КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2014 р. Справа№ 910/20009/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кондес Л.О.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

За участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: Кравченко Р.Ю. - пред. за
дов. № 11 від 02.01.2014.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Авіакомпанія "Буковина"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 11.11.2013р.

у справі № 910/20009/13 (суддя - Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Авіакомпанія "Буковина"

до Приватного акціонерного товариства
"Акціонерна страхова компанія "Інго
Україна"

про визнання договору страхування
недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 11.11.2013 року у справі №910/20009/13 у
позові відмовлено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить суд
оскаржуване рішення скасувати у
зв'язку з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
відсутнє належне погодження п. 3.4
Договору всіма необхідними особами, -
як сторонами так і особами, які в ньому
вказані, що свідчить про недійсність
Договору. Скаржник вказує на те, що
одиниця SDR не є валютою, а є лише
спеціальними правами запозичення, які
використовуються для певних
розрахунків в країнах членах МВФ, тому
в Договорі не було належним чином
погоджено будь-яку валюту по страховим
сумам. Щодо позовної давності, позивач
зауважує, що відповідачем не надано
належних доказів порушення його прав,
відповідно й дата укладення спірного
договору не може вважатися датою
порушення прав відповідача. Позивач
стверджує, що відповідач, не був членом
Авіаційного страхового бюро на момент
укладення спірного Договору, а, отже, не
мав правових підстав на укладання
даного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач не погоджується з її
доводами, вважає скаргу
необґрунтованою оскільки позивачем
було пропущено позовну давністі.
Відповідач вказує, що він не міг бути
членом Авіаційного страхового бюро
через фактичну відсутність такої
організації станом на час укладення
спірного Договору, а валюта SDR є
належною валютою для виконання
зобов'язань та звертає увагу суду на те,
що поняття страхувальника та третіх
осіб мають різний правовий зміст.

Ухвалою від 09.12.2013 прийнято апеляційну
скаргу до провадження та призначено
справу до розгляду на 15.01.2014.

В судове засідання 15.01.2014 представник
відповідача з'явився, представник
позивача не з'явився, не повідомивши
суд про причини неявки, хоча про дату,
час та місце розгляду справи був
повідомлений своєчасно та належним
чином, про що свідчить повідомлення про
вручення поштового відправлення,
відповідно до якого Ухвалу про
прийнято апеляційну скаргу до
провадження представник позивача за
довіреністю отримав 19.12.2013.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи з
урахуванням правил ст.ст.99,101 ГПК
України, відповідно до яких
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги,
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила наступне:

Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з позовом до
відповідача про визнання недійсним
Договору обов'язкового страхування №
272800186 від 04.02.2009 та визнання недійсним
окремих пунктів вказаного Договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Відповідач на час укладення
оспорюваного Договору не був членом
Авіаційного страхового бюро, а отже не
мав права укладати даний договір, в
спірному договорі не визначено валюту
страхування, що унеможливлює виконання
його умов та оскільки за даним
договором страхуються права третіх
осіб, які відповідної згоди на це не
надавали.

Відповідач у відзиві на позов вказує,
що він не міг бути членом Авіаційного
страхового бюро через фактичну
відсутність даної організації станом
на час укладення оспорюваного
Договору. Також, відповідач вважає, що
валюту в Договорі визначено належним
чином (в SDR), що дозволяє виконувати
умови Договору належним чином та в
повному обсязі. Крім того, за
твердженнями Відповідача, Позивач
плутає поняття страхувальника за
договором страхування, та третіх осіб,
відповідальність від заподіяння шкоди,
яким є предметом Договору страхування,
тому, відповідно до положень чинного
законодавства, згода третіх осіб на
укладення такого Договору не
вимагається. Крім того, у відзиві
Відповідач заявив про застосування
позовної давності, у зв'язку з чим
просив суд першої інстанції відмовити
в позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.02.2009 між Акціонерною страховою
компанією "Інго Україна",
правонаступником якої є Приватне
акціонерне товариство "Акціонерна
страхова компанія "Інго Україна" -
Відповідачем (страховиком) та
Позивачем (страхувальником) було
укладено Договір обов'язкового
страхування відповідальності
експлуатанта повітряного
судна/повітряного перевізника за
шкоду, заподіяну третім особам,
пасажирам, багажу, ручній поклажі
вантажу та пошти № 272800186 (далі -
Договір).

Відповідно до п. 1 Договору, страховик
відповідно до Порядку і правил
проведення обов'язкового авіаційного
страхування цивільної авіації,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 12 жовтня 2002 року
№ 1535 приймає на страхування
відповідальність страхувальника за
шкоду, заподіяну третім особам,
пасажирам, багажу, пошті, вантажу в
межах, у терміни і на умовах цього
Договору.

Об'єктами страхування за Договором є
майнові інтереси Страхувальника, які
виникають внаслідок зобов'язання
відшкодовувати у порядку,
встановленому законодавством, шкоду,
заподіяну третім особам, під час
експлуатації повітряного судна, а
також майнові інтереси Страхувальника,
які виникають внаслідок зобов'язання
відшкодовувати у порядку,
встановленому законодавством,
пасажирам (спадкоємцям) збитки,
заподіяні внаслідок страхового
випадку.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позову, з огляду
на наступне:

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що чинне
законодавство встановлює право, а не
обов'язок страховиків, яким дозволено
займатися страхуванням авіаційних
ризиків, створити Авіаційне страхове
бюро, а така організація не була
створена на час укладення Договору. SDR
(спеціальні права запозичення) є
валютою, яка була правомірно вказана в
Договорі страхування відповідно до
Конвенції про уніфікацію деяких правил
міжнародних повітряних перевезень від
28.05.1999, м. Монреаль (яка має перевагу
перед національним законодавством), і
валюту SDR можна перевести в іншу валюту,
зокрема гривню, визначивши таким чином
розмір страхового відшкодування та
виконати умови Договору страхування
відповідно, тому доводи Позивача про
визнання Договору страхування з
наведених підстав судом відхиляються.

Позивачем помилково ототожнюються
поняття "страхувальник" та "треті особи"
(застраховані особи), які мають різний
правовий зміст, а відповідно до норм
Закону України «Про страхування»
оскаржуваний Договір не є договором
особистого страхування, а є договором
майнового страхування, тобто, в даному
випадку треті особи не є
страхувальниками, ним виступає
позивач. При прийнятті оскаржуваного
рішення суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що позивачем
пропущено позовну давність та не
обґрунтовано поважність причин такого
пропуску, на підставі чого задоволено
заяву Відповідача та застосовано
позовну давність.

Згідно з правовою позицією Пленуму
Верховного суду України викладеною в
Постанові від 6.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Як на підставу недійсності Договору
позивач вказує на обов'язковість
членства відповідача в Авіаційному
страховому бюро, що є безпідставними,
оскільки:

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України
"Про страхування" страховики, яким
дозволено займатися страхуванням
авіаційних ризиків, та страховики, яким
дозволено займатися страхуванням
морських ризиків, можуть створити
Авіаційне страхове бюро та Морське
страхове бюро, які мають бути
юридичними особами, що утримуються за
рахунок коштів страховиків.

Створення такої організації, як
Авіаційне страхове бюро, відповідно до
вказаної норми має лише
рекомендаційний характер, та не
впливає на обсяг прав та обов'язків
юридичної особи, а саме, страховика.
Згідно з витягом з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців від 06.11.2013 (а.с. 33)
станом на час укладення спірного
Договору Авіаційне страхове бюро
створено не було, як і на день розгляду
справи в суді першої інстанції. Доказів
існування такої організації позивачем
не надано ні до суду першої інстанції,
ні до суду апеляційної інстанції.

Також, як на одну з підстав недійсності
оспорюваного Договору страхування,
Позивач посилається на невизначеність
конкретної валюти страхування, в
зв'язку з посиланням на певне значення -
SDR, але такі доводи є необґрунтованими:

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
Національний банк України" від 20.05.1999 N
679-XIV SDR (спеціальні права запозичення
(СПЗ)) - міжнародний резервний актив,
створений МВФ з метою доповнення
існуючих міжнародних резервних
активів, який являє собою "кошик" із
п'яти валют, склад яких переглядається
кожні п'ять років. Вартість спеціальних
прав запозичення визначається щоденно;

Відповідно до статті 1 Конвенції про
уніфікацію деяких правил міжнародних
повітряних перевезень від 28.05.1999, м.
Монреаль (Україна приєдналась згідно
Закону від 17.12.2008 № 685-VI), ця Конвенція
застосовується до будь-якого
міжнародного перевезення пасажирів,
багажу або вантажу, яке здійснюється
повітряним судном за винагороду. Вона
застосовується також до перевезень
повітряним судном, що здійснюються
авіатранспортним підприємством
безоплатно.

Відповідно до статей 21 та 22 вказаної
Конвенції, визначено межі
відповідальності авіаперевізника за
завдання шкоди пасажирам, пошкодження
вантажу та багажу, та дані ліміти
визначені в спеціальних правах
запозичення SDR, а стаття 23 даної
Конвенції регулює процедуру
переведення з спеціальних прав
запозичення SDR у відповідну валюту.

Згідно з п. 3.2 Договору страхування,
єдина комбінована страхова сума
відповідальності, що включає
відповідальність за шкоду, заподіяну
третім особам, пасажирам, поклажі,
багажу, пошті та вантажу, по кожному
випадку по відношенню до ПС McDonnel Douglas
DC-9-83, UR-BXN (повітряне судно), складає
гривень (еквівалент 550000000
дол.США).

Відповідно до пп. 3.2.1 - 3.2.3 та 3.2.5 - 3.2.6
Договору страхування, розмір страхових
сум за шкоду, заподіяну третім особам,
життю та здоров'ю одного пасажира,
багажу та затримку в перевезенні
багажу внаслідок авіаційної пригоди,
та за кожен кілограм пошти/вантажу, а
також, за затримку перевезення одного
пасажиру внаслідок авіаційної пригоди,
визначено сторонами Договору у валюті
SDR.

Отже, відповідно є обґрунтований
висновок суду першої інстанції, що
валюту SDR можна перевести в іншу валюту,
зокрема, гривню, визначивши, таким
чином, розмір страхового відшкодування
та виконати умови Договору
страхування.

Щодо згоди третіх осіб на укладення
даного Договору, то варто зазначити
наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
"Про страхування", страхувальники
можуть укладати із страховиками
договори про страхування третіх осіб
(застрахованих осіб) лише за їх згодою,
крім випадків, передбачених чинним
законодавством. Застраховані особи
можуть набувати прав і обов'язків
страхувальника згідно з договором
страхування.

Відповідно до п. 16 Порядку і правил
проведення обов'язкового авіаційного
страхування цивільної авіації,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 12 жовтня 2002 року
№ 1535, об'єктом страхування є майнові
інтереси страхувальника, які
виникають унаслідок зобов'язання
відшкодовувати у порядку,
встановленому законодавством, збитки
третім особам, заподіяні під час
експлуатації повітряного судна.
Третіми особами вважаються фізичні і
юридичні особи (їх майно), які не
пов'язані із страхувальником
договірними зобов'язаннями (в тому
числі договором на перевезення) та які
не є працівниками страхувальника або
не діють за його дорученням.

Згідно п. 9 вказаних Порядку і Правил,
відповідальність перед пасажиром
вважається застрахованою за наявності
у пасажира авіаквитка з моменту його
реєстрації та внесення до поіменного
списку перевізника до моменту, коли він
(пасажир) залишив перон аеропорту під
наглядом уповноваженої особи
повітряного перевізника.

Даний Договір страхування не є
договором особистого страхування, а є
договором майнового страхування
(страхування відповідальності
Позивача перед третіми особами за
заподіяння шкоди), тобто, в даному
випадку треті особи не є
страхувальниками, страхувальником
виступає виключно Позивач.

На підставі викладеного можна зробити
висновок, що Договір обов'язкового
страхування відповідальності
експлуатанта повітряного
судна/повітряного перевізника за
шкоду, заподіяну третім особам,
пасажирам, багажу, ручній поклажі
вантажу та пошти № 272800186 від 04.02.2009
укладений з дотриманням чинного
законодавства та відсутні підстави для
визнання недійсними окремих його
положень чи зазначеного Договору в
цілому.

Крім того, відповідачем в процесі
розгляду справи у суді першої
інстанції подано заяву про
застосування позовної давності, в
порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Оскільки оспорюваний Договір
страхування було укладено 04.02.2009, то
позовна давність за позовною вимогою
про визнання його недійсним спливла
04.02.2012.

Про факт укладення оспорюваного
Договору страхування та зміст
останнього Позивачу було відомо саме з
моменту його підписання, позаяк
Позивач був і є стороною цього Договору
страхування.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено,
що в разі, коли суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Поважності причин пропуску позовної
давності Позивач суду не надав.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» За
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову, у зв'язку з його недоведеністю,
тобто, право позивача не було порушене
та, крім того, суд за заявою відповідача
застосував позовну давність, оскільки
відповідач скористався своїм правом в
порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України і його
заява є обґрунтованою, тому у суду не
було підстав для відмови у її
задоволенні.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що доводами,
наведеними скаржником в апеляційній
скарзі, не спростовано висновки суду
першої інстанції, тому, скарга є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає. Рішення місцевого
господарського суду відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи, тому
відсутні підстави для скасування або
зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Авіакомпанія
"Буковина" без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 11.11.2013р. у справі №910/20009/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20009/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.О. Кондес

Судді
Л.М. Ропій

В.І. Рябуха