КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2013 р. Справа№ 5011-59/9041-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

при секретарі

судового засідання: Ростовська І.Ю.

за участі представників

сторін:

від позивача: Кузьміна К.П. - дов. № 91/2012/12/261 від 26.12.2012 р.;

від відповідача: Дуля Т.В. - дов. № 2/13 від 10.01.2013 р.;

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія діловий центр»

на рішення Господарського суду м. Києва від 19.11.2012 р.

у справі № 5011-59/9041-2012 (суддя: Картавцева Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія діловий центр»

про стягнення заборгованості у розмірі 116 196,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ПАТ «Київенерго» звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до відповідача - ТОВ «Компанія діловий центр» про стягнення 202 940,73 грн. заборгованості, з яких: 183 586,36 грн. - основний борг, 9 858,47 грн. - інфляційної складової боргу, 6 980,24 грн. - 3% річних та 2 515,66 грн. - пені.

11.09.2012 р. через канцелярію Господарського суду м. Києва позивач подав письмову Заяву про уточнення (зменшення) розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача на свою користь 99051,00 грн. - основного боргу, 8 230,76 грн. - інфляційної складової боргу, 6399,14 грн. - 3% річних та 2 515,66 грн. - пені. Також повернути позивачу зайво сплачене державне мито у розмірі - 1 734,89 грн..

Подальший розгляд даної справи відбувався з урахуванням вищевказаної Заяви позивача про уточнення (зменшення) розміру позовних вимог від 11.09.2012 р..

Позов обґрунтований тим, що відповідач неналежним чином виконував свої обов'язки щодо оплати теплової енергії відповідно до укладеного між сторонами Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.04.2004 р. № 1710071 протягом з 01.01.2010 р. по 01.06.2012 р..

Рішенням Господарського суду м. Києва від 19.11.2012 р. № 5011-59/9041-2012 позовні вимоги задоволено частково, а саме:

- стягнуто з відповідача на користь позивача 42 915,84 грн. - основної заборгованості, 3 798,65 грн. - інфляційних витрат, 6 399,14 грн. - 3% річних, 2 515,66 грн. - пені та 2 235,29 грн. - судового збору;

- припинено провадження у даній справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі - 56 135,16 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України;

- в іншій частині позову було відмовлено.

Також, за вищеназваним Рішенням було повернуто позивачу з державного бюджету України судовий збір в частині переплаченої суми у розмірі 1 734,88 коп. сплаченого за платіжним дорученням від 25.06.2012 р. №2564.

Не погоджуючись із вищевказаним Рішенням, відповідач - ТОВ «Компанія діловий центр» звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати Рішення Господарського суду м. Києва від 19.11.2012 р. № 5011-59/9041-2012 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач стверджує, що оскаржуване Рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою КАГС від 24.12.2012 р. № 5011-59/9041-2012 вищевказану апеляційну скаргу ТОВ «Компанія діловий центр» прийнято до апеляційного провадження, розгляд справи призначено на 16.01.2013 р..

Розпорядженням Секретаря судової палати КАГС від 16.01.2013 р. змінено склад колегії, що розглядав дану справу на колегію у складі: головуючий суддя - Ільєнок Т.В.; судді: Гончарова С.А., Яковлєва М.Л..

У судовому засіданні від 16.01.2013 р. представник відповідача (скаржника) свої вимоги за апеляційною скаргою залишив без змін та просить колегію суддів її задовольнити.

Позивач письмового Відзиву на апеляційну скаргу не надав, за наданими усними поясненнями представника заперечив проти доводів і вимог наголошених у скарзі з огляду на їх необґрунтованість та повністю підтримав висновки суду першої інстанції, оскаржуване Рішення від 19.11.2012 р. просить залишити в силі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку про необхідність залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «Компанія діловий центр», Рішення Господарського суду м. Києва від 19.11.2012 р. № 5011-59/9041-2012 залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.04.2004 р. між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", яка у квітні 2011 р. у відповідності до вимог та положень Закону України "Про акціонерні товариства" перейменована у ПАТво "Київенерго", як постачальником, та ТОВ "Компанія діловий центр", як споживачем, був укладений Договір № 1710071 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі по тексту - Договір).

Відповідно до умов Договору (п. 1.1.), постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому Договорі.

За пунктом 2.3.1. Договору сторони погодили, що споживач зобов'язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у Додатку № 1 до Договору, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами зазначеними у Додатку № 2 до Договору.

Згідно Додатку № 4 до Договору, а саме: п. 2. споживач зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період та акт звірки на початок розрахункового періоду.

Відповідно до п. 3. Додатку № 4 до Договору споживач оплачує вартість, використаної теплової енергії не пізніше 25 числа поточного місяця.

Нарахування відповідачу за теплову енергію здійснюється, відповідно до звертання-доручення про укладення договору розрахунковим способом за тарифами, встановленими Розпорядженнями Київської міської державної адміністрації а з січня 2011 р. - постановами Національної комісії регулювання електроенергетики, які можуть змінюватись в період дії Договору.

Відповідно до пояснень позивача, ним належним чином виконувалися взяті на себе зобов'язання за Договором, тоді як відповідач свої зобов'язання за Договором належним чином не виконав, внаслідок чого за період з 01.01.2010 р. по 01.06.2012 р. виникла заборгованість за використану теплову енергію, яка станом на 01.09.2012 р. становить 99 051,00 грн., що підтверджується відомостями обліку споживання теплової енергії, обліковими картками (табуляграмами), а також довідкою про надходження коштів за спожиту відповідачем теплову енергію.

Враховуючи наведене, позивач просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача на свою користь суму основної заборгованості за Договором у розмірі - 99 051,00 грн., а також 8 230,76 грн. - інфляційних збитків, 6 399,14 грн. - 3% річних та 2 515,60 грн. - пені.

Відповідач, як в суді першої так і в апеляційній інстанції заперечує проти позовних вимог посилаючись на те, що нарахування оплати за надані згідно Договору послуги здійснюються на населення та орендарів, які оплачують отриману енергію протягом року, а тому, суму нарахованого, але не сплаченого населенням, за період жовтень 2011 р. - квітень 2012 р. не можна враховувати в суму основного боргу до кінця року, а отже не повинна становити суму позовних вимог та нараховуватись пеня, 3% річних та інфляційна складова.

Крім того, відповідно до Додатку № 10 до Договору позивач повинен проводити відшкодування відповідачу у сумі 5,5% та 1% від фактичного нарахування в звітному періоді за спожиту теплову енергію. Однак, з моменту укладання між сторонами Договору від 15.04.2004 р. по сьогоднішній день відповідач не отримав від позивача жодних відшкодувань, яка за період з 01.01.2010 р. по червень 2012 р. за розрахунками відповідача складає - 55438,37 грн..

Також, за наданим суду першої інстанції письмовим Відзивом на позов, доводи якого повторені відповідачем і в апеляційній скаргі, ТОВом «Компанія діловий центр» наголошено на тому, що, оскільки вартість частини поставленої теплової енергії в період з грудня 2008-вересень 2009 рр., позивач визначив на підставі тарифів, встановлених Розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 25.12.2008 p. № 1780/1, від 05.02.2009 p. №№ 127, 128 та які скасовані, у відповідача виникла переплата на суму 34291,05 грн..

Розглянувши і як наслідок задовольнив заявлені позовні вимоги, місцевим господарським судом правомірно враховано наступне.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ст. 530 ЦК України).

За своєю правовою природою, укладений між сторонами у справі договір є договором енергопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України та ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві, який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно ч. 7 ст. 276 ГК України оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактичну відпущену енергію.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 ЦК України).

Частинами 1, 2, 3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, облікових карток, Актів звірки на початок розрахункового періоду борг відповідача перед позивачем станом на 01.06.2012 р. становить 172 703,48 грн..

Разом з тим, як правильно встановленого судом першої інстанції у червні, липні та серпні 2012 р. відповідачем було проведено часткове погашення вищевказаної суми основного боргу, а саме у розмірі 73 652,50 грн..

Отже, відповідно до Довідки про надходження коштів за спожиту від ПАТ "Київенерго" теплоенергію, станом на 01.09.2012 р. у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за надані позивачем послуги у розмірі 99051,00 грн..

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно встановлено, що свої зобов'язання щодо оплати коштів за надану теплову енергію у гарячій воді відповідач -ТОВо "Компанія діловий центр" у встановлений Договором строк виконав не в повному обсязі.

Як вбачається з Довідки про надходження коштів за спожиту від ПАТ "Київенерго" теплоенергію, відповідач у вересні - жовтні 2012 р. сплатив позивачу кошти в рахунок погашення заборгованості за надані послуги, яка утворилась в період з 01.01.2010 р. по 01.06.2012 р. в сумі 56 135,16 грн..

Таким чином, станом на день розгляду даної справи в суді першої інстанції, а саме, на 19.11.2012 р., заборгованість відповідача за надану позивачем теплову енергію у гарячій воді за період з 01.01.2010 р. по 01.06.2012 р. становить 42 915,84 грн..

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18, припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові.

Таким чином, оскільки відповідачем сплачено частково суму заборгованості у розмірі 56 135,16 грн. в процесі розгляду даної справи та відсутністю в цій частині позовних вимог предмету спору, то суд першої інстанції цілком правомірно припинив провадження у справі №5011-59/9041-2012 в частині стягнення з відповідача частини основної заборгованості у розмірі 56 135,16 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Таким чином, станом на день розгляду справи сума основної заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача складає - 42 915,84 грн. (99 051,00 грн. - 56 135,16 грн. = 42 915,84 грн.).

Заперечення відповідача з приводу невірного нарахування боргу з підстав неврахування позивачем переплати в розмірі 53 112,07 грн., яка виникла внаслідок застосування невірних тарифів у період з грудня 2008 р. по березень 2009 р., як судом першої так і апеляційною інстанцією не приймаються до уваги, оскільки заявлені позивачем позовні вимоги стосується лише заборгованості, що виникла в період з січня 2010 р. по червень 2012 р..

Також, колегією суддів не приймаються до уваги заперечення відповідача стосовно відшкодувань відповідачу коштів у розмірі 5,5 % та 1 % від фактичного нарахування, оскільки дані відшкодування відбуваються у відповідності до певних умов Договору. Доказів звернення відповідача до позивача з пропозиціями, вимогами про відшкодування або зустрічного зарахування даних коштів відповідачем не надано та не стосується предмету спору по даній справі.

За оцінкою колегії суддів, заперечення відповідача стосовно іншого порядку оплати за використану теплову енергію громадянами, правомірно не прийняті місцевим господарським судом до уваги, оскільки умовами Договору № 1710071 чітко визначено порядок оплати відповідачем спожитої теплової енергії, а саме відповідно до п. 3. Додатка № 4 до Договору, відповідач оплачує вартість, використаної теплової енергії не пізніше 25 числа поточного місяця.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та не довів як суду першої, так і апеляційної інстанції на наявних у справі документах належного виконання ним своїх зобов'язань, то колегія суддів погоджується з висновком про необхідність задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 42 915,84 грн..

Також, крім суми основного боргу, позивач просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача на свою користь 8 230,76 грн. - інфляційних збитків, 6 399,14 грн. - 3 % річних та 2515,60 грн. - пені, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором від 15.04.2004 р. № 1710071 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Пунктом 7 Додатку № 4 до Договору за несвоєчасне виконання його умов передбачено пеню, яка нараховується на суму боргу на початок місяця, у розмірі 0,5 % за кожний день прострочення до моменту його повного погашення.

Враховуючи вимоги ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", пеня нараховується у розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ в межах скороченого строку позовної давності, та відповідно до розрахунку ціни позову (Додаток 1) становить 2 515,66 грн..

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно статті 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Договором може бути встановлено обов'язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідачем контррозрахунку суми пені не надано, а наданий позивачем розрахунок суми пені відповідає матеріалам справи та умовам Договору.

Згідно зі ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила статті 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, неможливість виконання боржником грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений. - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в Листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. №62-97р "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", згідно з якими при застосування індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця червня.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Враховуючи наведене, вірним є період нарахування інфляційних збитків за період з січня 2010 р. до червень 2012 р. без виключення місяців, у яких індекс інфляції менший одиниці.

Дослідивши розрахунок, наданий позивачем, місцевий господарський суд встановив, що у ньому помилково позивач не врахував зменшення інфляційних збитків, що пов'язані із встановленням рівня інфляції у квітні, травні, червні, липні 2010 р., липні, серпні 2011 р., травні, червні 2012 p. на рівні 99,7 %, 99,4%, 99,6%, 99,8 %, 98,7 %, 99,6 %, 99,7 % та 99,7 % відповідно.

Враховуючи наведене, матеріальні втрати позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за визначений позивачем період є меншими, ніж заявлені ПАТом "Київенерго" у позовній заяві (з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.09.2012 р.).

У зв'язку з вищенаведеним, судом першої інстанції було виконано власний розрахунок інфляційних нарахувань, у відповідності до якого стягненню з відповідача за заявлений період, а саме, з січня 2010 р. до червня 2012 р. підлягають 3 798,65 грн. інфляційних нарахувань.

Колегія суддів погоджується з проведеним місцевим господарським судом розрахунком інфляційних нарахувань та перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення нарахованих 3% річних з простроченої суми, що складає 6 399,14 грн. вважає його правильним обґрунтованим.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення нарахованих позивачем до стягнення штрафних санкцій, а саме, у розмірі визначеному господарським судом, в в'язку з чим з відповідача на користь позивача належить стягнути 3798,65 грн. - інфляційних витрат, 6 399,14 грн. - 3% річних та 2 515,66 грн. - пені.

Доводи апеляційного оскарження - ТОВ «Компанія діловий центр» не приймаються колегією суддів до уваги, з огляду на те, що спростовуються наявними у справі доказами та встановленими фактичними обставинами, яким місцевий господарський суд надав правильну правову оцінку.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв Рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного Рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ «Компанія діловий центр» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 19.11.2012 р. № 5011-59/9041-2012 залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2013р. № 5011-59/9041-2012 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2013р. № 5011-59/9041-2012 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний термін.

Матеріали справи № 5011-59/9041-2012 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя Ільєнок Т.В.

Судді Гончаров С.А.

Яковлєв М.Л.