ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року
Справа № 915/2421/13

Позивач Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інструментальний
сервіс»,

вул. Нікольська, 21, кв. 2, м.
Миколаїв, 54000

Відповідач Державне підприємство
«Миколаївський бронетанковий завод»,

вул. 1-Слобідська, 120, м.
Миколаїв, 54017,

Суддя Т. М. Дубова

ПРИСУТНІ:

Від позивача - Шкіль І.В.
довіреність від 19.12.2013 року

Від відповідача - Мальцев Л.Я
довіреність № 531 від 17.06.2013 року

СУТЬ СПОРУ стягнення
заборгованості в сумі 73 191,01 грн., з
яких: 61 056,64 грн. - основного боргу, 4 004,64
грн. - пені, 8 129,73 грн. - 3% річних.

Заявою про зменшення позовних
вимог від 24.01.14 р. позивач просить
стягнути з відповідача заборгованість
в сумі 70481,10 грн., з яких: 61 056,64 грн. -
основного боргу, 4 004,64 грн. - пені, 5419,82
грн. - 3% річних.

Враховуючи, що відповідно до ст.22
ГПК України, позивач скористався своїм
правом до прийняття рішення, заява про
зменшення позовних вимог своєчасно
вручена представнику відповідача,
справа розглядається за заявою від
24.01.2014 року.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського
суду Миколаївської області з позовом і
просив стягнути з відповідача
заборгованість в сумі 70 481,10 грн., з яких:
61 056,64 грн. - основного боргу, 4 004,64 грн. -
пені за період з 19.06.13 р. по 19.12.13 р., 5 419,82
грн. - 3% річних за період з 05.12.10 р. по
05.12.13 р., посилаючись на неналежне
виконання відповідачем обов'язків за
договором купівлі-продажу № 10/1 від
10.01.2008 року, обґрунтовуючи свої вимоги
ст.ст. 525, 611, 655, 692 ЦК України.

Відповідач надав відзив, яким просив в
задоволенні позову відмовити повністю,
посилаючись на те, що позивачем
пропущено строк позовної давності, в
межах якого позивач мав право
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу
(детальніше викладено у відзиві, а.с.
63-65).

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи
та надавши їм юридичної оцінки, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

10.01.2008 року сторони уклали договір
купівлі-продажу № 10/1, згідно якого
позивач зобов'язався поставити та
передати у власність, а відповідач
прийняти та оплатити технічну
продукцію (інструменти, матеріали,
обладнання тощо), надалі - товар,
окремими партіями, відповідно до
заявок відповідача.

Відповідно до п. 9.1 договору, він набув
чинності з моменту його підписання та
скріплення печатками сторін та діє до
виконання сторонами своїх обов'язків
по даному договору.

Пунктами 3.1, 3.2 договору сторони
узгодили, що оплата товару
відповідачем за цим договором
проводиться на підставі виставлених
рахунків у безготівковій формі
розрахунку. Поставка товару на
умовах - франко-склад позивача
здійснюється в термін від 3 до 7 днів з
моменту надходження грошей за товар на
розрахунковий рахунок позивача.
Доставка товару відповідачем зі складу
позивача здійснюється шляхом
самовивозу.

Таким чином, за умовами договору
відповідач повинен був на користь
позивача здійснювати попередню оплату
товару, на підставі виставлених
позивачем рахунків.

Проте, як свідчать матеріали справи,
позивачем без попередньої оплати
товару, як зазначено в п. 3.2 договору,
було поставлено відповідачу товар на
загальну суму 88146,04 грн., що
підтверджується видатковими
накладними № ИС-0000032 від 14.01.08 р. на суму
255,00 грн., № ИС-0000062 від 17.01.08 р. на суму
330,00 грн., № ИС-0000088 від 24.01.08 р. на суму
753,60 грн., № ИС-0000073 від 22.01.08 р. на суму
930,00 грн., № ИС-0000113 від 31.01.08 р. на суму 81,00
грн., № ИС-0000117 від 30.01.08 р. на суму 2400,00
грн., № Ис-0000204 від 18.02.08 р. на суму 1017,60
грн., № ИС-0000203 від 18.02.08 р. на суму 6494,40
грн., № ИС-0000226 від 20.02.08 р. на суму 552,00
грн., № ИС-0000229 від 21.02.08 р. на суму 6142,50
грн., № ИС-0000220 від 21.02.08 р. на суму 930,00
грн., № ИС-0000292 від 04.03.08 р. на суму 360,00
грн., № ИС-0000227 від 21.02.08 р. на суму 3744,00
грн., № ИС-00459 від 08.04.08 р. на суму 84,00 грн.,
№ ИС-00682 від 26.05.08 р. на суму 198,00 грн., №
ИС-00836 від 26.06.08 р. на суму 991,80 грн., №
ИС-01165 від 03.09.08 р. на суму 960,00 грн., №
ИС-0000450 від 19.05.09 р. на суму 1992,00 грн., №
ИС-0000129 від 01.02.08 р. на суму 1297,50 грн., №
ИС-00458 від 09.04.08 р. на суму 133,50 грн., №
ИС-00333 від 14.03.08 р. на суму 1341,60 грн., №
ИС-00465 від 09.04.08 р. на суму 988,80 грн., №
ИС-00502 від 17.04.08 р. на суму 645,00 грн., №
ИС-00741 від 04.06.08 р. на суму 12581,40 грн., №
ИС-00790 від 12.06.08 р. на суму 18571,38 грн., №
ИС-00913 від 11.07.08 р. на суму 1142,40 грн., №
ИС-00886 від 09.07.08 р. на суму 960,00 грн., №
ИС-00940 від 16.07.08 р. на суму 5465,70 грн., №
ИС-01003 від 30.07.08 р. на суму 1260,00 грн., №
ИС-0000535 від 05.06.09 р. на суму 161,40 грн., №
ИС-0000059 від 26.01.09 р. та довіреностями від
14.01.08 р., 21.01.08 р., 31.01.08 р., 21.02.08 р., 09.04.08 р.,
26.05.08 р, 26.06.08 р., 03.09.08 р., 19.05.09 р., 04.06.08 р.,
26.01.09 р., (а.с. 14-38).

Відповідно до накладної № 0000002 від 14.03.08
року відповідач повернув позивачу
частину раніше поставленого товару на
суму 930,00 грн., а позивач перерахував за
повернений товар кошти (а.с. 41).

Проте, відповідач свої обов'язки щодо
оплати поставленого товару виконав
частково на суму 26159,40 грн., про що
свідчать банківські виписки, надані
позивачем, реєстр платежів
відповідача, а також акт звірки
взаємних розрахунків станом на 31.05.10 р.
(а.с. 39, 40, 70-87).

Отже, сума залишку боргу відповідача на
час розгляду спору складала суму 61056,64
грн. з урахуванням кредитового сальдо
станом на 01.01.08 р., про що визначено в
акті звірки від 31.05.10 р.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Отже, термін виконання зобов'язання, що
випливає з правовідносин
купівлі-продажу, чітко встановлений
зазначеною спеціальною нормою права -
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.

За таких обставин, відповідач повинен
був негайно розрахуватися за отриманий
товар після прийняття його за вище
визначеними накладними у 2008 - 2009 році.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, ч.1 ст.261, ст. 266
ЦК України позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Зі спливом позовної давності до
основної вимоги вважається, що позовна
давність спливла і до додаткової
вимоги (стягнення неустойки,
накладення стягнення на заставлене
майно тощо).

Згідно ч.ч. 2-5 статті 267 ЦК України заява
про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Позивачем у позовній заяві зазначено,
що 31.05.2010 року відповідач визнав борг в
сумі 59920,12 грн., що підтверджується
актом звірки взаєморозрахунків між
сторонами станом на 31.05.2010 року (а.с. 39).

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Таким чином, дата 31.05.2010 р. є початком
строку загальної позовної давності (3
роки) в межах якого позивач мав право
звернутися до суду з вимогою про захист
свого порушеного права, який
закінчився - 31.05.2013 року, а позов було
надіслано до суду 28.12.2013 року, про що
свідчить конверт (а.с. 43).

З огляду на викладене, суд вважає, що
клопотання відповідача про
застосування строку позовної давності
підлягає задоволенню, а в позові як до
основного боргу, так і до 3% річних в
сумі 5419,82 грн. слід відмовити, оскільки
позивачем не наведено будь-яких
поважних причин пропуску строку
позовної давності та не заявлено
клопотання про його поновлення.

Щодо нарахованої пені, то ухвалою
господарського суду від 31.12.2013 року
позивача було зобов'язано надати
докази узгодження пені з відповідачем.

Листом від 15.01.2014 року позивач пояснив,
що доказів узгодження пені з
відповідачем надати до суду немає
можливості, в зв'язку з їх відсутністю.

Відповідно до ст. 551 ЦК України,
предметом неустойки може бути грошова
сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

Частиною 6 ст.231 ГК України встановлено,
що штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором. Відповідно до ч.2 ст. 343 ГК
України та ЗУ "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

З визначеного слід, що розмір пені за
порушення грошових зобов'язань повинен
узгоджуватись сторонами у договорі,
але не може перевищувати подвійної
облікової ставки НБУ.

Оскільки, сторони не узгодили
відповідальність та розмір пені за
порушення грошових зобов'язань, то в
позові слід відмовити саме з цих
підстав.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Доводи позивача не можуть бути
прийняті судом до уваги, як підстави
задоволення позову. Враховуючи
викладене, позовні вимоги задоволенню
не підлягають, судові витрати слід
віднести на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржене у 10-дений
строк.

Рішення оформлено у
відповідності зі ст. 84 ГПК України та
підписано суддею 29.01.2014 р.

Суддя
Т.М.
Дубова