КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2014 р. Справа№ 5011-54/11147-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтеко Інжиніринг»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 02.11.2012

у справі № 5011-54/11147-2012 (суддя Шкурдова
Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтеко Інжиніринг»

про стягнення 337 102,61 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
(далі, позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтеко
Інжиніринг» (далі, відповідач) про
стягнення 337 102,61 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 02.11.2012 у справі №
5011-54/11147-2012 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтеко Інжиніринг»
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг» 272
851,48 грн. боргу, 42 124,50 грн. інфляційних
втрат, 22 126,63 грн. 3% річних, 6 742,05 грн.
витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інтеко Інжиніринг»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
рішення господарського суду міста
Києва від 02.11.2012 у справі
№ 5011-54/11147-2012 скасувати у повному обсязі
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача
мотивована тим, що рішення суду першої
інстанції порушує права відповідача та
не ґрунтується на нормах матеріального
та процесуального права, у зв'язку з чим
підлягає скасуванню.

Розпорядженням В.о. Голови Київського
апеляційного господарського суду від
06.12.2012 для розгляду апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтеко Інжиніринг»
було сформовано колегію суддів у
складі: головуючого судді Михальської
Ю.Б., суддів: Отрюха Б.В., Тищенко
А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 06.12.2012
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтеко
Інжиніринг» у справі № 5011-54/11147-2012 було
прийнято до провадження, розгляд
справи призначено на 20.12.2012.

19.12.2012 представник відповідача через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду подав заяву № б/н
від 19.12.2012 про зупинення провадження у
справі № 5011-54/11147-2012 до вирішення справи
№ 5011-36/18034-2012 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтеко
Інжиніринг» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
про визнання недійсними частин 3, 4
пункту 7.6. Договору фінансового лізингу
№ 611-LD та Договору фінансового лізингу
№ 673-LD.

Представник відповідача у судове
засідання, призначене на 20.12.2012, не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, у зв'язку з чим ухвалою
Київського апеляційного
господарського суду від 20.12.2012 розгляд
справи було відкладено на 17.01.2013.

17.01.2013 представник позивача подав через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду заперечення на
клопотання відповідача про зупинення
провадження у справі
№ 5011-54/11147-2012, у яких просив відмовити
у задоволенні клопотання відповідача
про зупинення провадження у справі,
розглянути справу по суті та залишити
рішення Господарського суду міста
Києва від 02.11.2012 у справі
№ 5011-54/11147-2012 без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Представник відповідача у судове
засідання, призначене на 17.01.2013, не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, про дату, час та місце
судового розгляду був повідомлений
належним чином.

17.01.2013 колегія суддів, заслухавши
пояснення представника позивача та
дослідивши матеріали справи,
враховуючи, що розгляд апеляційної
скарги у справі № 5011-54/11147-2012 про
стягнення 337 102,61 грн. заборгованості за
Договором фінансового лізингу № 673-LD є
неможливий до вирішення питання про
визнання недійсними частин 3, 4 пункту
7.6. Договору фінансового лізингу № 673-LD,
укладеного між позивачем та
відповідачем, оголосила ухвалу, якою
апеляційне провадження у справі
№ 5011-54/11147-2012 за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтеко
Інжиніринг» було зупинено до розгляду
Господарським судом міста Києва справи
№ 5011-36/18034-2012.

05.08.2013 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від Товариства з
обмеженою відповідальністю «УніКредит
Лізинг» надійшла заява про поновлення
провадження у справі № 5011-54/11147-2012.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.09.2013
апеляційне провадження у справі №
5011-54/11147-2012 було поновлено, розгляд
справи призначено на 24.09.2013.

20.09.2013 представник відповідача подав
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду заяву про
зупинення провадження у справі, у якій
зазначив, що 16.09.2013 Київським
апеляційним господарським судом
прийнята до провадження апеляційна
скарга у справі № 5011-36/18034-2012, що
свідчить про те, що рішення за даною
справою не набрало законної сили, а
тому обставини, що зумовили зупинення
апеляційного провадження у справі №
5011-54/11147-2012, не усунуті.

У судове засідання, призначене на
24.09.2013, представник відповідача не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, про дату, час та місце
судового розгляду був повідомлений
належним чином.

Колегія суддів, розглянувши заяву
відповідача про зупинення провадження
у справі від 20.09.2013, заслухавши
пояснення представника позивача та
враховуючи те, що розгляд апеляційної
скарги у справі №
5011-54/11147-2012 про стягнення 337 102,61 грн.
заборгованості за Договором
фінансового лізингу № 673-LD є неможливим
до вирішення питання про визнання
недійсними частин 3, 4 пункту 7.6.
Договору фінансового лізингу № 673-LD,
укладеного між позивачем та
відповідачем, ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
24.09.2013 зупинила провадження у справі №
5011-54/11147-2012 до вирішення справи №
5011-36/18034-2012.

19.12.2013 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від Товариства з
обмеженою відповідальністю «УніКредит
Лізинг» надійшла заява про поновлення
провадження у справі № 5011-54/11147-2012.
Вказана заява мотивована тим, що
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 05.12.2013
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтеко
Інжиніринг» на рішення Господарського
суду міста Києва від 20.05.2013 у справі №
5011-36/18034-2012 була залишена без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 20.05.2013 у справі
№ 5011-36/18034-2012
залишене без змін, а відтак, відпали
обставини, що зумовили зупинення
провадження у справі № 5011-54/11147-2012.

Так, рішенням Господарського суду
міста Києва від 20.05.2013 у справі №
5011-36/18034-2012, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 05.12.2013, у
задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтеко
Інжиніринг» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
про визнання недійсними частин 3, 4
пункту 7.6. Договору фінансового лізингу
№ 673-LD, укладеного між позивачем та
відповідачем, було відмовлено.

Розглянувши заяву про поновлення
провадження у справі
№ 5011-54/11147-2012, колегія суддів ухвалою
Київського апеляційного
господарського суду від 23.12.2013 поновила
апеляційне провадження у справі №
5011-54/11147-2012, розгляд справи було
призначено на 23.01.2014, зобов'язано сторін
надати суду письмові пояснення по суті
спору із урахуванням висновків,
викладених у постанові Київського
апеляційного господарського суду від
05.12.2013 у справі № 5011-36/18034-2012.

Представник позивача у судове
засідання, призначене на 23.01.2014, не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, про дату, час та місце
судового розгляду був повідомлений
належним чином.

Представник відповідача у судове
засідання, призначене на 23.01.2014, не
з'явився, 22.01.2014 подав через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду заяву про
відкладення розгляду справи.

Вказана заява мотивована тим, що
представник відповідача зайнятий у
іншому судовому засіданні, у зв'язку з
чим у нього відсутня можливість бути
присутнім при розгляді справи №
5011-54/11147-2012.

Колегія суддів, розглянувши подану
відповідачем заяву про відкладення
розгляду справи, заслухавши думку
представника позивача, ухвалила
відмовити у її задоволенні з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» визначено, що у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28
Господарського процесуального кодексу
України, з числа як своїх працівників,
так і осіб, не пов'язаних з ним
трудовими відносинами. Неможливість
такої заміни представника і
неможливість розгляду справи без
участі представника підлягає
доведенню учасником судового процесу
на загальних підставах (статті 32 - 34
Господарського процесуального кодексу
України), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною третьою статті 22
Господарського процесуального кодексу
України сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
інтересів другої сторони, вживати
заходів до всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи.

Колегія суддів зазначає, що до заяви
про відкладення розгляду справи
відповідачем не надано будь-яких
доказів на підтвердження викладених у
ньому обставин.

У зазначеній заяві представником
відповідача також не доведено факт
неможливості заміни його іншим
представником чи обставин, які
унеможливлюють розгляд справи у його
відсутності.

З огляду на зазначене, колегія суддів
відмовляє представнику відповідача у
задоволенні заяви про відкладення
розгляду справи.

Враховуючи те, що у матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення сторін про дату, час і
місце проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги, а саме
повідомлення про вручення поштових
відправлень, колегія суддів вважає
можливим здійснити перевірку рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку за наявними матеріалами справи
та без участі представників сторін, що
не перешкоджає судовому розгляду
справи.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, судова колегія встановила
наступне:

16.07.2008 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
(лізингодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Інтеко
Інжиніринг» (лізингоодержувач)
укладено Договір фінансового лізингу
№ 673-LD (далі, Договір) (том 1, а.с. 12-20).

Відповідно до пункту 1.1. Договору
лізингодавець приймає на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу
у власність від продавця (відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов, передбачених у
цьому Договорі, зокрема у Додатку №1 до
цього Договору) та передати предмет
лізингу у користування
лізингоодержувачу на строк та на
умовах, визначених цим Договором, з
урахуванням того, що продавець був
обраний лізингоодержувачем.

Ціна предмета лізингу становить
еквівалент 150.000,00 Євро, що на день
укладення Договору становить 1 160 898,00
грн.

Згідно із пунктом 1.3. Договору строк
лізингу починається з дати передачі та
закінчується в останню дату платежу,
зазначену у додатку № 2 до цього
Договору, якщо інше не передбачено
умовами цього Договору.
Лізингоодержувач не має права
односторонньо розірвати цей Договір до
закінчення строку лізингу.

Пунктом 3.3. Договору сторони погодили,
що лізингоодержувач зобов'язаний
оглянути предмет лізингу на власний
ризик та за власний рахунок протягом 3
(трьох) робочих днів з дати поставки та
в місці поставки. За результатами
огляду, в вищезазначений термін,
лізингоодержувач, лізингодавець і
продавець підписують акт
приймання-передачі, складений за
змістом та формою, яку надасть
лізингодавець. У випадку, якщо
домовлено про часткову поставку, після
кожної поставки має бути підписаний
окремий Акт приймання-передачі.
Останній підписаний акт
приймання-передачі має засвідчувати
повне прийняття предмету лізингу
лізингоодержувачем. Предмет лізингу
вважається прийнятим
лізингоодержувачем повністю і у
належному технічному стані після
підписання такого акту
приймання-передачі та/або усіх актів
приймання-передачі. Лізингоодержувач
повинен підписати акт
приймання-передачі та/або усі акти
приймання-передачі незалежно від того,
чи є в нього заперечення щодо поставки
та/чи монтажу предмету лізингу з
причин, що не впливають на нормальну
експлуатацію предмета лізингу. У цьому
випадку лізингоодержувач повинен
висувати такі заперечення на адресу
продавця з огляду на гарантію.

Пунктом 7.1. Договору встановлено, що
складові лізингових платежів, їх суми
та дати платежів визначені в Графіку
лізингових платежів у додатку № 2 до
цього Договору, який є його невід'ємною
частиною.

У відповідності до пункту 7.6. Договору
лізингодавець письмово повідомлятиме
лізингоодержувача про суму
лізингового платежу, що належить до
сплати, згідно з цим Договором, за 3 (три)
робочих дні до кожної чергової дати
платежу.

Сума лізингового платежу, що
зазначається в повідомленні про
лізинговий платіж, визначається по
офіційному курсу обміну гривні до євро,
Національного банку України на дату
повідомлення.

У разі якщо офіційний курс обміну
валюти Національного банку України,
який діє на дату повідомлення не
співпадає з офіційним курсом обміну
Національного банку України на дату
платежу лізингоодержувач самостійно
здійснює перерахунок лізингового
платежу і враховує таку різницю при
здійсненні оплати.

Лізингодавець звільняється від
відповідальності перед
лізингоодержувачем у випадку помилки у
зазначених повідомленнях
лізингодавця.

Якщо лізингоодержувач не отримав з
будь-яких причин зазначене
повідомлення, лізингоодержувач не
звільняється від зобов'язання та
відповідальності щодо повноти та
своєчасності сплати лізингових
платежів.

Відповідно до пункту 7.7. Договору
лізингоодержувач сплачує на користь
лізингодавця лізингові платежі у
гривнях на дати платежів, вказані в
додатку № 2 до цього Договору на
рахунок, зазначений в розділі 16 цього
Договору, в сумі, яка визначена в
повідомленні про лізинговий платіж.

Сторонами за Договором № 673-LD укладено
додатки до нього, в яких узгоджені
предмет лізингу, дати сплати
відповідачем лізингових платежів, їх
розмір та складові.

11.08.2008 між сторонами було укладено
Додаткову угоду № 1 до Договору (том 1,
а.с. 21), відповідно до пункту 1.1 якої, з
огляду на зміну курсу валют, сторони
збільшили ціну предмета лізингу та
встановили, що ціна предмета лізингу
становить 153287,07 Євро, що за курсом НБУ
складає 1 145 435,49 грн.

Окрім цього, сторони у Додатковій угоді
№ 1 погодилися змінити графіки
платежів (Додаток № 2 до Договору) та
викласти їх в редакції, що наведена в
Додатку № 1 до Додаткової угоди № 1 (том
1, а.с. 21-22).

Як вбачається з матеріалів справи,
25.07.2008 між сторонами було підписано акт
приймання-передачі предмету лізингу
(том 1, а.с. 23), відповідно до якого
позивач передав, а відповідач отримав
предмет лізингу.

Зважаючи на порушення відповідачем
умов Договору щодо термінів сплати та
розміру лізингових платежів, у порядку
пункту 12.2. Договору позивачем
направлено відповідачу повідомлення №
273 від 18.02.2010 (том 1, а.с. 24) про відмову від
Договору з вимогою про оплату
заборгованості в розмірі 247 971,74 грн.

15.03.2010 між позивачем та відповідачем
підписано акт приймання-передачі (том 1,
а.с. 25), за яким відповідач передав, а
позивач прийняв предмет лізингу. Крім
того, при підписанні даного акта
сторони визначили та погодили датою
припинення договору 22 лютого 2010 року.

Як зазначає позивач у своїй позовній
заяві, лізингові платежі в розмірі та в
строки, встановлені графіком сплати
лізингових платежів, у період з
01 серпня 2009 року по 22 лютого 2010 року
відповідачем позивачу не сплачені, у
зв'язку з чим у відповідача виникла
заборгованість в розмірі 272 851,48
грн., з огляду на наявність якої
позивачем нараховано відповідачу 42 124,50
грн. інфляційних втрат та 22 126,63 грн. 3%
річних. Всього ціна позову становить 337
102,61 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 02.11.2012 у справі №
5011-54/11147-2012 позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
задоволено.

Рішення суду першої інстанції
мотивоване тим, що оскільки
заборгованість відповідача перед
позивачем у сумі 272 851,48 грн. за
лізинговими платежами за період з 01
серпня 2009 року по 22 лютого 2010 року за
Договором № 673-LD не погашена, розмір
вказаної заборгованості відповідає
фактичним обставинам справи, наявність
та розмір заборгованості відповідачем
не спростовано, вимоги позивача про
стягнення з відповідача
заборгованості у сумі 272 851,48 грн., 42 124,50
грн. інфляційних втрат та 22 126,63
грн. 3% річних підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, відповідач у апеляційній скарзі
зазначає, що позивачем не доведена сума
заборгованості за спірним Договором,
оскільки протягом строку дії Договору
позивачем від відповідача було
отримано на свій рахунок значно більше
коштів, ніж належно за Договором.

Ще однією із підстав недоведеності
суми позову відповідач зазначає той
факт, що між сторонами крім акту
приймання-передачі підписані ще й
видаткова накладна, відповідно до якої
предмет лізингу перейшов у власність
відповідача. На думку апелянта,
заборгованість відповідача по
основному боргу повинна бути зменшена
на суму, вказану у видатковій
накладній, а саме на 631 276, 99 грн.

Також, відповідач зазначає, що
враховуючи укладення між ТОВ «Інтеко
Інжиніринг» та ТОВ «Інтеко Холдінг»
Договору № 04-04/11 від 04.04.2011 про
переведення боргу за договорами
фінансового лізингу, укладеними між
позивачем та відповідачем, він не є
належним відповідачем за даним
позовом, а вказаний договір є належним
доказом відсутності заборгованості
відповідача перед позивачем.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймаються
колегією суддів до уваги з огляду на
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За своєю правовою природою спірний
Договір є договором фінансового
лізингу, а відтак між сторонами виникли
правовідносини, які регулюються
положеннями § 1 глави 58 Цивільного
кодексу України, статтею 292
Господарського кодексу України та
Законом України «Про фінансовий
лізинг».

Згідно з частиною 1 статті 292
Господарського кодексу України лізинг
- це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Як зазначено в частині 1 статті 806
Цивільного кодексу України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Нормами пункту 3 частини 2 статті 11
Закону України «Про фінансовий лізинг»
закріплено, що лізингоодержувач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
лізингові платежі.

У відповідності до частини 1 статті 16
Закону України «Про фінансовий лізинг»
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Так, у Договорі сторони обумовили
термін виконання зобов'язання по
сплаті лізингових платежів. Таким
терміном є Дата платежу, яка визначена
відносно кожного з лізингових платежів
у Графіку лізингових платежів (Додаток
№ 2 до Договору).

Пунктом 1.1. Договору передбачено, що
лізингоодержувач сплачує на користь
лізингодавця лізингові платежі у
гривнях на дати платежів, вказані в
Додатку № 2 до цього Договору, на
рахунок, зазначений в розділі 16 цього
Договору, в сумі, яка визначена в
повідомленні про лізинговий платіж.

Відповідно до статті 524 Цивільного
кодексу України зобов'язання має бути
виражене у грошовій одиниці України -
гривні. Сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання в
іноземній валюті.

Відтак, сторони, керуючись нормою
статті 524 Цивільного кодексу України,
визначили в Договорі грошовий
еквівалент лізингових платежів в євро
(Додаток № 2 «Графік лізингових
платежів»).

Відповідно до умов Договору курс
платежу - це офіційний курс гривні до
євро, встановлений Національним Банком
України, який діє на дату платежу. Дата
платежу означає дату, визначену в
Додатку 2 до Договору - Графіку
лізингових платежів.

Водночас, як уже зазначалося вище,
відповідно до пункту 7.6. Договору
лізингодавець письмово повідомлятиме
лізингоодержувача про суму
лізингового платежу, що належить до
сплати, згідно з цим Договором, за 3 (три)
робочі дні до кожної чергової дати
платежу.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем у 2009 році виставлялись
відповідачу зведені рахунки-фактури,
до яких, з огляду на наявність між
сторонами декількох договорів
фінансового лізингу, додавались
додатки з інформацію про те, яку суму
лізингового платежу відповідач
зобов'язаний сплатити окремо по
кожному із укладених між сторонами
договорів фінансового лізингу, із
зазначенням відповідного номера
рахунку-фактури окремо по кожному з
договорів, загального розміру
грошового зобов'язання відповідача на
користь позивача на відповідну дату, в
яку настав термін платежу.

Відповідно до листа Міністерства
фінансів України від 09.07.2007
№ 31-34000-20/23-4579/4800 рахунок-фактура за
своїм призначенням не відповідає
ознакам первинного документа, оскільки
ним не фіксується будь-яка
господарська операція, розпорядження
або дозвіл на проведення господарської
операції, а носить лише інформаційний
характер.

Водночас матеріалами справи
підтверджується, що в 2009 році при
здійсненні чергового лізингового
платежу відповідач у платіжному
документі посилався на направлений
позивачем зведений рахунок-фактуру, а
не на Договір, отже сплачені суми
зараховувались позивачем в рахунок
оплати лізингових платежів
пропорційно по кожному з укладених
сторонами Договорів згідно з додатком
до рахунку-фактури.

Таким чином, посилання апелянта на те,
що відповідачем було сплачено на
рахунок позивача значно більше, ніж
належить сплачувати за Договором є
безпідставними, оскільки відповідачем
не доведено, що розмір заборгованості
за Договором, заявлений позивачем до
стягнення при зверненні до суду з даним
позовом, не відповідає фактичному
розміру заборгованості, а також не
надано суду доказів на підтвердження
сплати грошових коштів за зведеними
рахунками-фактурами саме в оплату
лізингових платежів за Договором
№ 673-LD.

Також слід зазначити, що відповідно до
пункту 7.4. Договору якщо
лізингоодержувач не отримав з
будь-яких причин повідомлення, він не
звільняється від зобов'язання та
відповідальності щодо повноти та
своєчасності сплати лізингових
платежів.

Таким чином, за наявності графіку
сплати лізингових платежів відповідач
мав можливість самостійно встановити
розмір платежу, що підлягав сплаті на
виконання умов Договору лізингу, та,
відповідно, чітко та однозначно
вказати призначення платежів, які він
здійснював у 2009 році на користь
позивача, враховуючи, що навіть у
зведених рахунках - фактурах зазначено
номери рахунків-фактур за кожним
окремим договором фінансового лізингу,
укладеним між відповідачем та
позивачем.

Стосовно посилань апелянта на
обов'язок позивача щодо зменшення суми
боргу по сплаті лізингових платежів на
суму вартості повернутого предмета
лізингу, колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно частини 1 статті 173
Господарського кодексу України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону
України «Про фінансовий лізинг» за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Отже, предмет лізингу протягом строку
лізингу був і після дострокового
припинення Договору лізингу
залишається власністю позивача.

Водночас, відповідно до пункту 7
частини 2 статті 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингоодержувач
зобов'язаний у разі закінчення строку
лізингу, а також у разі дострокового
розірвання договору лізингу та в інших
випадках дострокового повернення
предмета лізингу - повернути предмет
лізингу у стані, в якому його було
прийнято у володіння, з урахуванням
нормального зносу, або у стані,
обумовленому договором.

З огляду на зазначене, зобов'язання
відповідача повернути позивачу
предмет лізингу, яким він користувався
протягом строку дії Договору лізингу і
який є власністю позивача, виникло
внаслідок припинення Договору лізингу.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону
України «Про фінансовий лізинг» сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором, а
пунктом 3 частини 2 статті 11 Закону
України «Про фінансовий лізин»
передбачено, що лізингоодержувач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
лізингові платежі.

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Таким чином, обов'язок щодо повернення
лізингодавцю предмету лізингу не
звільняє відповідача від обов'язку
виконання грошових зобов'язань за
Договором лізингу, тобто від обов'язку
сплатити лізингові платежі, оскільки
строк сплати цих платежів настав в
період дії Договору лізингу, який
повідомленням № 273 від 18.02.2010 про
відмову від Договору лізингу було
припинено на майбутнє з 22.02.2010.

Пунктом 7.4. Договору визначено, що
комісія за організацію, комісійні за
користування предметом лізингу, аванс
ціни предмета лізингу, комісія,
відшкодування, передбачені цим
розділом, є платою лізингодавцю за
отримане лізингоодержувачем у лізинг
майно за цим Договором та компенсацією
відсотків за кредит.

Отже, умовами Договору лізингу сторони
встановили, що лізинговий платіж являє
собою єдність своїх складових, які в
сукупності становлять плату за
користування майном, переданим
лізингоодержувачу в користування за
Договором лізингу.

Водночас, зменшення суми боргу по
сплаті лізингових платежів на суму
вартості повернутого Предмета лізингу
не передбачено ані Договором лізингу,
ані чинним законодавством України.

У апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що при поверненні предмету
лізингу позивач підписав видаткову
накладну на суму 631 276,99 грн. (в т.ч. ПДВ
20%). На вказану суму позивачу виписана
податкова накладна. Суми з ПДВ при
поверненні включені до податкових
зобов'язань відповідача та відображені
в податковій декларації за звітний
період.

Таким чином, на думку відповідача, його
заборгованість за Договором повинна
бути зменшена на вказану суму вартості
повернення.

На підтвердження зазначеного апелянт
посилається на пункт 7.9.6. Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», яким визначено, що «…у
разі коли у майбутніх податкових
періодах орендар повертає об'єкт
фінансового лізингу орендодавцю без
придбання такого об'єкта у власність,
таке передання прирівнюється для цілей
оподаткування до зворотного продажу
орендарем такого об'єкта орендодавцю
за звичайною ціною, діючою на момент
такого зворотного продажу, але не менше
первісної вартості такого основного
фонду, зменшеної на суму нарахованої
амортизації…».

Наведені доводи апелянта не
приймаються колегією суддів до уваги,
оскільки вказана норма Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» застосовується лише для
цілей оподаткування, а тому жодним
чином не впливає на обов'язок
відповідача щодо повної сплати
заборгованості за Договором та не
спростовує висновків, викладених у
рішенні суду першої інстанції.

У апеляційній скарзі відповідач також
наголошує на тому, що судом першої
інстанції незаконно не прийнятий до
уваги в якості доказу Договір про
переведення боргу № 04-04/11 від 04.04.2011 (том
1, а.с. 156), відповідно до якого
відповідач є неналежним відповідачем
за даною справою, оскільки
заборгованість за спірним Договором
переведена на іншу особу - Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Інтеко-Холдінг» (нова назва -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Еконі-Інвест»), що є
поручителем за іншими договорами
фінансового лізингу, укладеними між
сторонами.

Вказані заперечення не приймаються
колегією суддів до уваги, оскільки
рішенням Господарського суду міста
Києва від 13.11.2012 у справі
№ 5011-30/13168-2012, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 30.01.2013, Договір
№ 04-04/11 від 04.04.2011 про переведення боргу,
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Інтеко-Інжиніринг»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Еконі-Інвест», було
визнано недійсним.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
матеріалами справи та розрахунком
позивача підтверджується, що станом на
дату прийняття рішення судом першої
інстанції заборгованість відповідача
перед позивачем за лізинговими
платежами за період з 01 серпня 2009 року
по 22 лютого 2010 року за Договором
погашена не була та становила
272 851,48 грн., а тому вимога позивача
про стягнення з відповідача
заборгованості у сумі 272 851,48 грн.
підлягає задоволенню.

Також позивач у позовній заяві просив
суд стягнути з відповідача 42
124,50 грн. інфляційних втрат, нарахованих
з серпня 2009 року по червень 2012 року
включно, та 22 126,63 грн. 3% річних,
нарахованих за період з 01
серпня 2009 року по 27 липня 2012 року, від
суми заборгованості за кожний місяць з
врахуванням її збільшення на розмір
чергового несплаченого за графіком
лізингового платежу.

Стосовно цієї частини позовних вимог
колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У відповідності з положеннями частини
першої статті 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За приписами статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, враховуючи доведеність
порушення відповідачем зобов'язання за
Договором щодо сплати лізингових
платежів за період з 01 серпня 2009 року по
22 лютого 2010 року, колегія суддів,
перевірвши розрахунок інфляційних
втрат та 3% річних, наданий суду
позивачем, зазначає, що він є
обґрунтованим та арифметично вірним, а
тому вимоги позивача про стягнення з
відповідача 42 124,50 грн. інфляційних
втрат, нарахованих з серпня 2009 року по
червень 2012 року включно, та 22 126,63 грн. 3%
річних, нарахованих за період з 01
серпня 2009 року по 27 липня 2012 року, від
суми заборгованості за кожний місяць з
врахуванням її збільшення на розмір
чергового несплаченого за графіком
лізингового платежу також підлягають
задоволенню

Отже, факт наявності заборгованості у
відповідача перед позивачем належним
чином доведений, документально
підтверджений, у зв'язку з чим колегія
суддів вважає висновки господарського
суду міста Києва щодо стягнення з
відповідача визначеної грошової суми
обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості
відповідачем не здійснено, доказів
перерахування коштів на користь
позивача суду не надано, документів,
які б підтверджували безпідставність
нарахування заборгованості, а також
матеріалів, які б спростовували
твердження позивача, суду також не
надано.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення
скаржника, викладені у апеляційній
скарзі, не приймаються колегією суддів
до уваги, оскільки не підтверджуються
матеріалами справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Враховуючи це, колегія суддів вважає
рішення суду у даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтеко Інжиніринг»
є необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтеко
Інжиніринг» на рішення Господарського
суду міста Києва від 02.11.2012 у справі №
5011-54/11147-2012 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 02.11.2012 у справі №
5011-54/11147-2012 залишити без змін.

Матеріали справи № 5011-54/11147-2012
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко