КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2013 р. Справа№ 5011-5/12817-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рєпіної Л.О.

суддів: Суліма В.В.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу КП «Спецжитлофонд» на рішення господарського суду м. Києва від 13.11.2012 року № 5011-5/12817-2012 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Комунального підприємства з утримання та експлуатації

житлового фонду спеціального призначення

«Спецжитлофонд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хорст»

про стягнення 564 436,67 грн.

дослідивши та вивчивши матеріали вправи, апеляційну скаргу, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 13.11.2012р. у справі № 5011-5/12817-2012 частково задоволений позов КП «Спецжитлофонд» до ТОВ «Хорст» про стягнення 564 436,67 грн.

Частково не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставини, що мають значення для справи, просить його скасувати в частині незадоволених вимог.

Представник позивача, в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причина суду не відома. Враховуючи наявність поштового повідомлення, про отримання 20.12.2012 ухвали апеляційної інстанції про призначення справи до слухання, відсутності будь-яких клопотань, приписи ст. 102ГПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у його відсутність.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 21.10.2011року між ПАТ «Київенерго» та КП «Спецжитлофонд» укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 711455, за умовами якого ПАТ «Київенерго» зобовязався виробляти та постачати теплову енергію для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач сплачувати її вартість.

31.10.2011 сторонами укладено договір № 05/03-45/1 про відшкодування витрат за споживання теплової енергії, за умовами якого відповідач зобовязався відшкодувати позивачеві вартість використаної теплової енергії на забезпечення центрального опалення будинків №№ 25,27,29 по вул.. Баумана у м. Києві відповідно до рахунків-фактур, що складаються на підставі рахунків ПАТ «Київенерго».

Згідно зі ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що з його боку оплата на користь ПАТ «Київенерго» проведена в повному обсязі, в звязку з чим відповідачу надісланий лист та рахунки на оплату витрат за споживання теплової енергії, але у строки, передбачені договором про відшкодування витрат виконані неналежно та не в повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості в сумі 563 052,12 грн. Крім того, за порушення умов договору, на думку позивача, відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 1 384,55 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що сума основного боргу є доведеною та підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про стягнення пені, обґрунтовуючи тим, що зі змісту договору № 05/03-45/1 вбачається, що його сторони не передбачили відповідальності за порушення зобовязань з оплати у формі пені, а посилання позивача на приписи Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» в якості підстави для нарахування пені є необґрунтованим, так як зазначений Закон не встановлює розміру пені за порушення грошового зобовязання, а лише обмежує її розмір, визначений договором між сторонами.

Заперечуючи проти рішення, в повному обсязі, відповідач звертає увагу на те, що умовами договору, зокрема п.6.1, сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства, а саме ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, тому вимога про стягнення пені в сумі 1 384,55 грн. є обґрунтованою.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статей 509, 510, 513, 520, 521 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з статтею 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано спеціальним законом - Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно з ст. ст. 1, 3 якого розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Між тим, якщо сторони у відповідному договорі не встановили конкретного розміру відповідальності, передбаченої статтями 1 та 2 Закону, пеня стягненню не підлягає, за винятком випадків, коли розмір пені встановлений чинними актами законодавства. Отже, висновки господарського суду про те, що заявлена вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню, є обґрунтованими (розяснення ВАСУ № 02-5/293 від 29.04.1994р. зі змінами та доповненнями від 2000року).

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги , а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу КП «Спецжитлофонд» залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва № 5011-5/12817-2012 від 13.11.2012 року без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя Рєпіна Л.О.

Судді Сулім В.В.

ОСОБА_1