КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р. Справа№ 910/16293/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників сторін:

від позивача - Карбань Н.В., довіреність
№ 19 від 31.12.2013;

від відповідача - Зарубайко П.І.,
довіреність № 1328 від 25.10.2013,

розглянувши апеляційну скаргу
Спільного Українсько-французького
підприємства з іноземними
інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю на рішення
господарського суду міста Києва від
12.11.2013 у справі № 910/16293/13 (суддя Якименко
М.М.) за позовом комунального
підприємства "Київтранспарксервіс" до
Спільного Українсько-французького
підприємства з іноземними
інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю про стягнення 25 249
грн. 41 коп.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство
"Київтранспарксервіс" звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Спільного
Українсько-французького підприємства
з іноземними інвестиціями
"Основа-Солсиф" у формі товариства з
обмеженою відповідальністю про
стягнення 25 249 грн. 41 коп.
заборгованості за Договором про
надання в експлуатацію фіксованих
місць для денного паркування, з яких: 24
550 грн. 00 коп. - основна заборгованість,
577 грн. 55 коп. - пеня та 121 грн. 86 коп. - 3%
річних (з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 12.11.2013 у справі
№910/16293/13 позовні вимоги задоволено
повністю: вирішено стягнути з
відповідача на користь позивача 24 550
грн. 00 коп. - основної заборгованості, 577
грн. 55 коп. - пені та 121 грн. 86 коп. - 3%
річних.

Суд першої інстанції при ухваленні
рішення по даній справі виходив з того,
що відповідач не виконав своє грошове
зобов'язання за Договором про надання
в експлуатацію фіксованих місць для
денного паркування від 28.03.2012 № 1.1-28.12.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 12.11.2013 у справі №910/16293/13
скасувати та прийняти нове, яким в
задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
відсутність актів здачі-прийняття
робіт (надання послуг) свідчить про
ненадання позивачем відповідачу
послуг за договором.

В судовому засіданні 20.01.2014 року
представник апелянта - відповідача у
справі, підтримав вимоги за
апеляційною скаргою та просив їх
задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача надав пояснення,
якими просив залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а рішення
місцевого господарського суду - без
змін.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між комунальним підприємством
"Київтранспарксервіс" (Сторона-1) та
Спільним Українсько-французьким
підприємством з іноземними
інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю (Сторона-2) 28.03.2012
укладено договір № 1.1-28.12 про надання в
експлуатацію фіксованих місць для
денного паркування.

Згідно предмету даного договору
Сторона-1 надає Стороні-2 в експлуатацію
5 (п'ять) фіксованих місць для щоденного,
паркування автотранспортних засобів
за адресою: Печерський р-н, вул. Ковпака,
17 (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору (в редакції
Додаткової угоди № 1 від 28.09.2012 року)
Сторона-1 надає Стороні-2 550 годин для
паркування 5 (п'яти) автотранспортних
засобів за тарифом 7 грн. за одну годину
паркування. Загальна вартість
використання 5 (п'яти) фіксованих місць
для паркування автотранспортних
засобів складає 3 850,00 (три тисячі
вісімсот п'ятдесят ) гривень на місяць,
в тому числі:

- тариф без ПДВ та збору за місця для
паркування транспортних засобів - 2 590,84
грн.;

- ПДВ-518,16 грн.;

- збір за місця для паркування
транспортних засобів - 741,00грн.

Розрахунок між Сторонами здійснюється
щомісячно шляхом оплати у розмірі 100%
місячної вартості послуг не пізніше 15
(п'ятнадцятого) числа поточного місяця
(п. 3.2 договору).

Наведений обов'язок здійснення
щомісячної оплати не пов'язано зі
складенням актів наданих послуг.

Згідно з п. 4.1 договору за несвоєчасне
перерахування плати, зазначеної в п. 3.1
цього Договору, Сторона-2 сплачує
Стороні-1 пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла на
момент прострочення, за кожний день
прострочення від суми несплати.

Відповідно умов договору відповідач
отримав фіксовані місця для щоденного,
паркування автотранспортних засобів
за адресою: Печерський р-н, вул. Ковпака,
17.

Відповідач в порушення умов договору
надані позивачем послуги за період з
березня по вересень 2013 року на загальну
суму 24 550 грн. 00 коп. не оплатив, у зв'язку
з чим у нього утворилась
заборгованість у зазначеному розмірі,
з вимогою про стягнення якої (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог) позивач і звернувся до
суду.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Приписами статті 903 Цивільного кодексу
України встановлено, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог даного Кодексу і
інших актів законодавства. Аналогічна
за змістом норма міститься у п.1 ст. 193
Господарського кодексу України.

Згідно п. 2 ст. 193 Господарського кодексу
України кожна сторона повинна вжити
усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно пункту 3.2 договору розрахунок
між Сторонами здійснюється щомісячно
шляхом оплати у розмірі 100% місячної
вартості послуг не пізніше 15
(п'ятнадцятого) числа поточного місяця.

Позивач надав відповідачу фіксовані
місця для щоденного, паркування
автотранспортних засобів за адресою:
Печерський р-н, вул. Ковпака, 17, останній
в свою чергу зобов'язання з оплати
наданих позивачем послуг за період з
березня по вересень 2013 року на загальну
суму 24 550 грн. 00 коп. у строк
передбачений п. 3.2 договору не виконав.

Таким чином, на момент звернення
позивача з даним позовом до суду строк
виконання відповідачем зобов'язання з
оплати вартості послуг настав.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу
України встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не звільняє винну
сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Доводи апелянта про те, що відсутність
актів здачі-прийняття робіт (надання
послуг) свідчить про ненадання
позивачем відповідачу послуг за
договором, відхиляються колегією
суддів з огляду на наступне.

Так, згідно умов укладеного між
сторонами договору відповідач отримав
право для щоденного паркування
автотранспортних засобів за адресою:
Печерський р-н, вул. Ковпака, 17.

Отже, з моменту укладення договору
протягом строку його дії відповідач
мав право користуватися місцями для
паркування.

Апелянтом належними засобами
доказування не доведено не отримання
від позивача фіксованих місць для
паркування автотранспортних засобів.

Так, відповідач з претензіями до
позивача щодо наявності перешкод у
здійсненні паркування жодного разу не
звертався.

Крім цього, відповідачем здійснювались
часткові оплати наданих позивачем
послуг за договором, що свідчить про їх
надання останнім.

Враховуючи наведене, заперечення
відповідача щодо неотримання ним
послуг за договором відхиляються
колегією суддів за необґрунтованістю.

Наявність чи відсутність актів не
пов'язано з умовами договору про
здійснення щомісячної оплати.

Отже, місцевий господарський суд
відповідно до повно та достовірно
встановлених обставин справи та
наведених положень законодавства
дійшов законного та обґрунтованого
висновку щодо задоволення позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за надані за період з
березня по вересень 2013 року послуги на
загальну суму 24 550 грн. 00 коп.

Також, окрім суми основного боргу,
позивачем заявлено до стягнення пеню в
сумі 577 грн. 55 коп. та 3% річних в сумі 121
грн. 86 коп.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором (частина друга
статті 193, частина перша статті 216 та
частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено штраф та пеню (частина перша
статті 230 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Згідно з п. 4.1 договору за несвоєчасне
перерахування плати, зазначеної в п.3.1
цього Договору, Сторона-2 сплачує
Стороні-1 пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла на
момент прострочення, за кожний день
прострочення від суми несплати.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми
боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, як і трьох процентів річних
від простроченої суми, здійснюється
незалежно від тієї обставини, чи був
передбачений договором відповідний
захід відповідальності.

З огляду на те, що відповідач
прострочив виконання грошового
зобов'язання перед позивачем за
договором, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення вимог про
стягнення з відповідача на користь
позивача пені в сумі 577 грн. 55 коп. та 3%
річних в сумі 121 грн. 86 коп., розрахунок
яких перевірений судом та не
суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на відповідача
(апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спільного
Українсько-французького підприємства
з іноземними інвестиціями
"Основа-Солсиф" у формі товариства з
обмеженою відповідальністю залишити
без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від
12.11.2013 у справі № 910/16293/13 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - відповідача
у справі.

3. Матеріали справи № 910/16293/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

М.А. Руденко