ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2013р. Справа №922/3160/13

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М., суддя Плужник О.В.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, дов. № 10154/35 від 11.11.2013

відповідача ОСОБА_2, договір № 3 від 08.08.2013

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Проманаліт", м. Харків (вх. №3149Х/3-10)

на рішення господарського суду Харківської області від 25.09.2013 у справі № 922/3160/13

за позовом Державного підприємства "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", м. Донецьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проманаліт", м. Харків

про визнання недійсним договору та стягнення 256 235, 28 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року Державне підприємство "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору поставки від 27.11.2012 №11-4, укладеного між ДП "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" та ТОВ «Проманаліт», а також просив зобовязати ТОВ "Проманаліт" повернути кошти на загальну суму 256235,28 грн., сплачені позивачем на виконання умов укладеного договору. Крім того, просив суд стягнути з відповідача 6271,71 грн. судового збору. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що договір поставки від 27.11.2012 №11-4 укладений сторонами з порушенням ст. 207 Господарського кодексу України, ст. 203 Цивільного Кодексу України та є таким, що суперечить статутній діяльності ДП "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" і вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, а тому, на підставі приписів ч.3 ст. 228 ЦК України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку та у відповідності до вимог ст. 216 ЦК України має наслідком повернення одержаного за таким договором в натурі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.09.2013р. по справі №922/3160/13 (суддя Аріт К.В.) позов задоволено повністю. Визнано договір поставки №11-4 від 27 листопада 2012 року, укладений між Державним підприємством "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Проманаліт" недійсним. Застосовано наслідки недійсності правочину. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Проманаліт" на користь Державного підприємства "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" грошові кошти у розмірі 256235,28 гривень та 3135,85 гривень судового збору.

Відповідач з рішенням господарського суду Харківської області від 25.09.2013р. по справі №922/3160/13 не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Також просив стягнути з Державного підприємства "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу адвоката в сумі 3 000 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 3135,86 грн. Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач зауважує на помилковому застосуванні судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів Закону України «Про здійснення державних закупівель» що призвело до порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та прийняттям неправомірного рішення по справі.

Позивач - ДП "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" надав суду апеляційної інстанції відзив та додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу, в якому, погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання спірного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, крім іншого, вважав неправомірними висновки суду щодо застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про здійснення державних закупівель». На думку позивача, застосування приписів вказаного Закону призвело до невірного висновку суду про порушення позивачем порядку укладення спірного договору та призвело до неправомірного вирішення справи в частині стягнення з відповідача судового збору в сумі 3135,86 грн. У звязку з цим, позивач просив змінити оскаржуване рішення в частині стягнення з ТОВ "Проманаліт" судового збору в сумі 3135,86 грн. та стягнути судовий збір в повному обсязі, а саме в розмірі 6271,71 грн. В іншій частині рішення просив залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів встановила наступне.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, вислухавши доводи представника 2-го відповідача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

27.11.2012 року між ДП "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" (Покупець) та ТОВ "Проманаліт" (Постачальник) було укладено договір поставки №11-4., згідно умов якого, постачальник зобов'язався передати (поставити) у зумовлений строк покупцеві товар, відповідно до Специфікації (Додаток №1), а покупець, в свою чергу, зобов'язався прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами п. 3.1. договору, кількість та асортимент товару визначається у Специфікації (Додаток №1).

У розділі 4 сторони визначили ціну та встановили порядок розрахунків за договором, зокрема, п.4.1. договору встановлено, що покупець, протягом 15 банківських днів після підписання даного договору, на підставі виставленого постачальником рахунку, перераховує на розрахунковий рахунок постачальника передплату в розмірі, що не перевищує 70%. Остаточний розрахунок за товар здійснюється на протязі 15 банківських днів після постачання товарів, та підписання обома сторонами накладної на приймання товарів.

Розділом 5 укладеного договору сторони встановили строки та порядок поставки. Так, за умовами п.5.1., товар повинен бути поставлений покупцю після перерахування суми передплати в розмірі 70%, згідно календарного плану поставок (Додаток №2), а відповідно до п.5.4 договору, датою поставки вважається дата накладної на приймання товару.

27.11.2012 року між сторонами підписана специфікація (додаток №1 до договору) на суму 366050,40 гривень та календарний план поставок (додаток №2 до договору).

Укладений сторонами договір підписано належним чином уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств, а саме, з боку позивача (покупця) в особі генерального директора ОСОБА_3, з боку відповідача (постачальника) в особі директора ОСОБА_4.

У відповідності до умов п.4.1 укладеного сторонами договору, позивач здійснив повну передплату у розмірі 256235,28 гривень (70%), що підтверджується платіжними дорученнями п/д №1299 від 28.03.2013 на суму 50000,00 грн., п/д №1478 від 09.04.2013 на суму 120000,00 грн., п/д №1703 від 23.04. 2013 на суму 86235,28 грн., копії яких містяться в матеріалах справи. Факт перерахування коштів відповідачем також підтверджується підписаним та скріпленим печатками підприємств актом звірки взаєморозрахунків за спірним договором, станом на 01.09.2013.

Дослідженням обставин по справі також вбачається, що відповідно до п.4 Програми ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", затвердженої наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №477 від 15.05.2013, було затверджено здійснення правової оцінки укладених позивачем договорів із суб'єктами господарювання та фізичними особами, повноваження посадових осіб на право підписання договорів.

За результатами проведеної перевірки було складено акт "Про результати ревізії державного підприємства "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" №2/13 від 07 червня 2013 року за період з 01 жовтня 2010 року по 01 квітня 2013 року та встановлено, що відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань державних закупівель" №5044-VI від 04 липня 2012 року, яким було внесено зміни до Закону України "Про здійснення державних закупівель", ДП "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" не використовувало процедуру відкритих торгів для закупівель за власні кошти. Також зазначено про ймовірне завищення цін за спірним договором приблизно на 272493,36 гривень.

З огляду на зазначені обставини позивач звернувся до суду з позовом про визнання в судовому порядку недійсним укладеного сторонами договору поставки від 27.11.2012 №11-4 як такого, що укладений з порушенням вимог ст. 207 ГК України, ст. 203 ЦК України та є таким, що суперечить статутній діяльності підприємства, вимогам щодо одержання державним підприємством прибутку та вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Також посилався на те, що генеральний директор ОСОБА_3 порушив вимоги чинного законодавства, уклавши спірний договір.

Відповідач проти позовних вимог заперечував та зазначав, що він виготовив та поставив на адресу позивача товар, передбачений умовами договору, але позивач, з урахуванням змін, які відбулися на його підприємстві за час дії спірного договору, відмовився від отримання поставленого товару, з вимогою повернути передплату у розмірі 256235,28 гривень. та обґрунтовуючи свої вимоги недійсністю спірного договору, претензій щодо якості поставленого товару не висував. В апеляційній скарзі відповідач зауважує на помилковому застосуванні судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів Закону України «Про здійснення державних закупівель» що призвело до порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та прийняттям неправомірного рішення по справі.

Вирішуючи даний господарський спір суд першої інстанції вважав, що правовідносини сторін, які існували на момент укладення договору, підпадають під дію Закону України «Про здійснення державних закупівель», оскільки позивач є державним підприємством. Крім того, як зазначив суд першої інстанції, цей Закон застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт та послуг, які повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 100 тисяч гривень (у будівництві - 300 тисяч гривень), а робіт - 1 мільйон гривень. Враховуючи, що ч.5 ст.2 Закону, забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів, та/або оплата замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом, суд першої інстанції з урахуванням того, що сума договору складає 366050,40 грн. та посилаючись на акт ревізії №2/13 від 07.06.2013 року дійшов висновку, що позивачем було порушено умови вищевказаного Закону. У звязку з цим, місцевий господарський суд дійшов висновку, що спірний договір було укладено між сторонами без проведення процедур, визначених цим Законом, а саме без використання процедури відкритих торгів, отже, з порушенням умов та особливостей, передбачених Законом та з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Тому, посилаючись на приписи ст. 203, ст. 215, 216, 228 ЦК України, ст. 179, 193 ГК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійним договору поставки від 27.11.2012 №11-4 та застосував наслідки недійсності нікчемного правочину, зобовязавши відповідача повернути грошові кошти у розмірі 256235,28 гривень, сплачені ним в якості 70% передплати за спірним договором.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з аналізу положень Закону України «Про здійснення державних закупівель» (надалі Закону), колегія суддів зазначає, що преамбулою вказаного Закону встановлено, що цей Закон встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти. Метою цього Закону є створення конкурентного середовища у сфері державних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції, забезпечення раціонального та ефективного використання державних коштів. Отже, основною метою Закону є врегулювання відносин, повязаних з розпорядженням (витрачанням) державних коштів.

Так, відповідно до п. 1 ст. 2, дія цього Закону поширюється на підприємства, визначені у пункті 21 частини першої статті 1 цього Закону, лише у разі здійснення ними закупівель за рахунок державних коштів, визначених у пункті 4 частини першої статті 1 цього Закону. Також зазначено, що цей Закон застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт та послуг, які повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 100 тисяч гривень (у будівництві - 300 тисяч гривень), а робіт - 1 мільйон гривень.

Таким чином, нормами Закону встановлена можливість підприємств здійснювати закупівлі як за рахунок державних коштів так і за інші кошти.

Відповідно до п. 10 ст. 1 Закону, замовниками є розпорядники державних коштів, які здійснюють закупівлю в порядку, визначеному цим Законом, а приписами п. 27 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що розпорядниками державних коштів є державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, інші органи, установи, організації, визначені Конституцією ( 254к/96-ВР ) та іншими актами законодавства України, а також установи чи організації, утворені у встановленому порядку державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим чи органами місцевого самоврядування та уповноважені на отримання державних коштів, взяття за ними зобов'язань і здійснення платежів, а також підприємства та їх об'єднання.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до п.1.1. Статуту ДП "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" засноване на державній власності, належит до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та є державним комерційним підприємством. Крім того, п. 4.5. Статуту визначено, що підприємство діє на принципах повної господарської самостійності та самоокупності, самостійно планує свою діяльність, несе відповідальність за її наслідки та виконання зобовязань перед бюджетами, державними цільовими фондами і контрагентами.

Отже, оскільки позивач не використовує державні кошти при здійсненні закупівель товарів, робіт та послуг, то відповідно не є розпорядником державних коштів, а отже і замовником в розумінні Закону України «Про здійснення державних закупівель».

Крім того, з аналізу укладеного сторонами спірного договору не вбачається, що розрахунки за договором відбувались із використанням державних коштів, а також вказаний договір не містить посилання на використання державних коштів. Таким чином, з наведеного вбачається, що позивач не здійснював закупівлю продукції за договором за кошти, визначені в п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону, а оплата вартості продукції здійснювалась власними коштами підприємства без залучення та витрачання державних коштів.

Згідно приписів статей 6, 627, 628 та 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як було зазначено вище, позивач просив суд визнати недійсним договір поставки від 27.11.2012 №11-4 як такий, що укладений з порушенням приписів ст. 207 Господарського кодексу України, ст. 203 Цивільного Кодексу України та є таким, що суперечить статутній діяльності ДП "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", а також вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

За вимогою, що міститься в ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Стаття 215 Цивільного кодексу України, визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання сторонами в момент його вчинення вимог щодо відповідності змісту правочину актам цивільного законодавства.

Аналогічне положення міститься і в Постанові пленуму Верховного суду України № 9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при цьому для визнання правочину недійсним не вимагається встановлення інших підстав недійсності правочину, а відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобовязання, яке не відповідає вимогам закону, може бути за вимогою однієї з сторін визнано судом недійсним повністю або в частині.

Позивачем належними доказами не доведено невідповідність укладеного договору положенням ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, які передбачають такі наслідки як визнання договору недійсним в разі невідповідності чи суперечності цим нормам.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірний договір може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди по всіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому випадку узгодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірний договір, сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, а саме, досягли згоди щодо ціни, якості, строків та порядку розрахунків, тощо. Вказаний договір підписаний та скріплений печатками сторін належним чином. Здійснення розрахунків за договором підтверджується укладеним сторонами актом звірки розрахунків станом на 01.09.2013, підписаним сторонами без будь-яких зауважень та копіями платіжних доручень, що містяться в матеріалах справи.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Втім позивач ані в місцевому господарському суді, ані в суді апеляційної інстанції не довів, яким чином його права та/або інтереси порушуються спірним правочином. Відсутні в матеріалах справи й інші докази, які б могли б привести суд апеляційної інстанції до висновку про наявність таких порушень прав, інтересів позивача.

В даному випадку зміст договору не суперечить діючому законодавству, сторони при його укладенні дійшли згоди стосовно всіх істотних умов договору, та своїми діями щодо виконання умов договору підтвердили, те, що вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Вказані обставини позивачем будь-якими доказами не спростовані.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що виявлені за результатами проведеної ревізії підприємства позивача порушення, не впливають на умови спірних договірних відносин і не можуть бути підставою для їх зміни або визнання спірного договору недійсним.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові №5006/18/13/2012 від 22.01.2013 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність обох необхідних умов для визнання договору поставки №11-4 від 27.11.2012 недійсним (порушення права, інтересу позивача та порушення норми закону), а отже і про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про повернення коштів на загальну суму 256235,28 грн., сплачених позивачем на виконання умов укладеного договору. У звязку з цим колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції як в частині задоволення позову про визнання недійсним договору поставки №11-4 від 27.11.2012 так і в частині застосування наслідків недійсності вказаного договору.

Також в апеляційній скарзі відповідач просив стягнути на свою користь 3000,00 грн. судових витрат, сплачених ним за послуги адвоката та 3135,86 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, повязаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплата послуг перекладача, адвоката, та інших витрат, повязаних з розглядом справи.

В контексті цієї норми, судові витрати за участю адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в такому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Факт надання відповідачу адвокатських послуг адвокатом ОСОБА_2, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1491 від 10.10.2007, підтверджується Договором №3 від 08.08.2013 року про надання правової допомоги по господарській справі №922/3160/13 з якого вбачається, що послуги надавались відповідачу в звязку з наданням правової допомоги з питань захисту прав та представлення інтересів у вказаній справі, а також розрахунком витрат на оплату послуг адвоката. Також, з матеріалів справи вбачається. що відповідно до платіжного доручення №143 від 13.09.2013 ТОВ «Проманаліт» за надання правової допомоги згідно договору №3 від 08.08.2013 сплатило адвокату ОСОБА_2 3000,00 грн.

До того ж, апеляційним судом встановлено співрозмірність винагороди за адвокатські послуги в розмірі 3000,00 грн., а також відповідність обсягам виконаних робіт за договором про надання правової допомоги №№3 від 08.08.2013.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача у звязку з її юридичною та фактичною обґрунтованістю і наявності фактів для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, то у відповідності до ст.49 ГПК України витрати го відповідача зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 3, 4 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Проманаліт", м. Харків задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.09.2013 у справі № 922/3160/13 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Державного підприємства "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", м. Донецьк відмовити.

Стягнути з Державного підприємства "Донецький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", м. Донецьк (83004, м.Донецьк, вул.Челюскінців, 289, , р/р №6264 у відділенні "Донецька РД" АТ "Златобанк", МФО 380612) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Проманаліт" (61023, АДРЕСА_1, , р/р №9524 в ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023) 3000,00 грн. судових витрат на правову допомогу адвоката та 3135,86 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено та підписано 11.12.2013 року

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя А.М. Білецька

Суддя О.В. Плужник