ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2013 р. Справа № 914/3967/13

Позивач: ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод

Відповідач: ДТГО Львівська залізниця

про стягнення коштів

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Чеботар Є.О.

Представники:

Позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність в матеріалах справи;

Відповідача: ОСОБА_2 представник, довіреність в матеріалах справи

Суть спору:

Приватним акціонерним товариством Львівський локомотивний завод заявлено позов до Державного територіально-галузевого обєднання Львівська залізниця з вимогою стягнення 12672,88грн. боргу, що виник у звязку з порушенням Відповідачем грошових зобовязань.

Крім цього, заявлено вимогу про стягнення з Відповідача 1153,24грн. 3% річних від простроченого платежу та 193,57грн. інфляційних втрат.

23.10.2013р. ухвалою Господарського суду Львівської області порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 10год. 30хв. 04.11.2013р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалі Господарського суду Львівської області по даній справі від 18.11.2013р. 04.11.2013р., 09.12.2013р. та 17.12.2013р. в судових засіданнях оголошено перерву відповідно до вимог ст.77 ГПК України.

Протягом розгляду справи представникам Сторін по явці оголошено права і обовязки, визначені ст.ст.20,22,28,38 ГПК України. Крім того, в ухвалах господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень, та письмові повідомлення про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20,22,28,38 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, надав пояснення по суті спору з обґрунтуванням наявності підстав для стягнення з Відповідача заборгованості.

Представник Відповідача в судове засідання зявився, проти позову заперечив з підстав необґрунтованості та підтримав заявлене клопотання про застосування строків позовної давності (подане через канцелярію суду 04.11.2013р.).

Згідно ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст. 4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Крім цього суд зазначає, що в силу вимог ч.1 ст.69 ГПК України, в суда відсутні правові підстави для подальшого відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників Сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до п.1.2 Статуту Позивача, затвердженого наказом віце-премєр-міністра України Міністра інфраструктури України №55 від 21.04.2011р., та зареєстрованого 28.04.2011р., Приватне акціонерне товариство «Львівський локомотиворемонтний завод» є новим найменування Відкритого акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод».

11.02.2010р. між Приватним акціонерним товариством Львівський локомотивний завод (Виконавець) та Державним підприємством Придніпровська залізниця (Замовник) укладено Договір на послуги з капітального ремонту колісних пар та електричних машин тягового рухомого складу №ПР/Т-1048/НЮ з додатками (надалі Договір), відповідно до п.1.1 якого, Виконавець на власній території зобовязаний надати послуги з капітального ремонту у 2010-2014р.р. колісних пар та електричних машин тягового рухомого складу (далі обєктів ремонту), переданих Замовником Виконавцю, згідно правил ремонту в обсягах по Додатку №1; Виконавець здійснює ремонт вузлів та агрегатів ТРС обсяги якого додатково визначаються Замовником на кожний рік окремо та оформляється додатковими угодами до Договору, згідно з вимогами чинного законодавства; обсяги та ціни ремонту вузлів та агрегатів на 2010р. визначені по Додатку №2 до Договору та Протоколу погодження ціни на виконання ремонту (Додаток №4 до Договору); Замовник зобовязаний прийняти та оплатити послуги виконані Виконавцем (п.1.2).

Відповідно до п.2.1 Договору, подача вузлів та агрегатів в ремонт та з ремонту проводиться по Графіку подачі в ремонт і випуску з ремонту вузлів та агрегатів ТРС (додаток №3), що являється невідємною частиною Договору.

Приймання вузлів та агрегатів після ремонту здійснюється на території Виконавця за участю представника Замовника після проведення випробувань обєктів ремонту із підписанням акту приймання-передачі з ремонту (п.2.2).

Пунктом 3.2.3 Договору встановлено, що Замовник зобовязується оплатити виконані Виконавцем послуги згідно з умовами Договору.

Згідно з п.3.2.4 Договору, залізничний тариф на відправлення обладнання з ремонту в депо приписки буде оплачуватися окремо.

Договір підписано та скріплено відбитками печаток Сторін.

На виконання умов Договору та для підтвердження прийняття зобовязань за Договором Замовником відвантажено, а Виконавцем отримано Товар по залізничних накладних №46781732 від 29.04.2010р.; №46783222 від 14.07.2010р. та №46813631 від 15.07.2010р., що підтверджується підписами та відтисками печаток Сторін.

В результаті отримання для ремонту колісних пар і тягового двигуна Виконавець поніс витрати по оплаті залізничного тарифу у розмірі 29025,19грн., які були відшкодовані Замовником, але Державне територіально-галузеве обєднання Львівська залізниця зняло додаткову плату у розмірі 12672,88грн.

При цьому Позивач зазначає, що на момент зняття Відповідачем коштів з рахунків Позивача діяв договір №219 від 16.07.2009р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, укладений між Позивачем та Відповідачем (далі Договір №219).

Суд зазначає, що у відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Способи захисту цивільних прав визначені ст.16 Цивільного кодексу України.

Як на нормативне обгрунтування захисту порушено права Позивач зіслався виключно на статті 526, 611 ЦК України.

Проте, ст.526 ЦК України визначає загальні умови виконання зобовязання: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття ж 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобовязання: у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Будь-яких інших норм законодавства в обгрунтування своїх позовних вимог, в тому числі способу захисту, Позивачем не наведено.

Як зазначено вище, у позовній заяві Позивач зазначає про безпідставне стягнення Відповідачем з нього 12672,88грн. внаслідок порушення умов Договору №219.

Спосіб захисту порушеного права внаслідок зняття додаткової плати Відповідачем (Залізницею) Договором №219 не визначено.

Положення зазначеної Позивачем ст.611 ЦК України не містять обраного Позивачем способу захисту.

Загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені ст.1212 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Визначаючи предмет позову Позивач зазначає про стягнення з Відповідача боргу, 3% річних та інфляційних нарахувань.

Враховуючи вищенаведене суд зазначає, що зазначений Позивачем предмет позову не відповідає обраному способу захисту порушеного права.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до п.4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

З врахуванням вищенаведеного суд зазначає, що невідповідність визначеного Позивачем предмету позову обраному ним способу захисту порушеного права є самостійною підставою до відмови в задоволенні позовних вимог.

З приводу посилання Позивача на порушення Відповідачем умов Договору №219 суд зазначає, що Позивачем не наведено жодних обґрунтувань порушення Відповідачем умов Договору №219, а лише зазначено у позовній заяві про дію Договору №219 на час зняття Відповідачем плати у розмірі 12672,88грн.

Між Приватним акціонерним товариством Львівський локомотивний завод (далі Позивач) та Державним територіально-галузевим обєднанням Львівська залізниця (Залізниця) на момент зняття коштів з рахунку Позивача діяв Договір №219 від 16.07.2009р. (далі Договір №219) про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, відповідно до п.1.1 якого, предметом договору є надання Залізницею Вантажовласнику послуг, повязаних з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги.

Приписами п.3.1 Договору №219 встановлено, що плата за перевезення визначається у відповідності до Тарифного керівництва №1 з урахуванням коефіцієнтів, оголошених Укрзалізницею.

З врахуванням вищенаведеного суд зазначає, що на підставі Договору №219 Відповідач вправі був знімати (стягувати) плату за перевезення вантажів.

Відповідно до п.9.1, Договір вступає в силу з моменту підписання і діє протягом одного календарного року; якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих же умовах; припинення дії Договору не звільняє Вантажовласника від обовязку своєї сплати за надані Залізницею послуги. В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази звернення однією із сторін Договору №219 до іншої про припинення його дії.

Відповідно до Наказу Міністерства транспорту та звязку України від 26.03.2009р. №317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2009р. за №340/16356, затверджено Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України. Тарифне керівництво №1, згідно з п.1 якого, тарифи на перевезення, розмір зборів і штрафів, наведені в цьому Збірнику, застосовуються на всіх лініях залізниць широкої, європейської та вузької колій загальної мережі залізниць України, що включені в постійну експлуатацію, для всіх відправників та одержувачів вантажів.

У звязку з чим телеграфною вказівкою від 28.04.2009р. №Ц-2/46 всі залізниці були повідомлені, що починаючи з 0 годин 01.05.2009р. розрахунки плати за вантажні перевезення проводяться за тарифами згідно з Тарифним керівництвом №1 та із застосуванням відповідних коефіцієнтів.

Приписами п.3.1 Договору №219 встановлено, що плата за перевезення визначається у відповідності до Тарифного керівництва №1 з урахуванням коефіцієнтів, оголошених Укрзалізницею. Аналогічні положення щодо коефіцієнтів містяться у наказі Міністерства транспорту та звязку України від 26.03.2009р. №317 «Коефіцієнти, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послуги».

Пунктом 13.4 розділу ІІІ Тарифного керівництва №1 передбачено, що розрахунок плати за перевезення частин залізничного рухомого складу здійснюється відповідно до схеми №17.2.

З врахуванням наведеного Відповідач зазначає про правомірне згідно Договору №219 списання коштів з Позивача, при цьому вказує і про коригування (повернення) Позивачу 7530,88грн. коштів. Крім цього суд бере до уваги, що суми коштів, які були донараховані згідно накладної від 04.05.2010р. №46781782 (як провізна плата), нараховані правомірно із застосуванням корегуючого коефіцієнту 1,230 як для сторонніх організацій, а не 0,8 як для підприємств залізничного транспорту, оскільки, ні Укрзалізниці, а ні Залізниця (Відповідач), станом на день розрахунків не володіла інформацією щодо приналежності Позивача до підприємств залізничного транспорту, так-як розпорядження Укрзалізниці видано 14.07.2010р.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Приписами ст.908 ЦК України та ст.306 ГК України встановлено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (транспортними статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.909 ЦК України, ст.307 ГК України та ст.22 Статуту залізниць України (далі Статут), за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст.6 Статуту залізниць України, накладна основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обовязковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача.

Пунктом 1.3 Правил розрахунків перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000р. за №864/5085, ст.62 Статуту встановлено, що остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюється на станціях призначення. При цьому до оформлення видачі вантажу одержувачу станція повинна перевірити правильність сплаченої провізної плати, отримати недобори і всі платежі, які виникли на станції відправлення або при перевезенні і на станції призначення.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі встановлений п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.33 ГПК України обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; беручи до уваги те, що Позивачем не тільки не доведено порушення Відповідачем умов Договору №219, але і не наведено жодних обґрунтувань порушення Відповідачем умов Договору №219, (зазначено лише у позовній заяві про дію Договору №219 на час зняття Відповідачем плати у розмірі 12672,88грн.); враховуючи недоведення позовних вимог загалом, суд зазначає про відсутність підстав до задоволення позову, а відтак, наявність підстав (самостійної підстави) до відмови в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Щодо заяви Відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне:

Відповідачем подано клопотання про застосування позовної давності.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність 3 роки. Встановлення більш тривалого строку позовної давності до зазначених зобовязань законом чи договором не передбачено.

Позивач зазначає про списання Відповідачем у травні та липні 2010р. 12672,88грн. коштів всупереч умовам Договору №219.

Позовна заява подана до суду (згідно відбитку поштового штемпеля на конверті) 15.10.2013р., тобто зі спливом трирічного строку з моменту списання зазначених Позивачем коштів.

Поряд з цим, стаття 315 ГК України та ст.ст. 136,137 Статуту залізниць України, встановлюють скорочений шестимісячний строк позовної давності.

Приписами ч.8 п.5.1 Розяснень президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002р. №04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» встановлено, що господарським судам слід враховувати, що для повернення зайво нарахованих грошових коштів застосовується скорочений 6-місячний строк позовної давності, який обраховується з дня списання коштів з особового рахунка платника ТехПД.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, встановивши сплив позовної давності до заявлених вимог Позивача суд зазначає, що, як встановлено судом та описано вище в мотивувальній частині рішення, Позивачем не доведено позовних вимог. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Щодо заяви Позивача про поновлення позовної давності суд зазначає, що наведений Позивачем висновок суду у справі №904/5464/13 не є встановленням моменту, з якого Позивач дізнався чи повинен був дізнатись про порушення свого права саме відповідачем, оскільки базується на нормі Статуту залізниць.

Відповідно до вимог ст.4.-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

18.12.2013 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний з врахуванням вихідних 25.12.2013р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі слід залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5, 4-7, 33, 38, 43, 49, 75, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т.Б.