м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Господарський суд міста Києва у складі
головуючого судді Чинчин О.В., при
секретарі судового засідання
Козаковій І.В., розглянув у відкритому
судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою
«Бривар»доТовариства з обмеженою
«Інвест-Регіон»провизнання недійсними
пунктів договору купівлі-продажу
Представники сторін:
від Позивача: від Відповідача:не
з'явились; Нікітюк Є.О. (представник за
довіреністю); ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Бривар» (надалі
також - «Позивач») звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвест-Регіон»
(надалі також - «Відповідач») про
визнання недійсними пунктів 4.4, 6.3.6
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 25.03.2011 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
Галущенко Т.А. та зареєстрованого в
реєстрі за № 302.
Позовні вимоги вмотивовано тим, що
25.03.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Інвест-Регіон", як
продавцем, та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Бривар", як покупцем,
було укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна (далі договір
купівлі-продажу), відповідно до п. 1.1
якого продавець продає, а покупець
купує нерухоме майно, а саме,
автозаправочну станцію, загальною
площею 27,6 кв.м, що розташована за
адресою: Вінницька область, м. Вінниця,
проспект Юності 81-а. Зазначене нерухоме
майно розташоване на земельній ділянці
площею 0,0900 га, що перебуває в оренді
продавця на підставі договору оренди
від 22.12.2009 року. В подальшому від
Відповідача надійшла вимога про сплату
заборгованості від 31.07.2013 року, зі
змісту якої вбачається, що ТОВ
«Інвест-Регіон» із посиланням на
приписи п.п. 4.4 та 6.3.6 Договору
купівлі-продажу від 25.03.2011 року вимагає
від Позивача сплати відповідних
грошових коштів. Позивач зазначає, що
зміст п.п. 4.4 та 6.3.6 Договору
купівлі-продажу від 25.03.2011 року, згідно
яких Позивач має відшкодовувати
Відповідачу внесену останнім орендну
плату за земельну ділянку, на якій
знаходиться нерухоме майно, що
перейшло на підставі зазначеного
договору у власність Позивача не
відповідають, а в деяких випадках прямо
суперечать нормам чинного
законодавства України, а саме: статті 377
Цивільного кодексу України та статті 120
Земельного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 27.11.2013 року порушено провадження у
призначено на 18.12.2013 року.
16.12.2013 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
представника Відповідача на виконання
вимог Ухвали суду про порушення
провадження у справі від 27.11.2013 року
надійшов письмовий відзив на позовну
заяву та додаткові докази по справі. В
відзиві Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвест-Регіон»
зазначено, що звернення Позивача з
даним позовом до Господарського суду
міста Києва є зловживанням останнім
процесуальними правами та має на меті
виключно спробу завадити об'єктивному
розгляду судами першої та апеляційної
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвест-Регіон» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бривар» про
стягнення коштів у розмірі 86 817
гривень 76 копійок у зв'язку з
невиконанням зобов'язання за Договором
купівлі-продажу від 25.03.2011 року. Також,
Відповідач зазначає, що позивачем не
наведено у позовній заяві жодного
доказу того, що при укладенні Договору
купівлі-продажу від 25.03.2011 року
Відповідач порушив його права та
обмежив волю під час укладення
зазначеного договору та
невідповідності укладеного договору
вимогам статті 203 Цивільного кодексу
України та статті 207 Господарського
18.12.2013 року в судове засідання
з'явились: представник відповідача.
Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про поважні
причини неявки Суд не повідомив, про
часі місце судового засідання був
повідомлений належним чином. Вимоги
ухвали суду про порушення провадження
у справі не виконав.
Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з
нез'явленням Позивача, невиконанням
вимог ухвали суду про порушення
провадження у справі, Ухвалою
Господарського суду м. Києва від 18.12.2013
року відкладено розгляд справи на
13.01.2014 року через загальний відділ
діловодства суду отримано від
представника Позивача Клопотання про
передачу господарського справи за
територіальною підсудністю, в якому
зазначено, що оскільки Позивач
обґрунтовує вимоги свого позову
положенням статті 120 Земельного
кодексу України та приписами частини 3
статті 7 Закону України «Про оренду
землі», необхідно прийти до висновку,
що даний спір виник із земельних
відносин щодо конкретної земельної
ділянки, яка знаходиться за адресою: м.
Вінниця, проспект Юності 81а. Таким
чином, справа має розглядатися за
правилами виключної підсудності в
господарському суді Вінницької
В судовому засіданні 15.01.2014 року
представник Відповідача проти
задоволення позовних вимог та
Клопотання про передачу
господарського справи за
територіальною підсудністю заперечив.
Представник Позивача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином,що підтверджується
Рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення від
За таких обставин, незважаючи на те, що
представник Позивача в судове
засідання 15.01.2014 року не з'явився, за
висновками суду, наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення, а неявка вказаного
учасника судового спору не перешкоджає
вирішенню справи по суті.
Що стосується Клопотання представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бривар» про
передачу господарського справи за
територіальною підсудністю, Суд
Пунктом 6 частини 1 статті 12
Господарського процесуального кодексу
України визначено, що господарським
судам підвідомчі справи у спорах, що
виникають із земельних відносин, в яких
беруть участь суб'єкти господарської
діяльності, за винятком тих, що
віднесено до компетенції
адміністративних судів.
Справи у спорах, передбачених пунктом 6
частини першої статті 12 цього Кодексу,
розглядаються господарським судом за
місцезнаходженням об'єктів земельних
відносин або основної їх частини, за
винятком справ, передбачених частиною
четвертою цієї статті (частина 9 статті
16 Господарського процесуального
Відповідно до пункту 1.6 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 6 від 17 травня 2011 року «Про
деякі питання практики розгляду справ
у спорах, що виникають із земельних
відносин», у вирішенні спорів, що
виникають у зв'язку з укладенням,
зміною, розірванням, виконанням,
припиненням договорів оренди
земельних ділянок, інших договорів
щодо користування земельними
ділянками, у тому числі про стягнення
заборгованості з орендної плати за
договорами користування земельною
ділянкою, господарським судам слід
виходити з правил виключної
підсудності, встановлених частиною
дев'ятою статті 16 ГПК
За таких обставин, враховуючи те, що
предметом позовних вимог є визнання
недійсними положень Договору
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
Договору оренди земельної ділянки, Суд
приходить до висновку, що Клопотання
представника Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бривар» про
передачу господарського справи за
територіальною підсудністю не
підлягає задоволенню
Відповідно до статті 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 15 січня 2014 року, на
підставі статті 85 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено вступну та резолютивну
частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

22 грудня 2009 року між Вінницькою міською
радою («Орнедодавець») та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Інвест-Регіон» («Орендар») укладено
Договір оренди земельної ділянки, який
зареєстровано 25.03.2010 року у Вінницькій
регіональній філії ДП "Центр ДЗК при
Держкомземі України", за №39
(надалі - Договір оренди).

Відповідно до пункту 1 Договору оренди,
орендодавець надає, а орендар набуває
право на оренду земельної ділянки, яка
знаходиться за адресою: м. Вінниця,
просп. Юності, 81а.

Пунктом 3 договору оренди визначено, що
в оренду передається земельна ділянка
площею 0,0900 га (в тому числі в межах
"червоних ліній" площею 0,0114 га без права
забудови) для комерційних потреб, у
якісному стані без техногенної
забрудненості.

Відповідно до пункту 8 Договору оренди
сторони погодили, що земельна ділянка
передається в оренду з метою
обслуговування та експлуатації
існуючої автозаправочної станції.

25 березня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Інвест-Регіон" («Продавець») та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Бривар" («Покупець»)
укладено Договір купівлі-продажу
нерухомого майна (надалі - Договір
купівлі-продажу).

Відповідно до п. 1.1 Договору
купівлі-продажу, продавець продає, а
покупець купує нерухоме майно, а саме,
автозаправочну станцію, загальною
площею 27,6 кв.м, що розташована за
адресою: Вінницька область, м. Вінниця,
проспект Юності 81-а. Зазначене нерухоме
майно розташоване на земельній ділянці
площею 0,0900 га, що перебуває в оренді
продавця на підставі договору оренди
від 22.12.2009 року.

Пунктом 1.3 Договору купівлі-продажу
сторони погодили, що у відповідності до
ст. 377 Цивільного кодексу України до
покупця переходить право власності
/користування/ на земельну ділянку, на
якій розташоване нерухоме майно, без
зміни її цільового призначення.
Перехід права власності /користування/
на земельну ділянку необхідно оформити
на підставі ст.ст. 120, 121 Земельного
кодексу України.

Відповідно до п. 4.4. Договору
купівлі-продажу, продавець, зокрема,
буде забезпечувати внесення плати за
землю (орендну плату) попередніми
власниками об'єкту (попередніми
власниками об'єкту і земельної ділянки)
(а за необхідності сплачувати
самостійно з наступним відшкодуванням
покупцем) протягом 2 (двох) місяців в
повному обсязі, з дати підписання
сторонами акту приймання-передачі. За
умови, що з незалежних від покупця
причин при сумлінному виконанні
покупцем вимог щодо оформлення на свою
користь права оренди на земельну
ділянку, протягом 2 (двох) місяців з дати
підписання сторонами акту
приймання-передачі покупцем не
здійснить оформлення права
користування оренди на земельну
ділянку продавець буде забезпечувати
внесення плати за землю (орендну плату)
попередніми власниками об'єкту
(попередніми власникам об'єкт і
земельної ділянки) (а за необхідності
сплачувати самостійно з наступним
відшкодуванням покупцем) після спливу
вказаного вище терміну в 2 (два) місяці
до моменту оформлення покупцем на себе
права оренди на вказану вище земельну
ділянку, на якій знаходиться об'єкт.

Пунктом 6.3.6 Договору купівлі-продажу
визначено, що покупець зобов'язаний
відшкодувати продавцю на його вимогу
суми плати за землю (орендної плати)
попередніми власниками об'єкту
(земельної ділянки) внесену продавцем
як визначено у статті 4.4 вище у повному
фактично сплаченому продавцем розмірі.

Відповідно до Акту приймання-передачі
нерухомого майна від 26.04.2011 року до
Договору купівлі-продажу, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Інвест-Регіон" передало, а Товариство з
обмеженою відповідальністю "Бривар"
прийняло об'єкт - автозаправочну
станцію, загальною площею 27.6 кв. м., що
розташована за адресою: Вінницька
область, м. Вінниця, проспект Юності,
81-а.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
Позивач зазначає, що від Відповідача
надійшла вимога про сплату
заборгованості від 31.07.2013 року, зі
змісту якої вбачається, що ТОВ
«Інвест-Регіон» із посиланням на
приписи п.п. 4.4 та 6.3.6 Договору
купівлі-продажу від 25.03.2011 року вимагає
від Позивача сплати відповідних
грошових коштів. Позивач зазначає, що
зміст п.п. 4.4 та 6.3.6 Договору
купівлі-продажу від 25.03.2011 року, згідно
яких Позивач має відшкодовувати
Відповідачу внесену останнім орендну
плату за земельну ділянку, на якій
знаходиться нерухоме майно, що
перейшло на підставі зазначеного
договору у власність Позивача не
відповідають, а в деяких випадках прямо
суперечать нормам чинного
законодавства України, а саме: статті 377
Цивільного кодексу України та статті 120
Земельного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бривар» не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів (стаття 20
Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається частиною 2 статті 16
Цивільного кодексу України, до яких,
зокрема, відноситься визнання
правочину недійсним. Аналогічні
положення містить статті 20
Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного
кодексу України суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15,
16 Цивільного кодексу України, статті 20
Господарського кодексу України та
Господарського процесуального кодексу
України, застосування певного способу
судового захисту вимагає доведеності
належними доказами сукупності таких
умов: наявності у позивача певного
суб'єктивного права (інтересу);
порушення (невизнання або оспорювання)
такого права (інтересу) з боку
відповідача; належності обраного
способу судового захисту (адекватність
наявному порушенню та придатність до
застосування як передбаченого
законодавством), і відсутність
(недоведеність) будь-якої з означених
умов унеможливлює задоволення позову.

Як вбачається з позовної заяви
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бривар», в
обґрунтування своїх вимог Позивач
посилається на те, що зміст п.п. 4.4 та 6.3.6
Договору купівлі-продажу від 25.03.2011
року, згідно яких Позивач має
відшкодовувати Відповідачу внесену
останнім орендну плату за земельну
ділянку, на якій знаходиться нерухоме
майно, що перейшло на підставі
зазначеного договору у власність
Позивача не відповідають, а в деяких
випадках прямо суперечать нормам
чинного законодавства України, а саме:
статті 377 Цивільного кодексу України та
статті 120 Земельного кодексу України.

Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу
України визначено, що до особи, яка
набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини 2 статті 130
Земельного кодексу України, якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Приписами частини 3 статті 7 Закону
України «Про оренду землі»
встановлено, що до особи, якій перейшло
право власності на житловий будинок,
будівлю або споруду, що розташовані на
орендованій земельній ділянці, також
переходить право оренди на цю земельну
ділянку. Договором, який передбачає
набуття права власності на житловий
будинок, будівлю або споруду,
припиняється договір оренди земельної
ділянки в частині оренди попереднім
орендарем земельної ділянки, на якій
розташований такий житловий будинок,
будівля або споруда.

Відповідно до п. 2.10 Постанови Пленум
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" правочин, за
яким переходить право власності на
житлові будинки, будівлі, споруди,
тягне за собою перехід права на
земельну ділянку, на якій знаходиться
відповідне нерухоме майно. При цьому
новий власник земельної ділянки не
звільняється від необхідності
оформлення права на земельну ділянку
відповідно до законодавства.

Суд зазначає, що аналіз положень
зазначених норм дає підстави для
висновку, що вони диспозитивно
унормовують перехід при відчуженні
нерухомості до її набувача права
користування землею, яке виникло у
продавця нерухомого майна на підставі
договору оренди землі з її власником і
не встановлюють автоматичного
переходу права на оренду, адже, таке
право, на відміну від права власності
або постійного користування, не може
бути передане за цивільно-правовими
угодами одночасно з обєктом
нерухомості, а визначається згідно з
договором оренди, за письмовою згодою
орендодавця.

Аналогічна позиція викладена в
Постанові Вищого господарського суду
України від 01 липня 2010 року у справі №
32/528.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

За таких обставин, Суд зазначає, що
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бривар» до
матеріалів справи не надано належних
та допустимих доказів на підтвердження
того, що оспорювані пункти Договору
купівлі-продажу суперечать положенням
статті 377 Цивільного кодексу України та
статті 120 Земельного кодексу України.

Отже, враховуючи вищевикладені
положення норм чинного законодавства
України та приймаючи до уваги
встановлені фактичні обставини справи,
Суд приходить до висновку, що позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бривар» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвест-Регіон» про
визнання недійсними пунктів 4.4, 6.3.6
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 25.03.2011 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
Галущенко Т.А. та зареєстрованого в
реєстрі за № 302 є необґрунтованими та
безпідставними.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У позові Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бривар» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інвест-Регіон» про
визнання недійсними пунктів 4.4, 6.3.6
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 25.03.2011 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
Галущенко Т.А. та зареєстрованого в
реєстрі за № 302 - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата складання та підписання
повного тексту рішення: 17 січня 2014 року.

Cуддя
О.В. Чинчин