ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2014 р.
Справа № 914/4464/13

За позовом: ФОП ОСОБА_1, с. Наталівка,
Житомирська область

до відповідача: ФОП ОСОБА_2, м. Львів

про стягнення 42 810, 00 грн.

Суддя Н. Мороз

При секретарі Н.Кривці

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача: н/з

Суть спору:

Позов заявлено ФОП ОСОБА_1, с.
Наталівка, Житомирська область до
відповідача ФОП ОСОБА_2, м. Львів про
стягнення 42 810, 00 грн.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 25.11.2013р.
порушено провадження у справі та
призначено до розгляду в засіданні на
17.12.2013р.

Для об"єктивного та
всестороннього вирішення спору,
17.12.2013р., розгляд справи відкладався з
підстав, викладених у відповідній
ухвалі суду.

В судове засідання 16.01.2014р.
представник позивача не з"явився, однак
надіслав заяву від 06.12.2013р. № 06/12/2013-2 про
проведення судового засідання без його
участі.

Представник відповідача в судове
засідання не з"явився, однак надіслав
відзив на позов, в якому проти позову
заперечив. Ствердив про відсутність
заборгованості на момент порушення
провадження по справі, що підтвердив
копіями відповідних платіжних
доручень.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, створивши у відповідності
до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України сторонам
необхідні умови для встановлення
фактичних обставин справи і
правильного застосування
законодавства, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 316 ГК України, за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

02.07.2013р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (позивач, за
договором - перевізник) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач,
за договором - експедитор) укладено
договір №18/13 на транспортне
перевезення вантажів.

Згідно умов укладеного договору,
перевізник зобов'язаний прийняти для
перевезення у міжміському та
міжнародному сполученні вантажі у
пунктах завантаження та доставити їх у
пункти призначення, передати їх
уповноваженій на одержання особі
(одержувачу), а експедитор зобов'язаний
оплатити перевезення вантажів у
порядку та у розмірах, вказаних у цьому
договорі та у додатках до цього
договору (п. 1.1).

На виконання умов договору,
зокрема п. 3.1, відповідачем надіслано
позивачу заявки на міжнародне
перевезення вантажу до договору №18/13
від 02.07.2013р. №38/13/П від 02.07.2013р. із
встановленою вартістю транспортних
послуг у розмірі 14 810, 00 грн., №38,1/13/П від
02.07.2013р. із встановленою вартістю
транспортних послуг у розмірі 14 810, 00
грн., №43/13/П від 11.07.2013р. із встановленою
вартістю транспортних послуг у розмірі
14 000, 00 грн., №44/13/П від 11.07.2013р. із
встановленою вартістю транспортних
послуг у розмірі 14 000, 00 грн. (в
матеріалах справи).

Відповідно до поданої
експедитором заявки, перевізником
організовано перевезення вантажів, що
підтверджується міжнародними
товаро-транспортними накладними №000139
від 05.07.2013р., №000120 від 05.07.2013р., №000102 від
15.07.2013р., №000179 від 17.07.2013р., підписаними
одержувачем вантажу (в матеріалах
справи).

Виконання позивачем обов'язків,
визначених у договорі підтверджується
також актами здачі-прийняття робіт
(надання послуг) №ЛП-0000102 від 10.07.2013р.,
№ЛП-0000103 від 10.07.2013р., №ЛП-0000174 від
19.07.2013р., № ЛП-0000188 від 22.07.2013р. №СР-00024/1,
підписаними та скріпленими печатками
сторін.

Розділом 7 договору №18/13 від
02.07.2013р. встановлено порядок
розрахунків між сторонами. Зокрема,
зазначено, що оплата за перевезення
проводиться експедитором платіжним
дорученням на розрахунковий рахунок
перевізника у розмірах, погоджених
сторонами у заявці на конкретне
перевезення. Оплата проводиться
протягом 10 банківських днів з моменту
доставки вантажу та отримання
оригінального рахунку, актів виконаних
робіт, CMR, при міжнародному перевезенні.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено позивачем у позовній
заяві, в порушення передбачених
договором зобов'язань, відповідач лише
частково оплатив виконані позивачем
роботи, внаслідок чого у ФОП ОСОБА_2
утворилась заборгованість у розмірі 42
810, 00 грн.

13.12.2013р. на адресу суду надійшла
заява № 05/12/2013/1 про «уточнення позовних
вимог», у якій позивач зазначає про те,
що до подачі позову до суду
відповідачем перераховано 42 810, 00 грн.,
відтак, просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 1
720, 50 грн. судового збору.

Відтак, заборгованість, що
існувала у відповідача перед позивачем
станом на день надсилання позову до
суду (20.11.2013р., про що свідчить штамп на
поштовому конверті) та порушення
провадження у справі (25.11.2013р., про що
свідчить штамп на позовній заяві)
погашена відповідачем у повному
обсязі, що підтверджується платіжним
дорученням №455 від 05.11.2013р. на суму 14 000,
00 грн., платіжним дорученням № 454 від
05.11.2013р. на суму 14 000, 00 грн., платіжним
дорученням № 453 від 05.11.2013р. на суму 3 810,
00 грн., платіжним дорученням № 430 від
17.10.2013р. на суму 8 000, 00 грн., платіжним
дорученням № 420 від 08.10.2013р. на суму 3 000,
00 грн.(в матеріалах справи).

Відсутність заборгованості у
відповідача перед позивачем
підтверджується актом звірки
взаєморозрахунків за період з 01.07.2013р. -
05.12.2013р. по договору №18/13 від 02.07.2013р. (в
матеріалах справи).

У відповідності до приписів ст. 599
ЦК України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п. 4.4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»,
Господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору на підставі
п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Припинення провадження у справі
на підставі зазначеної норми ГПК
можливе в разі, коли предмет спору
існував на момент виникнення
останнього та припинив існування в
процесі розгляду справи. Якщо ж він був
відсутній і до порушення провадження у
справі, то зазначена обставина тягне за
собою відмову в позові.

Вимога позивача про стягнення з
відповідача 1 720, 50 грн. судового збору
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Головний принцип, що
застосовується судом при розподілі
господарських витрат - принцип
покладення витрат на сторону, яка
заявила безпідставний позов до
господарського суду чи на сторону,
внаслідок неправильних дій якої виник
спір.

Відповідно до п. 4.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України», у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, судовий збір
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог;
при задоволенні позову в повному
обсязі відшкодування витрат позивача,
що пов'язані зі сплатою судового збору,
покладається на відповідача; в разі
відмови у позові повністю ці витрати
покладаються на позивача. Такі правила
розподілу судового збору
застосовуються у спорах як майнового,
так і немайнового характеру.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого права,
але лише у випадку його невизнання,
порушення або оспорювання. У
відповідності до ст. 33 ГПК України,
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Факт порушення відповідачем прав
позивача спростовується матеріалами
справи.

Відповідно ст.32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

У відповідності з пунктом 4
частини третьої статті 129 Конституції
України та статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Сторона
або прокурор у разі неможливості
самостійно надати докази вправі подати
клопотання про витребування
господарським судом доказів. У разі
задоволення клопотання суд своєю
ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми
процесуального закону спрямовані на
реалізацію статті 43 ГПК України. Згідно
з положеннями цієї статті, судочинство
у господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд
дійшов висновку в позові відмовити
повністю.

Судові витрати, згідно ст.49 ГПК
України, залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 15, 530 ЦК України,
ст. 316 ГК України, ст. ст. 4-3, 32, 33, 49, 82, 84, 85
ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення складено 21.01.2014р.

Суддя
Мороз Н.В.