ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.01.14р. Справа № 904/9070/13

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український папір",
м. Київ

до Головного управління статистики у
Дніпропетровській області, м.
Дніпропетровськ

про стягнення 42 766,67 грн. за договором
купівлі-продажу

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Бондик Є.В.

Представники:

Від позивача: Омельченко О.М.,
довіреність № 2 від 02.01.2014 р.; Поліканов
П.В., довіреність № 16 від 11.01.2014 р.

Від відповідача: Гусельников В.І.,
довіреність № 16-64/1 від 10.01.2014 р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
звернулось до господарського суду з
позовом до Головного управління
статистики у Дніпропетровській
області про стягнення заборгованості
за договором купівлі продажу у розмірі
41 664,00 грн. - основного боргу, 1 102,67 грн. -
3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань за договором
купівлі-продажу № 337/12 від 13.12.2012р. щодо
своєчасної та повної оплати за
поставлений товар.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги викладені в позовній
заяві в повному обсязі.

Представник відповідача наявність
боргу визнає, однак у відзиві на позов
зазначає, що платіжні доручення на
оплату за договором були подані до
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Дніпропетровській області 19.12.2012р., але
по незалежним від нього причинам
платіж не був проведений, що призвело
до утворення, станом на 01.01.2013р.,
кредиторської заборгованості. Планом
асигнувань на 2013р. кошти на погашення
кредиторської заборгованості були
передбачені головним розпорядником на
липень 2013р., а надійшли 12.08.2013р. 14.08.2013р.
платіжні доручення були подані до
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Дніпропетровській області для оплати.
22.08.2013р. відповідач підготував лист до
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Дніпропетровській області з проханням
погасити кредиторську заборгованість,
але відповіді не отримав. У подальшому
щомісяця начальником відповідача та
головним бухгалтером у телефонному
режимі з Головним управлінням
Державної казначейської служби
України у Дніпропетровській області
піднімалось питання погашення
кредиторської заборгованості перед
ТОВ «Український папір». 05.11.2013р. по
рекомендації казначея, який пояснив, що
кошти для проведення платежів
виділяються у незначних обсягах і
оплата платіжного доручення на суму 41
664,00 грн. є неможливою, відповідач
роздробив платіж на 9 платіжних
доручень, а саме 7 - на суму 4 844,00 грн.
кожне та по 1 - на суму 4 676,00 грн., та 3 080,00
грн. 27.11.2013р. відповідач повторно
підготував листа до Головного
управління Державної казначейської
служби України у Дніпропетровській
області з проханням погасити
кредиторську заборгованість, але
відповіді не отримав. Відповідач
вважає, що ним було вжито всіх залежних
від нього заходів щодо належного
виконання зобов'язання, але органами
казначейства оплата не була проведена.
Також відповідач вважає, що на
підставі викладеного, його вина
відсутня та він звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання, а саме стягнення з нього
3% річних за порушення умов договору.
Крім того відповідач зазначає, що
позивач порушив порядок досудового
врегулювання господарських спорів, а
саме позивач звернувся до суду за
відсутності спору між сторонами,
оскільки він не звернувся до
відповідача з письмовою претензією.

В ході розгляду справи відповідач
заявив клопотання про залучення до
участі у справі в якості
співвідповідача Головне управління
Державної казначейської служби
України у Дніпропетровській області,
зобов'язавши останнього погасити
кредиторську заборгованість.

Клопотання відповідача про залучення
до участі у справі в якості
співвідповідача Головного управління
Державної казначейської служби
України у Дніпропетровській області
судом відхиляється з підстав його
необґрунтованості та у зв'язку з тим, що
Головне управління Державної
казначейської служби України у
Дніпропетровській області не є
стороною договору купівлі-продажу №
337/12 від 13.12.2012р. та не брало на себе
будь-яких зобов'язань з його виконання.

У судовому засіданні 10.12.2013р.
оголошувалась перерва до 14.01.2014р.

Клопотання про використання засобів
технічної фіксації судового процесу
при розгляді цієї справи
представниками сторін не заявлялись.

У судовому засіданні 14.01.20163р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

13.12.2012р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
(далі - позивач, продавець) та Головним
управлінням статистики у
Дніпропетровській області (далі -
відповідач, покупець) укладено договір
купівлі-продажу № 337/12 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору,
продавець продає, а покупець купує
папір у кількості та за ціною, вказаною
у специфікації, яка є невід'ємною
частиною договору.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що
датою продажу є дата, яка вказана в
накладній, що підписана обома
сторонами.

Сума по договору складає 41 664,00 грн. з
урахуванням ПДВ (п. 3.1. Договору).

Згідно з п. 3.2. Договору, оплата по
договору здійснюється покупцем на
розрахунковий рахунок продавця згідно
виставленого рахунку та накладної.

Договір набуває чинності з моменту
його підписання і діє до 31.12.2013р. (п. 3.6.
Договору).

Сторонами до договору № 337/12 від 13.12.2013р.
підписано специфікацію на поставку
товару на загальну суму 41 664,00 грн.

Позивачем умови договору виконано у
повному обсязі та поставлено
відповідачу товар на загальну суму 41
664,00 грн. згідно видаткової-накладної №
Дн-01195 від 28.12.2013р. (а.с. 41), підписаної
повноважним представником відповідача
за довіреністю (а.с. 39-40) без заперечень.

Позивачем на оплату відповідачеві
виставлений рахунок - фактури № Дн-01347
від 03.12.2013р. (а.с.38).

Відповідач за поставлений товар не
сплатив, на підставі чого позивач
звернувся до суду за захистом свого
порушеного права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
представника позивача, суд прийшов до
висновку про задоволення позову на
підставі наступного.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України, а саме цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
непередбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Правовідносини, що склалися між
сторонами, є правовідносинами
поставки, які регулюються нормами
законодавства про поставку товару в
тому числі параграфом 3 глави 54
Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу
України, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України. Кожна сторона повинна вжити
усіх заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи управлінсько -
господарського характеру на користь
іншого суб'єкта (виконати роботу,
передати майно, сплатити гроші, надати
інформацію тощо), або утриматися від
певних дій, а інший суб'єкт (управнена
сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530
Цивільного кодексу України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар)
у власність другій стороні (покупцеві),
а покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Взаємовідносини, що склалися між
сторонами у справі суд кваліфікує як
взаємовідносини, що випливають із
договору поставки, згідно якого та в
силу ст. 712 Цивільного кодексу України,
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Заборгованість відповідача перед
позивачем також підтверджується актом
звірки взаємних розрахунків станом на
30.11.2013р., підписаного повноважними
представниками сторін та скріпленого
печатками підприємств сторін (а.с. 55).

Враховуючи викладене, вимоги позивача
в частині стягнення основного боргу у
сумі 41 664,00 грн. не спростовані
відповідачем, є обґрунтованими,
підтверджені матеріалами справи та
підлягають задоволенню.

Крім основного боргу позивач просить
стягнути з відповідача 3% річних у сумі
1 102,67 грн. за період з 29.12.2012р. по 15.11.2013р.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

3% річних за період прострочення оплати
з 29.12.2012р. по 15.11.2013р. включно становлять
1 102,67 грн. та підлягають до стягнення.

Заперечення відповідача щодо
недотримання позивачем досудового
порядку врегулювання спору судом не
приймаються з наступних підстав.

У ч. 1 ст. 5 ГПК України зазначено, що
сторони застосовують заходи
досудового врегулювання спору за
домовленістю між собою.

Ключове значення для розуміння цієї
норми мають вказівки Верховного суду
України та Конституційного суду
України. У п. 8 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про
застосування Конституції України при
здійснені правосуддя» від 01.11.1996р. № 9
зазначається: з урахуванням
конституційного положення про те, що
правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами, юрисдикція яких
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі (ст. 124 Конституції
України), судам підвідомчі всі спори
про захист прав і свобод громадян. Суд
не вправі відмовити особі в прийнятті
позовної заяви чи скарги лише з тієї
підстави, що її вимоги можуть бути
розглянуті в передбаченому законом
досудовому порядку. Статтею 55
Конституції України кожній людині
гарантовано право на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, місцевого
самоврядування, посадових осіб, а тому
суд не повинен відмовляти особі в
прийнятті чи розгляді скарги з підстав,
передбачених законом, який це право
обмежує.

Рішенням Конституційного суду України
у справі за конституційним зверненням
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий Дім
«Кампус Коттон клаб» щодо офіційного
тлумачення положення частини другої
статті 124 Конституції України (справа
про досудове врегулювання спорів) від 9
липня 2002 р. № 15-рп/2002 встановлено, що
положення частини другої статті 124
Конституції України щодо поширення
юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
в аспекті конституційного звернення
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Конституційний суд України виходить з
того, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції
України треба розглядати в системному
зв'язку з іншим положеннями Основного
Закону України, які передбачають
захист судом прав і свобод людини і
громадянина, а також прав юридичної
особи, встановлюють юридичні гарантії
їх реалізації, надаючи можливість
кожному захищати права і свободи
будь-якими не забороненими законом
засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України).
Тобто кожна особа має право вільно
обирати не заборонений законом засіб
захисту прав і свобод, зокрема судовий
захист.

Для забезпечення судового захисту
Конституція України у ст. 124 встановила
принципи здійснення правосуддя
виключно судами, неприпустимості
делегування функцій судів та їх
привласнення іншими органами чи
посадовими особами та визначила
юрисдикцію судів. Зазначені приписи
забезпечують здійснення
конституційного права на судовий
захист, яке не може бути обмежене
навіть в умовах воєнного або
надзвичайного стану (ст. 64 Конституції
України).

Із змісту частини 2 ст. 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції на
всі правовідносини, що виникають у
державі, випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням. Суб'єктами таких
правовідносин можуть бути громадяни,
іноземці, особи без громадянства,
юридичні особи та інші суб'єкти цих
правовідносин. Зазначена норма, як і
інші положення конституції України, не
містить застереження щодо
допустимості судового захисту тільки
після досудового врегулювання спору та
неприпустимості здійснення правосуддя
без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й
іншими статтями Конституції України.
Так, відповідно до ст. 8 Конституції
України звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України, норми якої мають
пряму дію та найвищу юридичну силу,
гарантується. Частина 4 ст. 13
Конституції України встановлює
обов'язок держави забезпечити захист
прав усіх суб'єктів права власності і
господарювання, в тому числі у судовому
порядку. До таких суб'єктів належать,
зокрема, юридичні особи та інші
суб'єкти господарських відносин. Тобто
можливість судового захисту не може
бути поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту, у тому числі досудового
врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання
спорів, яке виключає можливість
прийняття позовної заяви до розгляду і
здійснення за нею правосуддя, порушує
право особи на судовий захист.
Можливість використання суб'єктами
правовідносин досудового врегулювання
спорів може бути додатковим засобом
правового захисту, який держава надає
учасникам певних правовідносин, що не
суперечить принципу здійснення
правосуддя виключно судом. Виходячи з
необхідності підвищення рівня
правового захисту, держава може
стимулювати вирішення правових спорів
у межах досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє
суб'єктів правовідносин можливості
досудового врегулювання спорів. Це
може бути передбачено
цивільно-правовим договором, коли
суб'єкти правовідносин добровільно
обирають засіб захисту їхніх прав.
Досудове врегулювання спору може мати
місце також за волевиявленням кожного
з учасників правовідносин і за
відсутності у договорі застереження
щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу
правового захисту, у тому числі і
досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.
Встановлення законом обов'язкового
досудового врегулювання спору обмежує
можливість реалізації права на судовий
захист.

З урахуванням викладеного положення
частини другої ст.. 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції
судів на всі правовідносини, що
виникають у державі, в аспекті
конституційного звернення необхідно
розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

З врахуванням встановлених обставин,
вимоги позивача обґрунтовані, доведені
матеріалами справи та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати по справі у вигляді судового
збору у сумі 1 720,50 грн. слід покласти на
відповідача.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст.ст. 173, 193 Господарського
кодексу України, ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 629
Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 22,
33, 43, 44, 49, 75, 82-85, 87, 116-117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Головного управління
статистики у Дніпропетровській
області (49000, м. Дніпропетровськ, вул.
Столярова, 3, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
(04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б, ) суму основного боргу у
розмірі 41 664,00 грн. (сорок одна тисяча
шістсот шістдесят чотири грн. 00 коп.), 3%
річних у розмірі 1 102,67 грн. (одна тисяча
сто дві грн. 67 коп.), витрат по сплаті
судового збору у розмірі 1 720,50 грн.
(одна тисяча сімсот двадцять грн. 50
коп.), про що видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя Н.Г. Назаренко Дата підписання
рішення, оформленого відповідно до
вимог ст. 84 ГПК України, - 15.01.2014р.