ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД АВТОНОМНОЇ
РІШЕННЯ

20.01.2014 Справа №
901/3883/13

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕФОС РІТЕЙЛ»

до відповідача - Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання договору недійсним та
стягнення 110240,00 грн.

Суддя Медведчук О.Л.

Представники:

від позивача - Лєбєдєва Н.М.,
представник за довіреністю від 11.10.2013;
Закусілов М.Е., представник за
довіреністю від 22.11.2013;

від відповідача - ОСОБА_4, представник
за довіреністю від 02.12.2013.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «ЕФОС РІТЕЙЛ»,
звернувся до Господарського суду
Автономної Республіки Крим із позовною
заявою до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, в якій просить суд визнати
недійсним договір про надання послуг
№9 від 10.09.2012, укладений між позивачем
та відповідачем; застосувати наслідки
недійсності правочину шляхом
стягнення з відповідача суми у розмірі
110240,00 грн на користь позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при
укладанні договору про надання послуг
№9 від 10.09.2012 сторони не мали на меті
реального отримання зазначених у ньому
результатів, а також, не дійшли згоди
щодо такої істотної умови договору, як
ціна, що на думку позивача є підставою
недійсності зазначеного договору, а
також, застосування наслідків
недійсності правочину шляхом
стягнення з відповідача суми у розмірі
110240,00 грн.

Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечував, про що зазначив
письмово (а.с. 72), зокрема зазначив про
те, що сторонами узгоджені усі істотні
умови договору (предмет, ціна, права та
обов'язки), зокрема позивачем та
відповідачем у додатку №1 до договору
було встановлено, що вартість однієї
години надання послуг за договором
складає 110 грн за одну годину, договір
повністю відповідає вимогам
законодавства зокрема статті 203
Цивільного кодексу України, оскільки
договір спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, у зв'язку з чим
відповідач вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

У судових засіданнях 09.01.2014 та 20.01.2014
представником позивача надано суду
пояснення по праві (а.с. 79-81, 154-158), в яких
він зазначив про фіктивність
укладеного договору та вказав на те, що
відповідачем не надано жодних доказів
надання ним послуг за договором з
спостереження та прийому і реєстрації
звернень користувачів, крім звіту про
сумарно витрачений час за місяць. Крім
того, позивач зазначив про те, що
відповідач взагалі не мав можливості
надавати зазначені послуги, у зв'язку з
чим вважає, що під час укладення
договору останній не мав на меті
реального отримання зазначених у
договорі результатів, на підставі чого
позивач вважає, що зазначений договір
підлягає визнанню недійсним.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

10.09.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЕФОС РІТЕЙЛ»
(замовник за договором) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець
за договором) був укладений договір про
надання послуг №9 від 10.09.2012 (а.с. 9 - 11),
згідно умов якого в порядку та на
умовах, визначених цим договором,
виконавець зобов'язується за завданням
замовника протягом визначеного в
договорі строку надавати за плату
наступні послуги: на базі Oracle Retail
спостереження і прийом, реєстрація
звернень користувачів системи
управління роздрібної торгівлі «ТОВ
«Армикс», а замовник зобов'язується
оплачувати надані послуги.

Відповідно до пункту 2.1 договору
виконавець зобов'язаний за письмовим
завданням замовника особисто надавати
останньому визначені цим договором
послуги в строк не пізніше 3 (трьох) днів
з дня отримання завдання, при
неможливості в передбачений цим
договором строк надати послуги,
негайно повідомити про це замовника
письмово.

Додатком №1 від 10.09.2012 до договору про
надання послуг №9 від 10.09.2012 (а.с. 46)
встановлено, що вартість однієї години
надання послуг за договором складає 110
грн за одну годину надання послуг, яка є
незмінною до закінчення договору №9
від 10.09.2012 (пункти 1, 2 додатку).

Згідно пунктам 3, 4 додатку кількість
відпрацьованих годин у звітному місяці
узгоджується сторонами з врахуванням
фактичних обсягів надання послуг, про
що щомісячно сторони підписують
відповідний звіт про фактично
відпрацьовані години. Зазначений звіт
є підставою для щомісячного розрахунку
вартості послуг, відображених у актах
виконаних робіт.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що за
надання передбачених договором послуг
замовник виплачує виконавцю
винагороду протягом 30 (тридцять) днів з
дня підписання акта приймання-передачі
наданих послуг. А також авансом але не
більше подвійного розміру суми в
підписаному акті виконаних робіт за
попередній місяць.

У відповідності з пунктами 3.2, 3.3
договору здавання послуг виконавцем та
приймання їх результатів замовником
оформлюється актом приймання-передачі
наданих послуг, який підписується
повноважними представниками сторін
протягом 3 (трьох) робочих днів після
фактичного надання послуг. Підписання
акта приймання-передачі наданих послуг
сторонами є підтвердженням
відсутності претензій з їх боку.

Пунктами 6.1, 6.2 договору передбачено, що
цей договір вважається укладеним і
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками сторін. Строк цього договору
починає свій перебіг у момент,
визначений у пункті 6.1 та закінчується
09.09.2013.

У зв'язку з тим, що сторони при
укладенні договору не мали на меті
реального отримання зазначених у ньому
результатів, враховуючи те, що жодного
доказу виконання зазначених у договорі
послуг відповідачем не надано, на
підставі чого позивач вважає, що
договір є фіктивним, Товариство з
обмеженою відповідальністю «ЕФОС
РІТЕЙЛ» звернувся до суду із позовною
заявою про визнання договору про
надання послуг №9 від 10.09.2012, укладений
між позивачем та відповідачем
недійсним та застосування наслідків
недійсності правочину шляхом
стягнення з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «ЕФОС
РІТЕЙЛ» суми у розмірі 110240,00 грн.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з огляду на
наступне.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та статтею 174
Господарського кодексу України,
зокрема, договорів та інших правочинів
(угод); з інших юридичних фактів, а також
безпосередньо з актів цивільного
законодавства.

Згідно зі статтею 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно частинам 1, 3 статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. (частини 1, 2 статті 234
Цивільного кодексу України).

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК
України) є недійсним незалежно від мети
його укладення, оскільки сторони не
мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином.

Ознака фіктивності має бути притаманна
діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б
одна з них намагалася досягти
правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення. (пункт 3.11
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Відповідачем умови договору стосовно
надання послуг за договором були
виконані та передані позивачу за
наступними актами приймання-передачі
виконання послуг на загальну суму 110240,00
грн (а.с. 12 - 16):

- від 30.09.2012 на суму 22000,00 грн;

- від 31.10.2012 на суму 27280,00 грн;

- від 30.11.2012 на суму 26400,00 грн;

- від 31.12.2012 на суму 27280,00 грн;

- від 31.01.2013 на суму 7280,00 грн.

Зазначені акти підписані як
замовником, так і виконавцем без
зауважень та скріплені печаткою
позивача, що у відповідності з пунктом
3.3 договору є підтвердженням
відсутності претензій з боку сторін.

Крім того, у пункті 3 кожного з актів
зазначено, що жодних претензій по
якості та обсягу робіт замовник та
виконавець не має.

Про виконання відповідачем обов'язків
за договором, також свідчать звіти про
фактично відпрацьовані години від
31.01.2013, 31.12.2012, 30.11.2012, 31.10.2012, 30.09.2012, що
підписані Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 та затверджені директором
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕФОС-РІТЕЙЛ» Блашко
А.А. (а.с. 62, 64, 66, 68, 70).

У поясненнях по справі позивач
зазначає, що жодного письмового доказу
на підтвердження реального виконання
послуг виконавцем не надано. Зокрема,
позивач зазначає про те, що приступаючи
до початку спостереження, виконавець
повинен відправити електронною поштою
повідомлення на відповідальних
співробітників замовника - Товариства
з обмеженою відповідальністю
«ЕФОС-РІТЕЙЛ» про початок надання їм
даної послуги. Після закінчення
спостереження, виконавець відправляє
на відповідальних співробітників
замовника електронною поштою звіт, де
зазначає всі помилки, які були
виправлені за поточний період
спостереження, а також відправляє звіт
за станом системи на 9:00 ранку за часом
основного замовника. Після того, як
виконавець завершив спостереження, він
зобов'язаний у внутрішній системі
реєстрації замовника заповнити
фактичний час, витрачений на надання
послуги спостереження. Проте,
відповідачем не надані належні докази
надання послуг, не були пред'явлені
письмові чи електронні докази, які б
свідчили про факт надання послуг з
спостереження та прийому і реєстрації
звернень користувачів, крім звіту про
сумарно витрачений час за місяць.

Судом вказані посилання позивача не
приймаються, оскільки умовами договору
зазначених вище дій відповідача не
передбачено.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем доказів фіктивності
оскаржуваного договору суду не надано,
посилання позивача на те, що послуги за
договором не надавалися та не могли
надаватися, а також, на те, що сторонами
не узгоджено усіх істотних умов
договору, зокрема ціни, спростовуються
матеріалами справи та не приймаються
судом.

Крім того, позивачем не доведено, що при
укладанні договору сторони не мали на
увазі настання правових наслідків, що
породжуються оспорюваним договором
про надання послуг.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Судовий збір суд відносить на позивача
згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.
Повне рішення складено 24.01.2014.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя
О.Л. Медведчук