ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2013 р.Справа № 5023/6061/12

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Анатолійовича, м. Харків
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
про визнання недійсним договору та стягнення коштів у сумі 5712,07 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, особисто

відповідача - ОСОБА_2, доручення від 28.05.2010 року № 38-1871

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним з моменту укладення Договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 5009 від 01 лютого 2011 року та застосувати наслідки недійсності правочину - стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 5712,07 грн., а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 лютого 2013 року позов залишено без розгляду.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05 березня 2013 року ухвалу господарського суду Харківської області від 05 лютого 2013 року у справі №5023/6061/12 було скасовано та справу передано на розгляд до господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19 березня 2013 року розгляд справи призначено на 02 квітня 2013 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 квітня 2013 року розгляд справи відкладено на 09 квітня 2013 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09 квітня 2013 року розгляд справи відкладено на 18 квітня 2013 року, продовжено строк розгляду справи на 15 днів до 24 квітня 2013 року у порядку ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 квітня 2013 року розгляд справи відкладено на 23 квітня 2013 року.

18 квітня 2013 року до господарського суду Харківської області від відповідача надійшли доповнення к поясненням по справі (вх. № 14903) з доданими до нього документами, в яких відповідач зазначає, що фактичні нарахування за отриману теплову енергію були здійснені відповідачем після підписання розрахунку теплового навантаження.

Суд, дослідивши зазначені доповнення к поясненням по справі та додані до нього документи, долучає їх до матріалів справи.

22 квітня 2013 року до господарського суду Харківської області від позивача надійшла заява про виправлення описки в прохальній частині позову (вх. № 15411), в якій позивач вказує, що ним було припущено технічну описку стосовно зазначення номеру спірного договору, а саме: замість № 2513 помилково зазначено № 5009.

Суд, дослідивши заяву позивача про виправлення описки в прохальній частині позову, приймає її до розгляду та продовжує розгляд справи з її урахуванням.

23 квітня 2013 року до господарського суду Харківської області від позивача надійшов супровідний лист (вх. № 15609) з доданою до нього копією договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 від 01 лютого 2011 року, заявою про залишення судового збору за позивачем та клопотанням про вихід за межі позовних вимог у порядку п.2 ст. 83 ГПК, яким він просить визнати недійсним пункт 1.1. додатку 1 до договору № 2513 від 01 лютого 2011 року з коефіцієнтом Q=0,00831 Гкал/год.

Зазначені документи досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з урахуванням клопотання про вихід за межі позовних вимог.

Відповідач проти позову заперчує, а також просить суд відмовити в задоволенні клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

02 червня 2010 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) було укладено договір оренди № 5003 нежитлових приміщень 1-го поверху № 64, 64а площею 109,4 м2 та 54/100 частки місць спільного користування приміщень № 66, 67 пощею 7,1 м2 загальною площею 116,5 м2 в житловому будинку (технічний паспорт КП «Харківське МіськБТІ» № б/н від 14 січня 2005 року), які належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Клапцова, 6 , літ. «А-9», та були передані позивачу в орендне користування згідно з Актом приймання-передачі від 02 червня 2010 року.

01 лютого 2011 року між позивачем, ФОП ОСОБА_1, та відповідачем, КП «ХТМ», було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 (далі-Договір).

Відповідно до пункту 1 Договору відповідач бере на себе зобов»язання постачати позивачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а позивач зобов»язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з пунктом 10 Договору, він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2011 року

Пунктом 10.4. Договору зазначено, що Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про припинення дії договору не буде письмово заявлено однією з сторін.

Згідно абзацу 3 пункту 5 Договору розрахунок теплових навантажень здійснюється за рахунок позивача проектними організаціями, які мають ліцензію, та узгоджуються відповідачем. При відсутності цього, нарахування за спожиту електричну енергію здійснюються згідно з розрахунком, зробленим відповідачем за затвердженими відомчими нормами.

Відповідно до пункту 1.1. додатку 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 від 01 лютого 2011 року приєднане (максимальне) теплове навантаження ЕQ = 0,00831 Гкал/годину, в тому числі: на опалення становить - Qо = 0,00831 Гкал/годину (розрахунок виконано КП «ХТМ» 24 лютого 2011 року).

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що зазначений розрахунок коефіцієнту теплового навантаження здійснений відповідачем у відповідності до "Методики розрахунку та порядку користування оплати за оренду державного майна", затвердженої КМУ від 24 лютого 2011 року.

Однак, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, виявивши незадовільну якість теплопостачання, позивач звернувся до незалежної ліцензованої організації, яка згідно з умовами ліцензії серії АВ № 490387, має право проводити розрахунки щодо коефіцієнту теплового навантаження, та отримав висновок , в якому вказано, що, з урахуванням фізичних можливостей наявних саме в орендованих приміщеннях батарей опалення щодо тепловіддачі, реальний коефіцієнт теплового навантаження в орендованих позивачем приміщеннях за адресою: м. Харків, вул. Клапцова, 6, складає Q = 0,003749 Гкал/год, що у два рази менше зазначеного в пункті 1.1. додатку 1 до договору коефіцієнту Q = 0,00831 Гкал/год, розрахунок якого було здійснено відповідачем.

В позовній заяві позивач стверджує, що на момент укладання спірного договору та підписання додатку 1 до нього не мав можливості пересвідчитись в його правильності, оскільки не був обізнаний з тим, на підставі яких норм він був здійснений, зазначений розрахунок позивачу не надавався, покладався на добросовісність, справедливість та розумність дій відповідача щодо здійсненого розрахунку теплового навантаження та вартості послуг з постачання тепла та їх нормативного визначення.

Окрім того, в пункті 1.1. додатку 1 до спірного договору зазначено дату виконання відповідачем розрахунку теплового навантаження 24 лютого 2011 року, а датою укладання самого додатку 1 до спірного договору є 01 лютого 2011 року.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Згідно пункту 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20 жовтня 2006 року № 01-08/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України" та відповідно до пункту 2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вправі виходити за межі позовних вимог за одночасної наявності двох умов: по-перше, якщо це потрібно для захисту прав і законних інтересів позивача або третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору і, по-друге, за наявності відповідного клопотання заінтересованої сторони.

Разом з тим, суд зазначає, що вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

З наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Аналізуючи доводи сторін та надаючи правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд констатує, що пункт 1.1. додатку від 01 лютого 2011 року до спірного договору, укладеного між ФОП ОСОБА_1 і КП «ХТМ» суперечить приписам цивільного та господарського законодавсьва, яке діяло на момент вчинення правочину, внаслідок чого зачіпаються інтереси позивача, в зв*язку з чим, суд вважає за необхідне, керуючись ч. 2 ст. 83 ГПК України клопотання відповідача про вихід за межі позовних вимог задовольнити та визнати пункт 1.1. додатку 1 з коефіцієнтом теплового навантаження Q = 0,00831 Гкал/год до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 недійсним.

Як свідчать матеріали справи, пунктом 5. додатку 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 від 01 лютого 2011 року встановлено, що орієнтовна вартість теплової енергії, що постачається позивачу за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладання договору, становить 8723,80 грн., ПДВ 1744,76 грн., усього 10468,56 грн.

Згідно з пунктом 6. додатку 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 від 01 лютого 2011 року позивач сплачує відповідачу вартість фактично спожитої теплової енергії до укладення цього договору в розмірі 13,41112Гкал., на суму 7864,68 грн.

Відповідач, відповідно до умов договору, та на підставі Розпорядження про початок та кінець опалювального сезону 2010-2011 р.р. здійснив постачання теплової енергії у приміщення позивача за адресою м.Харків, вул.Клапцова,6, в повному обсязі, було складено акт підключення вбудованого споживача до джерела теплової енергії № 176/5419-В від 14 жовтня 2011 року та акт відключення вбудованого споживача до джерела теплової енергії № 176/5310-В від 09 квітня 2012 року.

Позивач свої зобов'язання за договором не виконав, рахунки за отриману теплову енергію своєчасно та в повному обсязі не оплатив, у зв'язку з чим у нього перед відповідачем за період з лютого 2011 р. по квітень 2011 р. утворилась заборгованість, що призвело до звернення КП «ХТМ» до господарського суду Харківської області з позовом до ФОП ОСОБА_1

Рішенням господарського суду Харківської області у справі № 5023/9550/11 від 24 січня 2011 року за позовом В.о. прокурора м. Харкова в інтересах держави, в особі Харківської міської ради та КП "Харківські теплові мережі" до ФОП ОСОБА_1позов задоволено, стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «ХТМ» 4699,12 грн. заборгованості за невиконання договірних зобов'язань за період з лютого 2011 року по квітень 2011 року, 5708,10 грн. вартості безпідставно спожитої теплової енергії за період з жовтня 2010 року по січень 2011 року.

07 лютого 2012 року зазначене рішення набрало законної сили, на його виконання судом було видано наказ, у встановлені законом строки відповідачем оскаржено не було. 22 серпня 2012 року виконавче провадження, відкрите Ленінським ВДВС з примусового виконання відповідного судового наказу, було закінчено в зв»язку з погашенням боргу.

Звертаючись до господарського суду із позовною заявою про визнання недійсним згаданого договору, позивач посилається на те, що спірний договір суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки розрахунок коефіціенту теплового навантаження не містився в тексті договору та додатку 1, під час підписання договору на руки позивачу не надавався, тому позивач не мав можливості пересвідчитись в його правильності та діяв під впливом помилки, що, на думку позивача, є підставою для визнання договору купівлі-продажу теплової енергнії в гарячій воді № 2513 від 01 лютого 2011 року недійсним за статтями 203, 215, 229 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з насупного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Стаття 215 Цивільного кодексу України містить підстави для визнання правочину недійсним, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен зясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або суперечності між суб'єктами правовідносин з питання факту або права.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами, і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обовязковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 Постанови від № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні договору, сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано позивачем, що спірний договір (з урахуванням усіх умов договору) та додаткові угоди до нього були укладені сторонами з дотриманням та у відповідності до ст.ст. 626, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, без будь-яких застережень стосовно умов, на яких вони укладались. Тому, не заслуговують на увагу суду посилання позивача щодо нав"язування йому умов договору.

Судом перевірено повноваження представників сторін спірного договору, встановлено, що договір підписано позивачем особисто та Начальником філії «Харківтеплозбут» ОСОБА_3 (довіреність № 38-2224/363 від 21 червня 2010 року).

Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на приписи статті 203 Цивільного кодексу України, яка зазначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, та те, що учасник правочину повинен мати необхідний обсяг дієздатності як на підставу для визнання договору недійсним, оскільки позивачем не зазначено, які саме фактори вплинули на його волевиявлення та не надано обгрунтованих доказів на підтвердження своїх посилань щодо відсутності необхідного обсягу дієздатності у відповідача.

Також не є доведеним посилання позивача на статтю 227 Цивльного кодексу України, в якій зазначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що віповідачем надано до матеріалів справи копію ліцензії № 345059 серії АВ строк дії якої з 12 червня 2007 року по 12 червня 2012 року, що спростовує твердження позивача про відсутність у відповідача діючої ліцензії на момент укладення спірного договору.

Суд критично ставиться до посилання позивача на приписи ст. 229 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце.

Суд вважає, що викладені позивачем у позовній заяві доводи щодо вчинення помилки є хибними та не є тими обставинами необхідними для визнання вчиненого правочину недійсним внаслідок помилки.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона по справі зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В порушення наведеної норми, заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 від 01 лютого 2011 року, позивач не надав доказів порушення його вільного волевиявлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, на переконання суду, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивача, що вказує на відсутність правових підстав для їх задоволення, оскільки договір укладено в порядку та у формі, передбаченій чинним законодавством, отже, не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За таких обставин господарський суд, дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовної вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 від 01 лютого 2011 року недійсним та вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 5712,07 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області у справі № 5023/9550/11 від 24 січня 2011 року за позовом В.о. прокурора м. Харкова в інтересах держави, в особі Харківської міської ради та КП "Харківські теплові мережі" до ФОП ОСОБА_1позов задоволено, стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «ХТМ» 4699,12 грн. заборгованості за невиконання договірних зобов'язань за період з лютого 2011 року по квітень 2011 року, 5708,10 грн. вартості безпідставно спожитої теплової енергії за період з жовтня 2010 року по січень 2011 року.

07 лютого 2012 року зазначене рішення набрало законної сили, на його виконання судом було видано наказ, у встановлені законом строки відповідачем оскаржено не було. 22 серпня 2012 року виконавче провадження, відкрите Ленінським ВДВС з примусового виконання відповідного судового наказу, було закінчено в зв»язку з погашенням боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

В пункті 2.6. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 5712,07 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак, позивачем було надано разом із супровідним листом (вх.№ 15609) заяву, в якій просить суд залишити за позивачем судові витрати, яка є за своєю правовою природою клопотанням про залишення судових витрат за позивачем.

Суд, розглянувши та дослідивши зазначене клопотання, задовольняє його як таке, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та покладає судові витрати на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1, 8 Конституції України, статтями 3, 6, п.3 ч.2 ст. 16, 203, 204, 210, 215, 227, 229, 526, 530, 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України, статтями 1, ч. 2 ст. 20, 179, 180, ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України, статтями 33, ч. 2 ст. 35, 43, ч. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити клопотання позивача щодо виходу за межі позовних вимог відповідно п. 2 ст. 83 ГПК України.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 1.1. додатку 1 від 01 лютого 2011 року до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 2513 від 01 лютого 2011 року.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 23.04.2013 р.

Суддя ОСОБА_4

Справа № 5023/6061/12