ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.12.2013 Справа № 905/7055/13

Суддя господарського суду Донецької області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Комунального підприємства «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька», м.Донецьк

до відповідача: Приватного підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк

про стягнення 22778,42грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_1 особисто;

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Комунальним підприємством «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька», м.Донецьк до Приватного підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк про стягнення 22778,42грн., з яких 12142,11грн. заборгованість за орендну плату перед КП «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька», 1160,21грн. - заборгованість з експлуатаційних витрат перед КП «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька» та 9476,10грн. заборгованість за орендну плату перед місцевим бюджетом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до умов укладеного договору оренди №8/32 від 10.01.2009р., відповідач взяв на себе зобовязання щодо сплати орендної плати та експлуатаційних витрат, однак у встановлений строк та належним чином їх не виконав, у результаті чого за відповідачем утворилася заборгованість з орендної плати та вартість послуг з утримання будинків та прибудинкової території всього в сумі 22778,42грн.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, однак у судовому засідання проти позову заперечував у повному обсязі.

Відтак відповідно до положень ст.75 Господарського процесуального кодексу України, справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

За клопотанням представників сторін справа слухалась без фіксації судового процесу технічними засобами.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції України, статті 9 Європейської хартії регіональних мов або мов меншин (ратифікована Законом України від 15 травня 2003р. N802), статті 3 Декларації прав національностей України ( від 1 листопада 1991р. N1771), статті 12 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статті 18 Закону України "Про мови в Український РСР" (від 28 жовтня 1989р. N8312) та усним клопотанням представників сторін, справа розглядалась російською мовою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив :

Між Комунальним підприємством «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька» (Орендодавець) та Приватним підприємством ОСОБА_1 (Орендар) 10 січня 2009р. був укладений договір оренди №8/32 нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Донецька.

За умовами укладеного договору (п.1.1.) Орендодавець на підставі розпорядження Донецького міського голови №1714 від 29.12.2008р. передав, а Орендар прийняв в оренду нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул. Мушкетовська, 15, для надання послуг по ремонту та пошиву одягу.

Відповідно до умов п.1.2. договору Орендодавець одночасно з правом оренди нерухомого майна надає Орендарю право користування земельною ділянкою без виділення на місцевості, на якій знаходиться обєкт оренди у розмірі 56,7кв.м.

Відповідно до п.2.1. договору обєктом оренди є нежитлове приміщення, площею 49,8кв.м.

Згідно п.3.1. договору за користування обєктом оренди Орендар вносить Орендодавцю орендну плату та плату за користування земельною ділянкою, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку та порядку використання плати за користування майном територіальної громади м. Донецька, затвердженої рішенням виконкому міської ради від 16.08.2006р. №430, місячний розмір якої на дату підписання складає 854,51грн. у т.ч.: орендна плата за обєкт оренди 747,00грн., плата за земельну ділянку 107,51грн.

Пунктом 3.2. договору встановлено розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом корегування розміру щомісячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Орендна плата вноситься Орендатором з моменту підписання акту приймання-передачі, щомісячно, не пізніше 30-го числа поточного місяця. Орендодавець самостійно ділить орендну суму вартості орендної плати за користування майном на частини, передбачені Методикою та контролює їх перерахування в міський бюджет не пізніше 1 числа місяця наступного за розрахунковим. (п.3.4.-3.5. договору).

Пунктом 3.6. договору передбачено, що вартість комунальних послуг, витрати на утримання прибудинкової території, вартість послуг по технічному обслуговування інженерного обладнання не входить в суму орендної плати та виплачується Орендатором окремо, на підставі договорів, укладених з відповідними організаціями, які надають ці послуги.

Відповідно до умов п.4.2. договору Орендатор зобовязаний вносити оренду плату своєчасно та в повному обсязі та відповідно до п.4.9. договору самостійно оплачувати вартість фактично спожитих комунальних послуг постачальникам цих послуг, наданим по окремим договорам укладеними із цими організаціями.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами. Договір діє з 10.01.2009р. по 10.12.2011р. Договір підписано обома сторонами та скріплено печатками.

19 січня 2010р. до укладеного договору оренди між сторонами був складений та підписаний акт приймання-передачі, відповідно до якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв нежитлове вбудоване приміщення на першому поверсі за адресою: м. Донецьк, вул. Мушкетовська, 15, загальною площею 4938кв.м. При розгляді господарської справи позивачем була надана довідка за підписом директора підприємства, в якій зазначено, що при укладенні вищезазначеного договору була здійснена помилка в акті приймання-передачі нерухомого майна та замість 49,8кв.м. було зазначено невірно 4938кв.м. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачеві за актом приймання передачі був переданий обєкт загальною площею 49,8кв.м.

До укладеного договору був підписаний Додаток №3 розрахунок орендної плати, з якого вбачається, що за базовий місяць розрахунку січень 2009р. орендар сплачує орендну плату в сумі 747,00грн., з яких орендодавцю 40% - 298,80грн., до бюджету 60% - 448,20грн.

У період з січня 2012р. по червень 2013р. позивачем були виставлені до оплати рахунки за надані послуги оренди та за надані комунальні послуги та на відшкодування витрат з експлуатаційних послуг.

За розрахунком позивача, у зв'язку із невиконанням відповідачем умов договорів за останнім утворилася заборгованість в сумі 22778,42грн., з яких 12142,11грн. - заборгованість за орендну плату перед КП «Керуюча компанія Калінінського району м.Донецька», 1160,21грн. заборгованість за надані послуги з утримання будинків та прибудинкової території перед КП «Керуюча компанія Калінінського району м.Донецька» та 9476,10грн. заборгованість за орендну плату перед місцевим бюджетом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно вимог передбачених ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, відповідно до приписів частини 1 ст. 12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, згідно вимог передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 ГК України, цими нормами встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України , зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Частиною першою статті 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК України та ст.174 ГК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

В силу вимог передбачених ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Згідно вимог статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з положеннями статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч.1 ст.761 ЦК України).

За приписами частини другої статті 762 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 285 Господарського кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Водночас, на спірні правовідношення поширюються також дії спеціального закону, а саме Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до вимог передбачених статтями 2, 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" правовою підставою користування комунальним майном є договір оренди.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що істотною умовою договору є - строк дії договору

Відповідно до приписів ст.12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Приписами частини 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено обовязки орендаря, де зазначено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно вимог передбачених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зазначено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до вимог передбачених статтею 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною пятою статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Зазначеній нормі повністю відповідає пункт 3.5 договору, у відповідності до якого відповідач повинен був сплачувати орендну плату Орендодавцеві щомісяця не пізніше 30 числа поточного місяця.

Частиною першою статті 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Строк договору є однією із складових його змісту. Строком є термін дії певного договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд. Згідно вимог передбачених ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати. Таким чином, у випадку настання календарної дати або відповідної події, визначених договором, дія останнього припиняється.

За змістом ч.7 ст.180 Господарського кодексу України та ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України закінчення строку дії договору, який визначається як час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, зумовлює і припинення можливості здійснювати відповідні права учасником договору, в даному випадку користуватися Відповідачем приміщенням на правах оренди.

Як вбачається з матеріалів справи Договір оренди №8/32 від 10.01.2009р. укладено строком до 10.12.2011р.

Умовами п.5.4. Договору оренди №8/32 від 10.01.2009р. сторони дійшли згоди, що орендатор після закінчення строку дії даного Договору має переважне право на продовження дії договору, при умовах відповідного виконання своїх обовязків по даному Договору. Згоду на продовження строку даного договору надає Донецький голова.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем з дотриманням приписів передбачених ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст.764 ЦК України не направлено відповідачу заперечення про відмову від договору та вимогою повернути обєкт оренди після закінчення строку дії договору, який було обумовлено сторонами в Договорі оренди №8/32 від 10.01.2009р.

У самому договорі та п.5.4. Договору оренди №8/32 від 10.01.2009р. не визначено саме, яким чином може бути отримана згода. Отже, у даному випадку суд дійшов висновку, що згода на продовження договору отримана внаслідок відсутності заперечень орендодавця, як цього вимагають приписи ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст.764 ЦК України.

Крім того, підпунктом 4.1. п.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» №12 від 29.05.2013р. визначено, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що Договір оренди №8/32 від 10.01.2009р. продовжено сторонами на тих же самих умовах.

Частино 1 ст.291 ГК України визначено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Під час розгляду зазначеної справи судом встановлено, що на момент приймання передачі майна згідно Акту від 10.01.2009р. майно відповідачу передано у незадовільному стані та потребувало проведення ремонтних робіт, що підтверджено самим Актом, який підписано сторонами.

Вимогами ст.784 ЦК України встановлено, що наймач має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; наймодавець не виконує свого обов'язку щодо проведення капітального ремонту речі.

Листом - заявою від 05.12.2012р. відповідач запропонував позивачу розірвати договір та припинити договірні правовідносини щодо оренди майна, оскільки наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі.

Частиною 2 ст.795 ЦК України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Актом приймання-передачі майна від 05.12.2012р. відповідач повернув орендоване приміщення позивачу та визнав наявність боргу за спірним договором за оренду майна.

З матеріалів справи та наданих сторонами доказів суд дійшов ґрунтовного висновку, що договірні відносини між сторонами припинились 05.12.2012р.

Крім того, нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення, у даному випадку повернення відповідачем орендованого майна позивачу, що саме і було вчинено сторонами по справі 05.12.2012р.

Відповідно до приписів ст.111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Аналогічна правова позиція про стягнення орендної плати за період фактичного користування орендованим приміщенням висловлена в постанові Верховного Суду України від 20.11.2012 у справі №12/75-2167-33/75-4/180 та постанові Верховного Суду України від 04.12.2012 у справі №36/12.

Відтак як вбачається із матеріалів справи відповідач свої зобовязання за Договором оренди №8/32 від 01.01.2009р. належним чином не виконав, орендну плату до припинення договору оренди - 05.12.2012р. не сплатив, у звязку із чим за відповідачем утворилася заборгованість в сумі 12142,11грн. перед КП «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька» та 9476,10грн. перед бюджетом, що підтверджується матеріалами справи.

Будь-яких документів у підтвердження відсутності заборгованості відповідачем надано не було, таким чином вимоги позивача про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 21618,21грн., з яких: 12142,11грн. перед КП «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька» та 9476,10грн. перед бюджетом є доведеними, обґрунтованими матеріалами справи, а також такими, що підлягають задоволенню.

Крім того позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з експлуатаційних витрат в сумі 1160,21грн. Розглянувши дані вимоги суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 3.6. договору передбачено, що вартість комунальних послуг, витрати на утримання прибудинкової території, вартість послуг по технічному обслуговування інженерного обладнання не входить в суму орендної плати та виплачується Орендатором окремо, на підставі договорів, укладених з відповідними організаціями, які надають ці послуги.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 ГК України, цими нормами встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно приписів статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 4 ст.179 ГК України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Відповідно до приписів ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно приписів частини 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Необхідно зазначити, що зміст договору саме і складається з пунктів договору, в яких відповідно до вимог діючого законодавства сторони обумовлюють свої права та обовязки, домовляються щодо предмету договору, строку на який укладається договорів, ціна, згідно якої надаються та отримуються речі або послуги, умови щодо здійснення розрахунків між сторонами за отриману річ та інші умови договору.

Отже з укладеного договору оренди №8/32 від 10.01.2009р. не вбачається між сторонами домовленості щодо існування грошових зобовязань відповідача саме перед позивачем зі сплати комунальних послуг.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов ґрунтовного висновку відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості з експлуатаційних витрат в сумі 1160,21грн., у звязку із необґрунтованим зверненням позивача з даною вимогою.

Відповідно до вимог передбачених пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є - змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Під час розгляду зазначеної справи відповідачем належним чином не спростовано вимоги позовної заяви.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до приписів ст.36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, суд вважає позовні вимоги належним чином доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати покладаються на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вимог передбачених ст.129 Конституції України, ст.ст.2, 3, 10, 12, 17, 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.ст. 6, 9, 11-16, 202, 252, 509, 530, 598, 599, 610, 612, 626-629, 631, 632, 759, 761-764, 784, 795 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 67, 173, 174, 179, 180, 193, 285, 291 Господарського кодексу України та керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28, 32-34, 36, 43, 49, 75, 77, 82-85, 111-28 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька», м.Донецьк до Приватного підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк про стягнення 22778,42грн., з яких 12142,11грн. заборгованість за орендну плату перед КП «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька», 1160,21грн. - заборгованість з експлуатаційних витрат перед КП «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька» та 9476,10грн. заборгованість за орендну плату перед місцевим бюджетом, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємця ОСОБА_1 (83023, м. Донецьк, пр-т Комунарів, б. 114, р/р №1890 в ДОФ АКБ УСБ м. Донецька, МФО 3340011, ІПН НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія Калінінського району м. Донецька» (83052, м. Донецьк, вул. Владичанського, буд. 38-а, р/р №6997 в ПАТ «Укрсоцбанк» м. Донецька, МФО 300023, ) заборгованість з орендної плати в сумі 12142,11грн., заборгованість з орендної плати перед місцевим бюджетом в сумі 9476,10грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1632,93грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 11.12.2013р.

Суддя С.В. Тоцький