м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомТовариства з обмеженою
«Фінансово-промислова компанія
«Атомстройсервіс»доДержавного
підприємства «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
в особі Відокремленого підрозділу
«Атомкомплект» ДП НАЕК
«Енергоатом»простягнення 70 623,84
грн.Суддя Босий В.П.
Представники сторін:
від позивача:Клімчук О.С.від
відповідача:Копусь А.А.ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
«Фінансово-промислова компанія
«Атомстройсервіс» (надалі - ТОВ «ФПК
«Атомстройсервіс») звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Державного підприємства
«Національна атомна енергогенеруюча
компанія «Енергоатом» в особі
Відокремленого підрозділу
«Атомкомплект» ДП НАЕК «Енергоатом»
(надалі - ДП НАЕК «Енергоатом») про
стягнення 70 623,84 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов договору поставки
№01/10-06 від 11.06.2011 р. позивач
здійснив поставку товару, а відповідач
належним чином грошове зобов'язання по
оплаті поставленого товару не виконав,
чим прострочив строки оплати, у зв'язку
з чим позивачем заявлено вимогу про
стягнення 70 623,84 грн., з яких: 12 050,20 грн. - 3
% річних, 58 573,64 грн. - пеня.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.10.2013 р. порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
В судове засідання представники сторін
з'явились, надали пояснення по суті
спору, представник позивача підтримала
позов та просила задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі, представник
відповідача надав відзив на позовну
заяву та просив відмовити в
задоволенні позовних вимог повністю з
підстав викладених у відзиві на
В судовому засіданні, яке відбулось
25.11.2013 р. судом оголошено перерву до
11.12.2013 р. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
Перед початком судового засідання
11.12.2013 р. позивачем через канцелярію
суду подано клопотання № 1612 від 10.12.2013
р., в якому останній просить суд вийти
за межі позовних вимог та визнати
недійсним п. 4.4 Договору поставки №
01/10-06 від 10.06.2011 р.
В судовому засіданні, яке відбулось
11.12.2013 р., судом оголошено перерву до
08.01.2014 р. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
27.12.2013 р. через канцелярію суду
позивачем подана заява № 1639 від 26.12.2013
р. про зміну предмету позову, в якій
останній просить суд визнати недійсним
п. 4.4 Договору поставки № 01/10-06 від 10.06.2011
р. та стягнути з відповідача суму
штрафних санкцій за порушення строків
оплати продукції у розмірі 70 623,00 грн.
Через канцелярію суду 08.01.2014 р.
представником відповідача подано
заперечення на заяву про зміну
В судове засідання представник
позивача з'явився, підтримала позов та
просила суд задовольнити позовні
вимоги з урахуванням заяви про зміну
Присутній в судовому засіданні
представник відповідача заперечив
проти задоволення заяви про зміну
предмету позову з підстав викладених в
Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України, до
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.
Враховуючи, що розгляд справи по суті
розпочато 25.11.2013 р., що підтверджується
протоколом судового засідання, суд
дійшов висновку про відмову в
прийнятті заяви позивача № 1639 від
26.12.2013 р. про зміну предмету позову.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2011 р. між ТОВ «ФПК «Атомстройсервіс»
та ДП НАЕК «Енергоатом» було укладено
договір поставки № 01/10-06 (надалі -
«Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору
постачальник зобов'язується в порядку
і на умовах, визначених у договорі,
поставити сильфонну збірку,
виробництва «KBS AG», Німеччина, (далі -
продукція), для енергоблоку № 3 ВП
«Запорізька АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом»,
а покупець зобов'язується в порядку і
на умовах, визначених у договорі,
прийняти і оплатити продукцію.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що
найменування, одиниці виміру і
загальна кількість продукції, її
номенклатура і ціни зазначені в
специфікації (далі - специфікація), яка
є невід'ємною частиною договору.

В п. 3.1 Договору зазначено, що сума
договору становить 1 780 000,00 грн. (один
мільйон сімсот вісімдесят тисяч грн. 00
коп.) у тому числі ПДВ 20 % - 296 666,67 грн.

Згідно з п. 4.1 Договору покупець сплачує
вартість продукції за ціною,
зазначеною в специфікації, в
національній валюті України шляхом
банківського переказу на поточний
рахунок постачальника.

Відповідно до п. 5.1 Договору строк
поставки продукції зазначений в
специфікації. Допускається дострокова
поставка та поставка продукції
партіями.

Згідно додатку № 1 до договору № 01/10-06
від 10.06.2011 р. (специфікації) сторонами
визначено строк поставки - 30.11.2011 р.

30.08.2012 р. сторонами укладено додаткову
угоду № 1 до договору постачання
№ 01/10-06 від 10.06.2011 р., відповідно до
умов п. 2.1 якої сторони прийшли до згоди
змінити термін постачання зазначений в
специфікації визначивши новий термін
постачання: до 10.10.2012 р.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що
на думку позивача, відповідач
прострочив строк оплати поставленої
згідно Договору продукції, на підставі
чого позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача пені в розмірі
58 573,64 грн. та 3 % річних у розмірі 12 050,20
грн.

Договір є договором поставки, а відтак
між сторонами виникли правовідносини,
які підпадають під правове регулювання
Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

В п. 4.2 Договору передбачено, що
покупець перераховує аванс у розмірі 30
% від вартості продукції за
специфікацією за умови виконання
постачальником п. 4.3 договору. Сума
авансу становить - 534 000,00 грн. з ПДВ.
Допускається оплата авансу частинами.

Матеріалами справи (банківськими
виписками з рахунку позивача)
підтверджується перерахування
відповідачем суми попередньої оплати у
розмірі 534 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Пунктом 4.2 Договору встановлено, що
остаточна оплата продукції в розмірі 70
% від вартості поставленої партії
продукції за специфікацією
здійснюється покупцем протягом 30
робочих днів з моменту підписання акту
прийому-передачі на поставлену партію
продукції.

На виконання умов Договору позивач
поставив, а відповідач прийняв
продукцію на загальну суму 1 780 000,00 грн.,
що підтверджується актом
приймання-передачі ТМЦ № 1/12/381
від 08.02.2013 р.

Отже, з урахуванням положень ст. 530
Цивільного кодексу України та п. 4.2
Договору, відповідач був зобов'язаний
розрахуватися за отриману продукцію
протягом 30 робочих днів з моменту
підписання акту прийому-передачі на
поставлену партію продукції, тобто до
25.03.2013 р.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідачем було оплачено вартість
поставленої продукції 16.07.2013 р. (на суму
900 000,00 грн.), 30.07.2013 р. (проведено
зарахування зустрічних вимогу розмірі
281 418,00 грн.), а також 70 100,00 грн. (14.08.2013 р.).

Таким чином, відповідач у встановлений
строк свого обов'язку по перерахуванню
коштів не виконав, допустивши
прострочення виконання грошового
зобов'язання, тому дії відповідача є
порушенням зобов'язання (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу
України у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

В свою чергу, договірні правовідносини
між платниками та одержувачами
грошових коштів щодо відповідальності
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовані Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», положеннями якого
встановлено, що за прострочку платежу,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином в силу наведених положень
законодавства, пеня може бути стягнута
саме в разі, якщо таке передбачено
договором (встановлено за згодою
сторін).

При цьому, Договором поставки не
передбачена відповідальність у
вигляді пені за порушення грошових
зобов'язань за Договором.

Крім того, чинним законодавством
України не визначений розмір штрафних
санкцій за порушення грошових
зобов'язань за вказаними
правовідносинами.

Отже, вимога позивача про стягнення з
відповідача пені у сумі 58 573,64 грн.
задоволенню не підлягає.

Крім того, положеннями частини 2 статті
625 Цивільного кодексу України
визначено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд перевірив та, враховуючи
відсутність підстав для виходу за межі
позовних вимог, вважає за можливе
задовольнити вимогу позивача про
стягнення з відповідача 3% річних у
розмірі 12 050,20 грн.

Посилання відповідача на п 4.4 Договору
як на підставу для звільнення його від
сплати 3% річних судом не приймається до
уваги, оскільки, по-перше, 3% не є
господарською санкцією в розумінні
приписів Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України, а,
по-друге, відповідачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження факту наявності
обставин, передбачених п. 4.4 Договору.

Стосовно твердження позивача про
недійсність п. 4.4 Договору суд визначає
наступне.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам, особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків.

Як на підставу недійсності п. 4.4
Договору позивач вказує на те, що такий
правочин міг бути вчинений і без
включення даного пункту до Договору.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу
України передбачено, що загальними
засадами цивільного законодавства є
свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного
кодексу України встановлено, що
сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами, сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Суд відзначає, що Договір підписаний
позивачем без будь-яких зауважень, що з
огляду на приписи вказаних норм
чинного законодавства України
свідчить про погодження ним всіх умов,
які містяться в такому договорі (в тому
числі і п. 4.4 Договору).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Позивачем належним чином не доведено, а
судом не встановлено існування
обставин, з якими положення чинного
законодавства України пов'язують
можливість визнання п. 4.4 Договору
недійсним.

За таких обставин суд приходить до
висновку про необхідність часткового
задоволення позовних вимог та
стягнення з Державного підприємства
«Національна атомна енергогенеруюча
компанія «Енергоатом» в особі
Відокремленого підрозділу
«Атомкомплект» ДП НАЕК «Енергоатом» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Фінансово-промислова компанія
«Атомстройсервіс» 3% річних у розмірі 12
050,20 грн.

В іншій частині заявлених позовних
вимог (пеня у розмірі 58573,64 грн.)
необхідно відмовити з викладених
підстав.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
сторін пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фінансово-промислова компанія
«Атомстройсервіс» задовольнити
частково.

2. Стягнути з Державного підприємства
«Національна атомна енергогенеруюча
компанія «Енергоатом» в особі
Відокремленого підрозділу
«Атомкомплект» ДП НАЕК «Енергоатом»
(01032, м. Київ, вул. Вєтрова, 3;
ідентифікаційний код 24584661) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Фінансово-промислова компанія
«Атомстройсервіс» (04060, м. Київ,
вул. Ольжича, 29; ідентифікаційний код
36411700) 3% річних у розмірі 12 050 (дванадцять
тисяч п'ятдесят) грн. 20 коп. та судовий
збір у розмірі 293 (двісті дев'яносто три)
грн. 56 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 13.01.2014 р.

Суддя
В.П. Босий