ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2013 Справа № 917/167/13-г

м. Полтава

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО" (Ново-Печерський пров. 19/3, м. Київ, 01042),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 підприємство "Захід" (вул. Айвазовського, 15, м. Миколаїв, 54052)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 39601)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 (42000, АДРЕСА_2)

про стягнення 66 583,60 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_4, довіреність від 20.12.2012 року № 32-1-4/25-ю (присутня в засіданнях 17.10.2013 року, 05.11.2013 року, 14.11.2013 року);

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: не з'явився;

Від відповідача: ОСОБА_2 (присутній в засіданні 14.11.2013 року);

ОСОБА_5, довіреність від 16.10.2013 року (присутній в засіданнях 17.10.2013 року, 05.11.2013 року, 14.11.2013 року);

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 (присутній в засіданнях 17.10.2013 року, 05.11.2013 року).

Справа прийнята на новий розгляд ухвалою від 18.09.2013 року згідно постанови Вищого господарського суду України від 20.08.2013 року в зв'язку з скасуванням рішення господарського суду Полтавської області про задоволення позовних вимог від 04.04.2013 року та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 03.06.2013 року.

Рішення приймається після перерв, оголошених в судових засіданнях 17.10.2013 року, 05.11.2013 року.

Резолютивна частина рішення оголошена згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 14.11.2013 року.

Повне рішення складено 19.11.2013 року.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 66583,60 грн. матеріального збитку в порядку зворотної вимоги.

Позов обґрунтований тим, що позивачем на підставі Договору страхування № 0031524 від 22.07.2008р. внаслідок настання страхової події виплачено страхове відшкодування власнику вантажу - ПП "Захід", у зв'язку з чим позивач набув право регресної вимоги до відповідача, оскільки пошкодження, на думку позивача, сталося з вини перевізника вантажу - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2. Відповідач на звернення позивача про відшкодування шкоди в порядку регресу не відповів, суму страхового відшкодування не виплатив.

Позивач підтримав позовні вимоги та просить стягнути з відповідача 66583,60 грн. матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, при новому розгляді справи письмового відзиву на позов не надав.

Третья особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання не з'явилася, її явка судом обов'язковою не визнавалась.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 в судове засідання 14.11.2013 року не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 05.11.2013 року, його явка судом обов'язковою не визнавалась.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

22.07.2008 року між ВАТ "УСК "Дженералі Гарант" та ОСОБА_1 підприємством "ЗАХІД" було укладено Генеральний договір страхування вантажів УБG №0031524. Згідно п. 5 Договору за умовами договору було застраховано вантаж - скло у листах. Згідно п. З Договору об'єктом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням вантажем, що транспортується автомобільним, залізничним транспортом.

Відкрите акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Дженералі Гарант" змінило назву на Публічне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО". ПАТ "УСК "ГАРАНТ-АВТО" несе права та обов'язки ВАТ "УСК "Дженералі Гарант" до повного їх виконання.

Договір пролонгувався щорічно додатковими угодами.

04.08.2011 року, на виконання умов п. 16.5 генерального договору, між ПП "ЗАХІД" та ПАТ "УСК "ГАРАНТ-АВТО" було підписано Декларацію в рамках Генерального договору страхування вантажів УБG №0031524, згідно якої було застраховано скло, що перевозилося автомобілем "ДАФ" р/номер НОМЕР_1, причеп ВІ8520ХХ, перевізник ПП ОСОБА_2 в кількості 355 листів скла вартістю 142573,25 грн. (без урахування ПДВ).

Вказані транспортні засоби належать на праві власності відповідачу, що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію (т.1 а.с.34).

Вантаж транспортувався згідно товарно-транспортної накладної №2403 від 04.08.2011 року, в якій зазначено, що вантаж-скло перевозиться водієм ОСОБА_3, при цьому в графі "автопідприємство" зазначено ФОП ОСОБА_2Ф; пункт навантаження м. Миколаїв, пункт розвантаження м. Умань; назва продукції: скло 3,21x2,25 4 мм в кількості 1047,25 кв. метра, дзеркало 3,21 х 2,25 3 мм. в кількості 1516,75 кв. метра. Загальна вартість скла, що перевозилося 193622,40 грн. з урахуванням ПДВ або 161352 грн. без ПДВ. Вантажовідправник ПП "ЗАХІД", вантажоодержувач ДП "ОСОБА_6 М".

05.08.2011 року позивач отримав заяву від ПП "ЗАХІД" про пошкодження вантажу (скла), що сталося 05.08.2011 року.

Факт пошкодження вантажу в процесі перевезення встановлений:

- страховим актом №1027235 (126355) від 27.04.2012 року, складеним представниками Української страхової компанії "ГАРАНТ-АВТО" (том 1, а.с.30);

- аварійним сертифікатом про розслідування обставин страхового випадку № 1027235 (126355) від 27.04.2012 року, складеним представниками Української страхової компанії "ГАРАНТ-АВТО" (том 1, а.с.31);

- трьохстороннім комерційним актом від 08.08.2011 року, підписаним представником ПП "Захід", представником отримувача та ОСОБА_3 про пошкодження товару (том 1, а.с.35).

Кількість пошкодженого вантажу зафіксована комерційним актом та складає 1047,25 м2 скла товщиною 4 мм., 303,35 м2 дзеркала товщиною 3 мм.

Розмір шкоди, спричиненої вантажу, був встановлений експертним висновком № 120-1625 від 04.10.2011 року (а.с.44) і становить 69133,60 грн. Суму відшкодування було зменшено на суму ПДВ та суму франшизи за умовами Договору страхування, яка в кінцевому розрахунку склала 66583,60 грн. (69133,60 грн. 2550 грн.= 66583,60 грн., де 69133,60 грн. вартість пошкодженого вантажу без урахування ПДВ, 2550 грн. сума франшизи).

Згідно платіжних дорученнь № 24269 від 14.08.2012 року та № 24424 від 15.08.2012 року позивачем було виплачено ПП "Захід" страхове відшкодування в розмірі 66583,60 грн. (том 1, а.с. 28-29).

Позивач, як страховик, що виплатив страхове відшкодування на підставі ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 993 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 66583,60 грн. матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач також посилається на ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України, згідно якої шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки,відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під час розгляду спору по суті судом були прийняті до уваги наступні обставини.

Вищий господарський суд України, скасовуючи прийняті по справі судові акти, та направляючи справу на новий розгляд по суті, зазначив в постанові від 20.08.2013р. по даній справі, що під час нового розгляду суд повинен повно і обєктивно дослідити всі обставини справи, наявність договірних відносин між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3, встановити особу перевізника, встановити особу, відповідальну за завдані збитки замовнику перевезень, відшкодовані позивачем, та зробити висновки з огляду встановлені обставини на положення параграфу 5 глави 58 Цивільного кодексу України.

Зазначені вказівки суду касаційної інстанції є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи згідно ст. 111-12 ГПК України.

Як свідчать письмові пояснення третьої особи ОСОБА_3, надані в судовому засіданні (а.с.60, том 2), в серпі 2011 року ОСОБА_3 не перебував у трудових правовідносинах з відповідачем. Також в письмових поясненнях ОСОБА_3 зазначив, що під час пошкодження вантажу, який перевозився відповідно до ТТН №2403 від 04.08.2011 року він керував автомобілем як орендар на підставі договору оренди від 01.01.2005 р., укладеного ним з ОСОБА_2 (орендодавцем). Той факт, що ОСОБА_3 не перебував у трудових правовідносинах з ОСОБА_2 підтверджується також копією наказу від 02.04.2002 року про прийняття на роботу, копією наказу від 31.07.2004 року про звільнення, які були надані суду відповідачем (том 2, а.с. 106-107).

Зазначена обставина підтверджується також трудовою книжкою ОСОБА_3, оглянутою в судовому засіданні 05.11.2013 року (копія залучена до матеріалів справи том 2, а.с. 108), відповідно до якої 02.04.2002 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу до приватного підприємця ОСОБА_2 водієм за трудовим договором №469 від 02.04.2002 року (запис № 5), а 31.07.2004 року звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпПП України (запис № 6).

Наступний запис № 7 в трудовій книжці ОСОБА_3 датований 16.10.2012р. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що станом на дату пошкодження вантажу, що перевозився по ТТН №2403 від 04.08.2011 року, водій ОСОБА_3 не перебував у трудових правовідносинах з відповідачем.

Відповідачем надана суду засвідчена копія договору оренди транспортних засобів від 01.01.2005 р. (том 2, а.с. 104), укладеного між ОСОБА_2 (орендодавець) з одного боку і приватним підприємцем ОСОБА_3 (орендар). За п. 1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в суборенду на умовах, що визначені у цьому договорі транспортний засіб, який визначений в додатку №1.

Додатком № 1 до вказаного договору визначено перелік транспортних засобів, що передаються в оренду: автомобіль DAF FT 95 XF 480, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, свідоцтво про держ.реєстрацію BIC 002188; н/причіп бортовий SCHMITZ SPR24, 1993 року випуску, державний номер ВІ18520ХХ, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про держ.реєстрацію BIC 002189.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив, що він дійсно підписував зазначений договір, але на даний час другий примірник цього договору у нього не зберігся (том 2, а.с. 77).

ОСОБА_2 пояснив суду, що оригінал договору був переданий ним адвокату ОСОБА_7, зі слів якого оригінальний примірник цього договору зник, тому надати оригінал договору суду він не може (том. 2, а.с. 113). Одночасно, ОСОБА_2 надана суду копія цього договору, засвідчена ним власноручно.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 36 ГПК України, суд вважає встановленим факт укладення зазначеного договору.

Надаючи оцінку договору оренди транспортних засобів від 01.01.2005 р., суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Разом з тим, абзац другий ч.1 ст.762 ЦК України передбачає, що якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, ЦК України не визначає конкретний розмір плати за договором найму (оренди) як обовязкову умову такого договору.

Оплатний характер укладеного договору оренди транспортних засобів від 01.01.2005 року передбачений п.3.1 договору, відповідно до якого за кожний рейс за перевезений вантаж сплачувати орендаторові суму за домовленістю.

За таких обставин, у суду немає підстав вважати договір оренди неукладеним.

Крім цього, судом враховується, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами (див. п. 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Факт виконання зазначеного договору підтверджується тим, що відповідач фактично передав у володіння ОСОБА_3 автомобіль та причеп.

Як свідчать письмові пояснення ОСОБА_3, станом на серпень 2011 року зазначений договір не був розірваний. ОСОБА_3 також пояснив, що фактично автомобіль та причеп, орендовані за договором, були повернуті ним ОСОБА_2 в березні 2012 року (том 2, а.с. 77). Зазначену обставину підтверджує також і ОСОБА_2 в своїх письмових поясненнях (том 2, а.с. 113).

Судом приймається також до уваги правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 18.12.2012р. по справі № 14/5025/1982/11, відповідно до якої до договорів оренди транспортного засобу, укладених з фізичною особою-підприємцем, не застосовується ч.2 ст.799 ЦК України, яка передбачає нотаріальне посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної особи, оскільки дані суб'єкти здійснюють свою діяльність з метою одержання прибутку та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

За ч. 1 ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно ст. 111-28 ГПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Аналогічні приписи містяться у ст. 111-28 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Факт наявності у ОСОБА_3 статусу субєкта підприємницької діяльності підтверджується витягом (том 2, а.с.61,), відповідно до якого його державна реєстрація як фізичної особи-підприємця відбулася 27.07.2004 р., а припинення державної реєстрації за рішенням підприємця зареєстроване 05.06.2013р.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним в судовому порядку договору оренди транспортних засобів від 01.01.2005 року суду не надано.

Судом також враховується те, що станом на момент здійснення перевезення за товарно-транспортною накладною №2403 від 04.08.2011 року діяльність з перевезення вантажів автомобільним транспортом не підлягала ліцензуванню. Відповідні зміни були внесені до ст.9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" Законом України від 19.10.2010р. № 2608-VІ.

Крім того, суд приймає до уваги, що Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. № 1388, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачав не обовязок, а можливість видачі (за бажанням) тимчасового реєстраційного талону фізичній або юридичній особі, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування таким засобом.

За таких обставин, на підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що ОСОБА_3 володів транспортним засобом автомобілем DAF FT 95 XF 480, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, свідоцтво про держ.реєстрацію BIC 002188; н/причепом бортовим SCHMITZ SPR24, 1993 року випуску, державний номер ВІ18520ХХ, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про держ.реєстрацію BIC 002189 як орендар на підставі договору оренди транспортних засобів від 01.01.2005 року.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, саме ОСОБА_3 був перевізником товару за товарно-транспортною накладною №2403 від 04.08.2011 року та саме він має нести відповідальність за пошкодження товару при перевезенні.

Отже, ОСОБА_6, є неналежним відповідачем за даним позовом.

Відповідно до ст. 1, ГПК України - субєкти підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. За ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Суд позбавлений можливості залучити до участі у справі ОСОБА_3 як співвідповідача або замінити відповідача на належного оскільки станом на момент вирішення спору ОСОБА_3 втратив статус субєкта підприємницької діяльності, про що свідчить витяг з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 30.09.2013 року (том 2, а.с. 61) та не може бути стороною в господарському процесі.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. За ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Оскільки позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача, тому у позові суд відмовляє повністю.

Витрати по оплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49 (ч. 5), 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 19.11.2013 року.

Суддя Пушко І.І.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.