ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2014 р.
Справа № 914/4340/13

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І. Б.

при секретарі Фартушку Н. Б.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню і газифікації
«Львівгаз», м. Львів

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1,

про: стягнення 1 697 грн. 71 коп. пені, 388
грн. 97 коп. трьох відсотків річних, 40
грн. 99 коп. інфляційних втрат та
стягнення судових витрат.

За участю представників:

Від позивача: Шуневич Т. П. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: не з'явився.

Представнику позивача роз'яснено права
та обов'язки, передбачені статтею 22 ГПК
України, зокрема, підстави відводу
судді відповідно до ст. 20 ГПК України.
Заяв та клопотань про відвід судді не
подано. Представник позивача не
наполягає на фіксації судового процесу
технічними засобами.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню і
газифікації «Львівгаз» до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 1
697 грн. 71 коп. пені, 388 грн. 97 коп. трьох
відсотків річних, 40 грн. 99 коп.
інфляційних втрат та стягнення судових
витрат.

Ухвалою господарського суду від 18.11.2013
року порушено провадження у справі та
розгляд справи призначено на 03.12.2013
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку:
позивач 21.11.2013 року рекомендованою
поштою № 79 6, відповідач 21.11.2013
року рекомендованою поштою № 82 3,
(оригінали повідомлень про вручення
поштових відправлень в матеріалах
справи).

Судове засідання 03.12.2013 року відкладене
на 11.12.2013 року з підстав, наведених у
відповідній ухвалі суду.

10.12.2013 року представником позивача
подано заяву про зменшення позовних
вимог (вх. №52870/13), відповідно до якої,
позивач просить суд стягнути з
відповідача 1 697 грн. 71 коп. пені, 388 грн. 97
коп. трьох відсотків річних, 40 грн. 99
коп. інфляційних втрат та суму судового
збору, у зв'язку із здійснення повної
оплати суми основного боргу, що
підтверджується платіжними
дорученнями №к10/R/7 від 27.11.2013 року та
№к10/3/7 від 03.12.2013 року.

11.12.2013 року судове засідання відкладено
на 15.01.2014 року.

Представник позивача в судове
засідання 15.01.2014 року з'явився, подав
для огляду в судовому засіданні
оригінали документів, які
витребовувалися господарським судом
(копії - у справі), позовні вимоги
(зменшені) підтримав повністю з
підстав, викладених в позовній заяві та
заяві про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача в судове
засідання 15.01.2014 року не з'явився,
причин неявки суду не повідомив, хоча
був належно повідомлений про час та
місце розгляду справи в порядку,
передбаченому Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, затвердженою наказом ДСАУ від
20.02.2013 року №28.

Спір розглядається у відповідності до
поданої 10.12.2013 року позивачем заяви (вх.
№52870/13) про зменшення розміру позовних
вимог.

Враховуючи повторну неявку
повноважного представника відповідача
та неподання ним відзиву на позовну
заяву справа розглядається в порядку
статті 75 ГПК України, - за наявними в ній
матеріалами.

В ході розгляду справи встановлено:

Позивач: Публічне акціонерне
товариство по газопостачанню і
газифікації «Львівгаз» є юридичною
особою, йому присвоєно ,
знаходиться за адресою: 79039, Львівська
область, м. Львів, вул. Золота, буд. 42, що
підтверджується Довідкою Головного
управління статистики у Львівській
області з ЄДРПОУ серії АА №792587 (докази
в матеріалах справи).

Відповідач: Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, є суб'єктом підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, йому присвоєно ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
Витягом з ЄДРЮО та ФОП серії АВ №384706
(докази в матеріалах справи).

26.12.2011 року між Публічним акціонерним
товариством по газопостачанню і
газифікації "Львівгаз", від імені якого
діє філія санаторій «Арніка» (далі по
тексту - позивач) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі по
тексту - відповідач) укладено договір
оренди нежитлового приміщення б/н (далі
по тексту - договір), відповідно до умов
якого Орендодавець (позивач) передає, а
Орендар (відповідач) приймає у строкове
платне користування приміщення кафе
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташоване за адресою:
АДРЕСА_2 , загальною площею 121,2 м2.

За своєю правовою природою, основними
та другорядними (не основними)
ознаками, які визначені нормами
чинного цивільно-господарського
законодавства, зазначений договір є
договором найму (оренди).

Вказаний договір укладено в письмовій
формі, підписано повноважними
представниками сторін за договором, їх
підписи засвідчено печатками сторін,
що відповідає вимогам статті 207
Цивільного кодексу України (далі за
текстом - ЦК України), в силу статті 204 ЦК
України, є правомірним правочином.

Статтею 283 Господарського кодексу
України (далі за текстом - ГК України)
визначено, що за договором оренди одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендареві) за плату на певний
строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Згідно приписів частини 3 статті 283 ГК
України, об'єктом оренди, зокрема,
можуть бути нерухоме майно (будівлі,
споруди, приміщення).

Статтею 759 ЦК України, передбачено, що
за договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Відповідно до п.3.1. договору відповідач
сплачує щомісячно позивачу орендну
плату в розмірі 4 227 грн. 00 коп.

Пунктом 3.2. договору встановлено, що
загальна сума договору складає 50 724 грн.
00 коп. Орендна плата вноситься на
розрахунковий рахунок підприємства
щомісячно, але не пізніше 10 числа
кожного наступного місяця.

Згідно Пункту 1. Розділу 4. договору,
строк оренди складає 11 місяців та 30
днів з дати підписання сторонами
даного договору.

Згідно Пункту 1. Розділу 7. Відповідач за
порушення п.3.2. договору зобов'язаний
сплатити позивачу пеню у розмірі 0,1% від
суми договору за кожен день
прострочення.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав належним чином, передав, а
відповідач прийняв у строкове платне
користування приміщення кафе
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташоване за адресою:
АДРЕСА_2 , загальною площею 121,2 м2.

Станом на момент подання позовної
заяви Відповідач своїх зобов'язань за
договором належним чином не виконав,
внаслідок чого утворилась
заборгованість із сплати орендної
плати в розмірі 4 468 грн. 57 коп. Проте, під
час розгляду даної справи відповідач
сплатив орендну плату в повному
розмірі.

Відтак, позивач просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача 1 697
грн. 71 коп. пені, 388 грн. 97 коп. трьох
відсотків річних, 40 грн. 99 коп.
інфляційних втрат та суму судового
збору.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно приписів частини першої статті
762 ЦК України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Приписами статті 286 ГК України
встановлено, що орендна плата - це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку;
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 173 ГК України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що
основними видами господарських
зобов'язань є майново-господарські
зобов'язання та
організаційно-господарські
зобов'язання.

Відповідно до статті 175 ГК України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

В даному випадку господарське
зобов'язання виникло між сторонами з
господарського Договору оренди
нежитлового приміщення від 26.12.2011 року
б/н.

Частиною 2 статті 175 ГК України
передбачено, що суб'єктами
майново-господарських зобов'язань
можуть бути суб'єкти господарювання,
зазначені у статті 55 цього Кодексу,
негосподарюючі суб'єкти - юридичні
особи, а також органи державної влади,
органи місцевого самоврядування,
наділені господарською компетенцією.
Якщо майново-господарське зобов'язання
виникає між суб'єктами господарювання
або між суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами, зобов'язаною та
управленою сторонами зобов'язання є
відповідно боржник і кредитор, а
частиною 4 цієї статті визначено, що
суб'єкти господарювання у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами, можуть добровільно брати на
себе зобов'язання майнового характеру
на користь інших учасників
господарських відносин
(благодійництво тощо). Такі
зобов'язання не є підставою для вимог
щодо їх обов'язкового виконання.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору, ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Статтею 217 ГК України передбачено, що
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
не сприятливі економічні та/або
правові наслідки.

Частиною 2 цієї статті, що у сфері
господарювання застосовуються такі
види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Стаття 218 ГК України передбачає, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання,
частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Статтею 219 ГК України визначено, що за
невиконання або неналежне виконання
господарських зобов'язань чи порушення
правил здійснення господарської
діяльності правопорушник відповідає
належним йому на праві власності або
закріпленим за ним на праві
господарського відання чи
оперативного управління майном, якщо
інше не передбачено цим Кодексом та
іншими законами.

Приписами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до частини третьої
статті 549 ЦК України пенею є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» із
змінами і доповненнями внесеними
Законом України від 10.01.2002 року №2921-111,
передбачено, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Статтею 3 вищенаведеного Закону
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232
ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Частиною 2 статті 343 ГК України чітко
визначено, що платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Суд, перевіривши правильність
розрахунку пені, встановив, що її
розмір становить 1 697 грн. 71 коп., а
відтак, вимоги позивача щодо стягнення
пені підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу, а
також трьох відсотків річних від
простроченої суми.

Суд перевіривши правильність
розрахунку, встановив, що розмір трьох
відсотків річних 388 грн. 97 коп., а відтак,
вимоги позивача щодо стягнення пені
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Також позивачем заявлено до стягнення
з відповідача 40 грн. 99 коп. інфляційних
втрат, розрахунок яких здійснено
правильно та відповідає рекомендаціям
Верховного суду України, зазначених у
Листі від 03.04.1997 року №62-97р.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Заслухавши пояснення представника
позивача, оглянувши та дослідивши
матеріали справи і подані докази, суд
оцінив їх в сукупності, прийшов до
висновку, що позов документально та
нормативно обґрунтований,
відповідачем не спростований, підлягає
до задоволення повністю.

Судові витрати покласти на сторони
відповідно до статті 49 ГПК України та
стягнути з відповідача на користь
позивача судовий збір в розмірі 1 720 грн.
50 коп., оскільки спір виник внаслідок
неналежного виконання відповідачем
взятих на себе договірних зобов'язань
зі сплати орендної плати та інших
передбачених договором платежів.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 20, 21, 22, 32 - 34, 43, 44, 49, 75,
77, 82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з боржника: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь стягувача: Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню і газифікації
«Львівгаз» (79039, Львівська область, м.
Львів, вул. Золота, буд. 42; ) 1 697 грн. 71 коп. пені, 388 грн. 97 коп.
трьох відсотків річних, 40 грн. 99 коп.
інфляційних втрат та 1 720 грн. 50 коп.
судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

15.01.2013 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Описову та
мотивувальну частину рішення
оформлено відповідно до статті 84 ГПК
України 20.01.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.