ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року Справа № 911/2422/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Дерепи В.І. - головуючого, Грека Б.М.,
Палія В.В.,за участю повноважних
представників:позивача
відповідачаЄршової С.В.розглянувши у
відкритому засіданні касаційну
скаргуКомунального підприємства
"Управління житлово-комунального
господарства"на рішення та
постановувід 9 серпня 2013 року
господарського суду Київської області
від 20 листопада 2013 року Київського
апеляційного господарського суду у
справі№911/2422/13за позовомКомунального
підприємства "Управління
житлово-комунального
господарства"доПублічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Київоблгаз" та Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України"провизнання недійсним
договору про відступлення права
вимоги,встановив:

Позивач звернувся до господарського
суду Київської області з позовом до
відповідачів про визнання недійсним,
укладеного між відповідачами у справі
договору про відступлення права вимоги
№14/1709/12, посилаючись на порушення
сторонами при укладанні спірної угоди
норм діючого законодавства, зокрема
ст.651 ЦК України, умовами якої
передбачено можливість зміни або
розірвання договору тільки за згодою
сторін.

Рішенням господарського суду
Київської області від 9 серпня 2013 року
(суддя Горбасенко Н.В.), залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від 20
листопада 2013 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник, не
погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями, просить їх скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
позовних вимог позивача, посилаючись
на порушення судами попередніх судових
інстанцій норм матеріального і
процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та на
підставі встановлених в ній фактичних
обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами попередніх
судових інстанцій при прийнятті
оскаржуваних судових рішень норм
матеріального і процесуального права,
суд вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 1
жовтня 2011 року між Публічним
акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Київоблгаз" (постачальник) та
комунальним підприємством "Управління
житлово-комунального господарства"
(покупець) було укладено договір на
постачання природного газу для надання
населенню послуг з опалення та
гарячого водопостачання
№900900042-ТКЕ-ТЕ/11, згідно умов якого
постачальник зобов'язався поставити
споживачу в 2011 році природний газ
виключно для вироблення теплової
енергії для надання населенню послуг з
опалення та гарячого водопостачання, а
покупець - прийняти і оплатити
природний газ відповідно до умов
даного договору.

Крім того, 21 листопада 2012 року між ПАТ
"Київоблгаз" (первісний кредитор) та НАК
"Нафтогаз України" (новий кредитор) був
укладений договір про відступлення
права вимоги №14/7109/12, згідно умов якого
первісний кредитор передав, а новий
кредитор прийняв на себе право вимоги
до боржника первісного кредитора - КП
"Управління ЖКГ" за вказаним договором
на постачання природного газу
№900900042-ТКЕ-ТЕ/11 в сумі 13 032 205,68 грн. /а.с.
140-141/.

Згідно п.1.2 спірного договору, крім
передачі права вимоги оплати спожитого
природного газу за зобов'язанням,
зазначеним в п.1.1 цього договору, до
нового кредитора переходять права
вимоги стягнення всіх штрафних
санкцій, інфляційних втрат та
відсотків, пов'язаних з невиконанням
або неналежним виконанням боржником
своїх зобов'язань за зазначеним
договором.

Листом №12-4246 від 27.11.2012 року ПАТ
"Київоблгаз" повідомило позивача про
відступлення права вимоги за спірним
договором, який останнім був отриманий,
що підтверджується наявними в
матеріалах справи документами /а.с. 46/.

Умовами пункту 3.9.8 укладеного договору
№900900042-ТКЕ-ТЕ/11 на постачання
природного газу передбачено, що
постачальник має право передавати
виконання прав та обов'язків по
договору своїм відокремленим
підрозділам.

Звертаючись з даним позовом до суду
позивач, в обгрунтування заявлених
позовних вимог, посилався на те, що
спірний договір про відступлення права
вимоги №14/1709/12 за своїм змістом
суперечить умовам укладеного договору
№900900042-ТКЕ-ТЕ/11 на постачання
природного газу, зокрема вказаному
пункту 3.9.8 договору та ст.651 Цивільного
кодексу України, що є підставою для
визнання його недійсним на підставі ч.1
ст. 203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ч.1 статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

У відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Під недійсним правочином розуміють дії
фізичних і юридичних осіб, які хоч і
спрямовані на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків, але не створюють цих
наслідків, внаслідок невідповідності
вчинених дій вимогам закону.

Вирішуючи спір про визнання угоди
(правочину) недійсною, господарський
суд встановлює наявність тих обставин,
з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угоди вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Частинами 1-3 статті 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника має бути
вільним і відповідати його внутрішній
волі.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного
кодексу України, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ст.204 Цивільного кодексу України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ч.1 статті 512 Цивільного
кодексу України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

На підставі ч.1 статті 513 Цивільного
кодексу України правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 Цивільного
кодексу України до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Нормами статті 516 Цивільного кодексу
України передбачено, що заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Положеннями статті 515 Цивільного
кодексу України визначені зобов'язання
в яких заміна кредитора не
допускається.

Тобто, як правильно було встановлено
судами попередніх судових інстанцій
при прийнятті оскаржуваних судових
рішень, нормами чинного законодавства
України не встановлено заборони щодо
можливості заміни кредитора у
зобов'язанні, в тому числі шляхом
укладення договору про відступлення
права вимоги, а положення п.3.9.8
укладеного договору на постачання
природного газу для надання населенню
послуг з опалення та гарячого
водопостачання №900900042-ТКЕ-ТЕ/11, згідно
умов якого постачальник (Публічне
акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
"Київоблгаз") має право передавати
виконання прав та обов'язків по цьому
договору своїм відокремленим
структурним підрозділам, в своєму
розумінні не являється відступленням
права вимоги, передбаченого статтею 512
Цивільного кодексу України.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що
при прийнятті оскаржуваних судових
рішень судами попередніх інстанцій
вірно був встановлений факт
правомірності укладення спірного
договору про відступлення права вимоги
№14/1709/12 від 21.11.2012 року.

Таким чином, у рішенні, залишеним без
змін постановою суду апеляційної
інстанції, місцевий господарський суд
дійшов правильного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
позивача.

За таких обставин, оскаржувані судові
рішення відповідають вимогам закону і
обставинам справи, тому підстав для їх
зміни немає.

Доводи позивача, викладені в
касаційній скарзі, суд вважає
необгрунтованими, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи і не
відповідають вимогам діючого
законодавства.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Київської
області від 9 серпня 2013 року та
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 20 листопада 2013
року залишити без змін, а касаційну
скаргу - без задоволення.

Головуючий, суддя
В.І. Дерепа

Судді
Б.М. Грек

В.В. Палій