м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/5752/13 14.01.14
За позовом Державного
житлово-комунального підприємства
Національної академії наук України
До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євроресурс»
Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Публічне акціонерне
товариство «Київенерго»
Про стягнення коштів в сумі 173 059,75 грн.
Суддя Ващенко Т.М.
Представники учасників судового
Від позивача: Кирик О.В. представник за
довіреністю № б/н від 04.06.13.
Від відповідача: Деркач С.С.
представник за довіреністю № б/н від
Від третьої особи: Маяковська В.В.
представник за довіреністю № 91/2013/11/20-4
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Державного житлово-комунального
підприємства Національної академії
наук України (далі - позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євроресурс» (далі -
відповідач) про стягнення 173 059,75 грн.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
Державне житлово-комунальне
підприємство Національної академії
наук України зазначає, що внаслідок
донарахування третьою особою позивачу
173 059,75 грн. по Договору № 520072 за період з
01.03.09. по 30.06.11. за приміщення, які є
власністю відповідача, останній
повинен сплатити зазначену суму
позивачу на підставі ст. 20 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги».
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.03.13. порушено провадження у
справі № 910/5752/13 та призначено її до
12.06.13. від відповідача через відділ
діловодства надійшов письмовий відзив
на позовну заяву, відповідно до якого
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Євроресурс» проти
позову заперечує з підстав, викладених
Ухвалами суду розгляд справи
неодноразово відкладався.

При цьому, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 28.08.13. на підставі ст. 27
ГПК України залучено до участі в даній
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Публічне
акціонерне товариство «Київенерго»
(далі - третя особа).

03.10.13. третьою особою через відділ
діловодства суду подано письмові
пояснення по справі.

09.10.13. представником відповідача через
відділ діловодства суду подано
письмовий відзив на позовну заяву, в
якому викладено клопотання про
застосування строку позовної давності.

Розпорядженням Заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
07.11.13. справу № 910/5752/13 передано для
розгляду суддів Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.11.13. суддею Ващенко Т.М.
прийнято справу № 910/5752/13 до свого
провадження та призначено її до
розгляду на 28.11.13.

За результатами судового засідання
28.11.13., на підставі ст. 77 ГПК України
розгляд справи № 910/5752/13 відкладено на
12.12.13.

11.12.12. позивачем через відділ
діловодства суду подано письмові
пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.12.13., в зв'язку з неявкою в
судове засідання представника
позивача, розгляд даної справи
відкладено на 14.01.14.

При цьому, ухвалою Господарського суду
міста Києва від 08.01.14. за клопотанням
відповідача на підставі ст. 69 ГПК
України продовжено строк вирішення
спору у справі № 910/5752/13 на п'ятнадцять
днів.

В судовому засіданні 14.01.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги.

Представники відповідача та третьої
особи в судовому засіданні 14.01.14. проти
позову заперечували.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
у справі № 910/5752/13.

В судовому засіданні 14.01.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до п. 1.3. і п. 4.1. Порядку
визначення виконавця
житлово-комунальних послуг в житловому
фонді, затвердженого наказом
Державного комітету України по
питаннях житлово-комунального
господарства № 60 від 25.04.03., виконавцем
житлово-комунальних послуг може бути
суб'єкт господарювання, предметом
діяльності якого є надання відповідних
житлово-комунальних послуг, і який може
забезпечити виконання зобов'язань,
визначених в ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги», якою
визначено, що виконавець зобов'язаний
здійснювати контроль за технічним
станом; інженерного устаткування
будинків, квартир, приміщень; своєчасно
проводити підготовку житлового
будинку і його технічного устаткування
до експлуатації в осінньо-зимовий
період; містити в належному технічному
стані, здійснювати технічне
обслуговування і ремонт
внутрішньобудинкових мереж, приймати
заходи по ліквідації аварійних
ситуацій, усунення порушень якості
послуг в строк, встановлений договором
або законодавством та ін.

Положеннями п. 2.1 Статуту позивача
встановлено, що підприємство створено
з метою забезпечення придатних умов
для осіб, що мешкають у відомчих
будинках та гуртожитках НАН України.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Не потребують доказування
преюдиціальні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) у процесі розгляду іншої справи,
в якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках, коли в
іншому спорі сторони мали інший
процесуальний статус (наприклад,
позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).
Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір. (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Оскільки, на момент розгляду даної
справи набрало законної сили та діє
рішення Господарського суду міста
Києва від 31.10.11. у справі № 11/220, то
встановлені у ньому факти мають
обов'язкову силу для вирішення даної
справи.

Так, зокрема, вказаним рішенням
встановлено, що згідно з укладеним
01.03.02. між третьою особою та позивачем
договору № 520072 на постачання теплової
енергії у гарячій воді об'єкта за
адресою: м. Київ, вул.
Володимиро-Либідська, 16, відповідачем
не оплачено використану теплову
енергію за період з 01.11.2009 по 01.08.2011 188830,52
грн. в повному обсязі.

Зазначеним рішенням встановлено факт
правомірності здійснення
донарахування позивачу вартості
теплової енергії за адресою: м. Київ,
вул. Володимиро-Либідська, 16, сумою 173
059,75 грн. з ПДВ за договором № 520072.

Спір у справі виник в зв'язку з тим, що
на думку Державного
житлово-комунального підприємства
Національної академії наук України
внаслідок донарахування третьою
особою позивачу 173 059,75 грн. по Договору
№ 520072 за період з 01.03.09. по 30.06.11. за
приміщення, які є власністю
відповідача, останній повинен сплатити
зазначену суму позивачу на підставі ст.
20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 11, 629 Цивільного
кодексу України договір є однією із
підстав виникнення зобов'язань та
обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Статтею 174 Господарського кодексу
України встановлено, що господарські
зобов'язання можуть виникати:
безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акта, що регулює
господарську діяльність; з акту
управління господарською діяльністю; з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать; внаслідок
заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом
господарювання, придбання або
збереження майна суб'єкта або суб'єктом
господарювання за рахунок іншої особи
без достатніх на те підстав; у
результаті створення об'єктів
інтелектуальної власності та інших дій
суб'єктів, а також внаслідок подій, з
якими закон пов'язує настання правових
наслідків у сфері господарювання.

Приписами ст. 175 Господарського кодексу
України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Приписами ст. 175 Господарського кодексу
України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Приписами ст. 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
передбачено, що підставою виникнення
правовідносин щодо надання
житлово-комунальних послуг є виключно
укладання договору.

Пунктом 1.5 Методичних рекомендацій
щодо участі суб'єктів підприємницької
діяльності в утриманні будинків і
прибуткової території, схвалених та
рекомендованих до затвердження
рішенням науково-технічної ради
Держбуду від 01.08.01. № 39 і затверджених
Наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України 05.09.01. № 176 визначено,
що всі умови участі суб'єктів
підприємницької діяльності у
розрахунках утримання будинку,
прибудинкової території та оплати
комунальних послуг згідно з вимогами
Закону України "Про підприємництво"
повинні передбачатись відповідним
договором між ними та: у першому
випадку власником нежилого
приміщення або встановленою ним
особою; у другому власником
нежитлового будинку в цілому або
встановленою ним особою.

З матеріалів справи вбачається, що між
позивачем та відповідачем не було
укладено договору про надання
відповідних комунальних послуг (на
відшкодування вартості спожитої
теплової енергії).

При цьому, приписи ст. 20 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги", на які
посилається позивач, передбачають
обов'язок споживача на укладення
договору на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовленого виконавцем на основі
типового договору.

Крім того, з наявного в матеріалах
справи, укладеного між позивачем та
відповідачем Договору № б/н від 15.04.10.
про відшкодування власником витрат
балансоутримувача по утриманню та
обслуговуванню нерухомого майна та
дольової участі у відшкодуванні
податку за землю, вбачається, що
відповідач зобов'язався
відшкодовувати позивачу витрати на
утримання та обслуговування будинку і
прибудинкової території, витрати на
технічне та аварійне обслуговування
внутрішньобудинкових мереж гарячого
водопостачання та гарячого опалення
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Володимиро-Либідська, 16, проте, не
встановлено обов'язку відшкодування
вартості спожитої теплової енергії.

При цьому, судом враховано, що
доведення належними засобами
доказування певних обставин по справі,
ГПК України покладається саме на особу,
яка на ці обставини посилається
(аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Зазначене спростовує посилання
позивача на те, що оскільки
відповідачем отримано послуги з
централізованого постачання гарячої
води та централізованого опалення, то
вони мають бути відшкодовані
відповідачем Державному
житлово-комунальному підприємству
Національної академії наук України, а
відсутність між сторонами договірних
відносин не має жодного правового
наслідку

З огляду на викладене в сукупності суд
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову про стягнення з відповідача на
користь позивача заборгованості за
спожиті послуги з централізованого
постачання гарячої води та
централізованого опалення у сумі 173 059,75
грн. за недоведеністю.

Аналогічну правову позицію містить
постанова Вищого господарського суду
України від 09.02.12. у справі № 35/17-2674-2011.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного
вбачається, що до господарського суду
вправі звернутися кожна особа, яка
вважає, що її право чи охоронюваний
законом інтерес порушено чи
оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі, в
даному випадку - Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачами належними засобами
доказування не доведено суду порушення
з боку відповідача законних та
охоронюваних інтересів позивача, а
саме, наявність у позивача обов'язку
сплачувати відповідачу грошові кошти
за відшкодування вартості спожитої
теплової енергії.

Враховуючи все викладене вище в
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 20.01.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко