлюються у
розмірі - 2 відсотки ціни позову, але не
менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 60
розмірів мінімальних заробітних плат,
а за подання позовної заяви
немайнового характеру - 1 розмір
мінімальної заробітної плати.

В свою чергу, ставки судового збору за
подання апеляційної скарги на рішення
суду встановлені у розмірі 50 відсотків
ставки, що підлягає сплаті при поданні
позовної заяви, а у разі подання
позовної заяви майнового характеру - 50
відсотків ставки, обчисленої, виходячи
з оспорюваної суми.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік"
розмір мінімальної заробітної плати на
01.01.2013 року становить 1147,00 грн..

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом розгляду у даній справі є
одна вимога немайнового характеру.

Відтак, за подання апеляційної скарги
апелянт повинен був сплатити судовий
збір у сумі: (1147) *50%)=573,50 грн..

Оскільки апелянтом не виконані вимоги
ухвал суду від 21.11.13 року та від 17.12.13
року та не надано суду докази сплати та
зарахування судового збору до
спеціального фонду Держбюджету за
розгляд апеляційної скарги Львівським
апеляційним господарським судом,
судова колегія прийшла до висновку про
стягнення з позивача в доход
Держбюджету судовій збір за розгляд
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105
ГПК України, Львівський апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О
В И В:

1.Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Дунапак-Україна"- залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду Львівської області від 29.10.2013 року
у справі № 5015/1538/12 - без змін.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дунапак-Україна"
(вул. Стрілецька,11, м.Ходорів, Львівська
область, ) в доход
Держбюджету - 573,50 грн. за розгляд
апеляційної скарги Львівським
апеляційним господарським судом.

3.Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

4.Матеріали справи скерувати до
господарського суду Львівської
області.

Повний текст постанови суду оформлено
і підписано відповідно до вимог статті
105 ГПК України 25.01.2014 року.

Головуючий-суддя
Костів Т.С.

Суддя
Марко Р.І.

Суддя
Желік М.Б.