ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2013 р. Справа №920/1486/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М., суддя Плужник О.В.

при секретарі Гурдісовій Н.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, дов. №14 від 15.05.2013

відповідача ОСОБА_2, дов. №18-49/1020 від 30.12.2012

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе, м. Суми (вх. № 3240 С/3-10)

на рішення господарського суду Сумської області від 26.09.2013 р. по справі № 920/1486/13

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_3Т., м. Запоріжжя,

до Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе, м. Суми

про стягнення 712191,15 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивач - ТОВ ОСОБА_3Т. звернувся до господарського суду Сумської області з позовом та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ПАТ Сумське машинобудівне науково виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе 599 999,15 грн. основного боргу, 79 807,28 грн. пені, 27 553,95 грн. 3% річних, 4 830,89 грн. інфляційних втрат, обґрунтовуючи позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем умов укладеного сторонами договору поставки № 3/318 від 23.08.2013 року. Також просив стягнути на свою користь 14 243,83 грн. судового збору та 30000,00 грн. витрат на адвокатські послуги.

Рішенням господарського суду Сумської області від 26.09.2013р. у справі № 920/1486/13 (суддя Резніченко О.Ю.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_3Т. 599999,15 грн. основного боргу, 79807,28 грн. пені, 27553,95 грн. 3% річних, 4830,89 грн. інфляційних втрат, 14243,83 грн. судового збору, 30000,00 грн. витрат на адвокатські послуги.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення скасувати в частині стягнення з відповідача 30000, 00 грн. витрат на адвокатські послуги, 41183,02 грн. пені, 17078,59 грн. 3% річних, 1915,46 грн. інфляційних витрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині. Також просив здійснити перерозподіл судових витрат, судові витрати також просив покласти на позивача. В обґрунтування викладених в апеляційній скарзі заперечень зазначає про те, що частина товару, поставлена позивачу поза межами договору поставки № 3/318 від 23.08.2013 року, а тому у позивача відсутні підстави стверджувати, що покупцем порушені строки оплати товару на суму 879325,50 грн. Отже, на думку скаржника, штрафні санкції за порушення умов договору повинні розраховуватись без урахування вартості товару, поставленого не за умовами договору. Також вважає недоведеним відповідачем розмір витрат по оплаті послуг адвоката в сумі 30000,00 грн.

Позивач надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що з наведеними в апеляційній скарзі доводами не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

06.12.2013 позивач, на виконання вимог ухвали суду від 19.11.2013 надав суду апеляційної інстанції додаткові пояснення до апеляційної скарги в яких виклав обґрунтування співрозмірності послуг адвоката, а також надав примірний розрахунок витрат на оплату адвокатських послуг.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 23.08.2012 року між позивачем (постачальником) та відповідачем (покупцем) було укладено договір №3/318, відповідно до умов якого постачальник зобовязався поставити покупцю, а покупець зобовязався прийняти та оплатити на умовах договору продукцію (кабель), ціна, кількість та якість якої визначається специфікаціями, які є невідємною частиною укладеного договору.

Відповідно до п. 2.3. датой поставки вважається дата передачі товару, яка вказана у товарно-транспортній накладній.

За умовами п. 2.6., право власності на товар переходять до покупця з моменту передачі товару.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав умови договору №3/318, здійснивши протягом вересня грудня 2012 року поставку товару відповідачу на суму 4 634 149,900 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних, довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей та товарно-транспортними накладними. Відповідач отримав товар - кабельну продукцію та здійснив часткову оплату за отриману продукцію, сплативши позивачу 4 034150,75 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень та виписками з банківського рахунку, які містяться в матеріалах справи. Частину продукції на суму 651,42 грн. була повернута позивачу.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 3.2 Договору відповідач здійснює оплату поставленої продукції в розмірі 100% загальної вартості товару, зазначеної в рахунках, на банківський рахунок позивача в наступному порядку: передплата в розмірі 50% від вартості товару, зазначеного в рахунку протягом 10 календарних днів з моменту отримання відповідачем рахунку на товар; оплата в розмірі 50% від вартості товару, зазначеного в рахунку протягом 20 календарних днів з моменту отримання товару.

Невиконання відповідачем умов договору в частині повної оплати за поставлений товар стали підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 599 999,15 грн.

Відповідач проти існування боргу в розмірі 599 999,15 грн. не заперечував, доказів сплати суми боргу суду не надав.

Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу за поставлений за договором №3/318 від 23.08.2013 товар, у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 599 999,15 грн. основного боргу задовольнив.

ОСОБА_3 того, позивачем у відповідності до умов укладених договорів нарахована відповідачу 79 807,28 грн. пені за період з 21.02.2013 по 21.08.2013, 27 553,95 грн. 3% річних, 4 830,89 грн. інфляційних втрат за невиконання договірних зобов'язань по оплаті за отриманий згідно договору №3/318 від 23.08.2013 товар.

Як вбачається з матеріалів справи, п. 6.4. договору №3/318 від 23.08.2013 передбачена відповідальність відповідача за прострочення оплати вартості товару пеня в розмірі 0,2 відсотки від вартості товару за кожен день прострочення, але не більше 5% від вартості товару, сплаченого з простроченням.

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в зазначеній сумі, оскільки її нарахування ґрунтується на умовах договору, відповідає вимогам чинного законодавства, а розмір пені підтверджено наданим розрахунком.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з цим, позивач на підставі ст. 625 ЦК України нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 4120,95 грн. та 148,96 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи, що факт прострочення відповідачем виконання зобовязання з оплати поставленого позивачем товару є доведеним, відповідачем жодним чином не спростований, в звязку з чим у відповідності до вимог чинного законодавства колегія суддів вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 27 553,95 грн. та 4 830,89 інфляційних втрат матеріально та документально обґрунтована та є такою, що правомірно задоволена судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що частина товару, поставлена позивачу поза межами договору поставки № 3/318 від 23.08.2013 року, а тому штрафні санкції за порушення умов договору повинні розраховуватись без урахування вартості товару, поставленого не за умовами договору.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком виходячи з наступного. Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідач факт отримання товару за договором поставки № 3/318 від 23.08.2013 не заперечує, але, посилається на те, що позивач поставив не передбачену специфікаціями до договору продукцію на загальну суму 879 325,50 грн. Поставка продукції на вказану суму не може вважатися поставкою на виконання умов договору, а тому є позадоговірною поставкою у звязку з чим на неї не можуть нараховуватися штрафні санкції, передбачені умовами договору.

Як свідчать матеріали справи, відповідач, отримуючи товар, не звертався до позивача з жодною претензією, щодо кількості або якості отриманого товару. Позивач поставив товар відповідачу в межах загальної суми укладеного договору. ОСОБА_3 того, матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем надлишкового товару. Так, з дослідження видаткових накладних на поставку товару вбачається, що товар, зазначений у цих накладних поставлявся на виконання саме укладеного між сторонами 23.08.2012 року договору № 3/318. Доказів існування інших договірних відносин між сторонами відповідачем не надано, не містять доказів існування інших договорів між сторонами і матеріали справи. Таким чином, наведене спростовує доводи відповідача щодо відсутності підстав для нарахування штрафних санкцій пені, 3% річних та інфляційних втрат за товар, поставлений не за умовами договору. ОСОБА_3 того, здісненням перерахунку штрафних санкцій, заявлених позивачем до стягнення, підтверджується правомірність та обґрунтованість їх нарахування.

Щодо вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 30000,00 адвокатських витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року встановлено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав встановленим факт перерахування коштів адвокату, відсутність з боку позивача претензій щодо виконаних адвокатом договору про надання правової допомоги, з урахуванням суми позовних вимог, у звязку з чим дійшов висновку, що заявлена до стягнення сума витрат на адвокатські послуги в розмірі 30000,00 грн. є співрозмірною, розумною, у звязку з чим задовольнив позов в цій частині.

Проте, колегія суддів не може погодитись таким висновком. Так, п.6.5. Постанови Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», встановлено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що сума витрат на послуги адвоката у розмірі 30000,00 грн. є неспіврозмірною із обсягом, складністю наданих послуг та затраченого часу, а також з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 15000,00 грн. адвокатських послуг та відмови у позові в цій частині.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе, м. Суми задовольнити частково.

Рішення господарського суду господарського суду Сумської області від 26.09.2013 р. по справі № 920/1486/13 в частині стягнення 15000,00 грн. адвокатських послуг скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Сумської області від 26.09.2013р. по справі № 920/1486/13 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 12.12.2013 р.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя А.М. Білецька

Суддя О.В. Плужник