ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"23" квітня 2013 р. Справа № 918/348/13

За позовом ОСОБА_1 підприємця ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «АЕС Рівнеобленерго»

про відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою в розмірі 129843,20 грн.

Суддя Мамченко Ю.А.

Представники сторін:

від позивача: представник ОСОБА_3 (довіреність №735 від 05.04.2013 року)

від відповідача: представник ОСОБА_4 (довіреність №62 від 12.12.2012 року)

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до статті 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства «АЕС Рівнеобленерго» про стягнення відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою в розмірі 128310,20 грн., з яких: 23564 грн. матеріального збитку, 54746,20 грн. вартості відновлювального ремонту, 486,78 грн. вартості проведення експертизи, 50000,00 грн. недоотриманого прибутку.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 01.10.2008 року о 16 годині на дорозі Київ - Чоп в селі Крупець Радивилівського району Рівненської області водій автомобіля НОМЕР_1, який належить ПАТ «АЕС Рівнеобленерго» - ОСОБА_5, рухаючись крайньою лівою полосою, приступив до виконання маневру повороту праворуч з головної на другорядну дорогу, не переконавшись, що в попутному напрямку правою полосою рухається пасажирський автобус «СЕТРА» державний номер НОМЕР_2, яким керував водій ОСОБА_6, і належить позивачу на праві приватної власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ААС №013139, видане 05.04.2006 року УДАІ ГУМВС України в місті Києві. В наслідок порушення п.п. 10.1, 10.3, 10.4 ОСОБА_7 дорожнього руху України водієм ОСОБА_5 відбулося зіткнення автомобіля УАЗ - 3909 ВПАХ, державний номер НОМЕР_3 з пасажирським автобусом «СЕТРА» державний номер НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_6. Вину водія автомобіля УАЗ ОСОБА_8 підтвердили ОСОБА_9 та ОСОБА_6, які в своїх поясненнях працівнику міліції ОСОБА_10 засвідчили про те, що водій УАЗа рухався по лівій полосі від автобуса Сетра, не подаючи попереджувальних знаків, почав маневр вправо і як результат відбулося зіткнення. Крім цього, ОСОБА_8 пересік суцільну лінію під час здійснення маневру вправо. Скоєння ДТП з вини водія автомобіля УАЗ - 3909 ВПАХ, державний номер НОМЕР_3 ОСОБА_5 також доводиться висновком №4599 транспортно-трасологічної експертизи та висновком №4600 судової автотехнічної експертизи, і стверджується Постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 24.04.2009 року про закриття адміністративної справи за відсутності в діях ОСОБА_6 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Позивачем подано суду заяву, у якій ПП ОСОБА_2 просить суд визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк на звернення до господарського суду. Вказана заява мотивована наступним: спір між фізичною особою ОСОБА_2 та ПАТ «АЕС Рівнеобленерго» з 2011 року розглядався судами загальної юрисдикції. 26.12.2011 року Рівненським міським судом винесено рішення у справі №2-1158/2011року за позовом фізичної особи ОСОБА_2 до ПАТ «АЕС Рівнеобленерго», третя особа ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 23.02. 2012 року постановлено ухвалу апеляційного суду Рівненської області рішення Рівненського міського суду у справі №2-1158/2011 р..

22.08.2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Рівненського міського суду від 26.12.2011 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 23.02.2012 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "АЕС Рівнеобленерго" про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП закрито у звязку з порушенням судами юрисдикційного розгляду спору.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки як слідує із матеріалів справи дорожньо-транспортна пригода, яка сталася за участю водіїв позивача та відповідача відбулась 01.10.2008 року, позов, який пред'явлено 15.03.2013 року, пред'явлено після спливу трьохрічного строку позовної давності. Якщо припустити, що позивач дізнався про своє право на пред'явлення позову в травні 2009 року (з моменту набрання сили постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області), то строк позовної давності також сплив.

Відповідачем подано суду заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.53 ГПК України за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 2 статті 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Згідно з ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Враховуючи зазначені у заяві причини суд визнає їх поважними та вважає за необхідне поновити строки позовної давності та захистити порушене право позивача.

У відзиві по суті позовних вимог відповідач зазначив, що позивачем на надано суду жодного доказу на підтвердження позовних вимог. На місце ДТП прибули працівники ДАІ та, зважаючи на те, що ДТП сталося внаслідок порушення водієм позивача ОСОБА_7 дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 (далі по тексту - ПДР), стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення. У зв'язку із тим, що в діяннях водія відповідача не було ознак порушення ПДР і він не був винуватцем у ДТП, то стосовно останнього протокол не складався і в подальшому вказана особа до адміністративної відповідальності за вказане ДТП не притягалась.

Постанова Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі № 3-7/2009р. від 24.04.2009 року про закриття провадження по адміністративній справі винесена у зв'язку із неможливістю повністю довести провину водія позивача. У вказаній постанові не зазначається про те, що ДТП скоєне з вини водія відповідача, а лише вказується на неможливість повністю довести вину водія позивача.

Згідно із статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення ДТП є адміністративним правопорушенням. Статті 254, 256 КУпАП передбачають, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол із зазначенням у ньому винної особи.

Відповідач зазначає, що у разі наявності вини у скоєнні ДТП водієм відповідача стосовно нього було б складено протокол і відповідно до вимог статті 221 КУпАП справа про притягнення до адміністративної відповідальності розглядалася б Радивилівським районним судом Рівненської області, оскільки водій відповідача проживає на території даного району. В матеріалах справи наявне письмове повідомлення Радивилівського районного суду Рівненської області про те, що з моменту скоєння ДТП в період з 2008 року водій відповідача до адміністративної відповідальності не притягувався. З наданого позивачем висновку транспортно-трасологічної експертизи вбачається, що експерти не змогли надати точної відповіді стосовно винного у ДТП. У вказаних висновках зазначається, що ДТП могло бути скоєне як з вини водія позивача, так і відповідача. Провадження в адміністративній справі по притягненню водія позивача закрите у зв'язку із неможливістю повністю довести провину водія Позивача; експертиза не дає прямої відповіді стосовно винуватця ДТП.

Стаття 62 Конституції України закріплює на території України принцип презумпції невинуватості. Зважаючи на цей принцип водія відповідача можна визнати винним лише за наявності прямих доказів його вини. Вся доказова база позивача ґрунтується на припущенні про наявність вини водія відповідача у ДТП, що прямо суперечить статті 62 Конституції України.

Заслухавши в судовому засіданні представників сторін, вивчивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

При винесенні рішення суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2008 року на 423 км. автодороги Київ-Чоп відбулося зіткнення автобуса марки "СЕТРА" д/н НОМЕР_2, належного позивачу ОСОБА_2, під керуванням водія ОСОБА_6, з автомобілем НОМЕР_4, належним ПАТ "АЕС" Рівнеобленерго", під керуванням водія останнього ОСОБА_5 Зіткнення відбулося на смузі для розгону транспортних засобів на перехресті вище зазначеної автомобільної дороги з другорядною дорогою, яка веде в село Крупець Радивилівського району Рівненської області.

Інспектором Рівненської роти ДПС ОСОБА_11 складено протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схему ДТП., крім того складено Протокол серії РВ 134703 про адміністративне правопорушення від 01.10.2008 року, у якому зазначено, що водій ОСОБА_6 01.10.2008 року на 423 км. автодороги Київ-Чоп керуючи автобусом не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не справився з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_5 в результаті чого автомобіль отримав механічні пошкодження, чим порушив п.12.2. ОСОБА_7 дорожнього руху, за що передбачена відповідальність згідно ст.124 КУпАП.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автобус марки "СЕТРА" д/н НОМЕР_2 та автомобілем НОМЕР_4, перелік пошкоджень автотранспортних засобів зазначено у Протоколі огляду місця події.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №3-7/2009р. від 24.04.2009 року закрито провадження по адміністративній справі у зв'язку з наявністю обставин, що виключають провадження по справі, при цьому судом встановлено, що винність ОСОБА_6 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП матеріалами справи не стверджено належними доказами. Судом також встановлено, що ОСОБА_6 рухався по правій стороні проїзної частини, згідно правил дорожнього руху.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди. За статтею 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Відповідно ст. ст. 11, 1166 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Майнова шкода, завдана неправомірними діями майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, права і обов'язки, що склалися між сторонами спору, виникли з позадоговірного зобов'язання, а саме із зобов'язання, спричиненого заподіянням шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вина є умовою деліктної відповідальності і юридичної особи. У зобов'язаннях із заподіяння шкоди вина юридичної особи виявляється у винних діях чи бездіяльності її працівників, вчинених під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Статтею 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

За змістом ч.2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 1 ч.1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

У п.2 Роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 року №02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» (з змінами та доповненнями) (далі Розяснення) зазначено наступне: щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Що ж до заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, то його володілець звільняється від обов'язку відшкодування шкоди тільки тоді, коли доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У п.6 Розяснень вказано, що для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України). Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 ЦК України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування. При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" №6 від 27.03.1992 року зазначено, що "Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини."

Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Відповідно до ч.3 статті 386 Цивільного кодексу України (глава 29 Цивільного кодексу України), власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, обчислюється виходячи із реальної вартості втраченого майна або вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, на момент розгляду справи. Така вартість може бути визначена експертним шляхом.

При цьому, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

В матеріалах справи наявний Висновок спеціаліста Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №92-91 від 20.02.2009 року виконання якого доручено експерту ОСОБА_12С, який має вищу технічну освіту, зареєстрований в державному реєстрі оцінювачів (свідоцтво №1680) та кваліфікацію судового експерта-автотоварознавця (свідоцтво №4126).

Суд враховує, що вказаний звіт незалежного експерта щодо визначення розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, є письмовим доказом у справі, що підтверджує чи спростовує певні обставини, відповідно до його змісту та правової природи. Судом також приймається до уваги, що зміст звіту незалежного експерта не спростовано відповідачем та відповідає іншим документам, поданим до справи, а тому суд вважає, що звіт незалежного експерта-оцінювача є належним та допустимим доказом щодо тих обставин, на які покликається позивач, зокрема, щодо розміру завданої майнової шкоди.

Згідно Висновку спеціаліста Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №92-91 від 20.02.2009 року матеріальний збиток заподіяний власнику автобуса «Сетра», д.н. НОМЕР_6, внаслідок пошкодження при ДТП складає 23564,00 грн., а вартість відновлювального ремонту складає 54746,20 грн..

Порядок визначення розміру матеріальних збитків, завданих пошкодженням колісного транспортного засобу, врегульовано Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24 листопада 2003 року (далі Методика). Розмір матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.36 ГПК України, письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору; ці дані можуть встановлюватись письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників та інших осіб, що беруть участь у судовому засіданні.

У відповідності до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

За таких обставин, суд приймає до уваги як належний доказ на підтвердження розміру завданої позивачу матеріальної шкоди Висновку спеціаліста Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №92-91 від 20.02.2009 року.

Позивачем надано суду докази наявності протиправної дії відповідача, докази заподіяння шкоди позивачу саме в результаті такої дії відповідача, та доведено наявність причинного звязку між протиправною дією відповідача та заподіяною збитками позивачу. Натомість відповідачем не доведено відсутність вини у діях його працівника у заподіянні шкоди майну позивача. Крім того, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, що завдана позивачу шкода спричинена внаслідок непереборної сили або умислу.

З огляду на вищевказане суд прийшов до висновку про підставність задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача майнової шкоди в розмірі 78310,20 грн., з яких: 23564 грн. матеріального збитку та 54746,20 грн. вартості відновлювального ремонту.

Щодо стягнення з відповідача 50000,00 грн. недоотриманого прибутку (упущеної вигоди) та 486,78 грн. вартості проведеного експертного дослідження, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне:

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст.22 Цивільного кодексу передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до п.2 ч.2 ст.22 ЦК України одним із способів захисту порушених прав є відшкодування збитків шляхом стягнення доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Упущеною вигодою є ті втрати, яких зазнала особа внаслідок порушення цивільного права та інтересу, тобто ті доходи, які особа, яка зазнала посягання, могла б отримати у разі відсутності порушення цивільного права чи протиправного посягання.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, що допустила господарське правопорушення, зокрема відноситься неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання іншою стороною.

При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення достовірності (реальності) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Під звичайними умовами обороту слід розуміти типові для нього умови функціонування ринку, на які не впливають непередбачені обставини або обставини, які підпадають під ознаки непереборної сили. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у разі непосягання на її право, покладається на потерпілого.

Позивачем всупереч вимогам ст.ст.32,33 ГПК України належними та допустимими доказами не доведено суду достовірність (реальність) тих доходів, які ним заявлені до стягнення. Таким чином позивачем не доведений розмір упущеної вигоди і позов в частині стягнення 50000,00 грн. упущеної вигоди задоволенню не підлягає у зв'язку з недоведеністю її розміру.

Також в позивачем не надано суду доказів понесення витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 486,78 грн..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково. Стягнути з ПАТ «АЕС Рівнеобленерго» () на користь ОСОБА_1 підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_7 ) шкоду в розмірі 78310,20 грн., з яких: 23564 грн. матеріального збитку та 54746,20 грн. вартості відновлювального ремонту, 1584,09 грн. судового збору.

2. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Суддя Мамченко Ю.А.

Повний текст рішення суддею підписаний « 29» квітня 2013 року