ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2013 р. Справа № 926/1119/13.

За позовом приватного підприємця ОСОБА_1, с.Коритне Вижницький район Чернівецької області

Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача приватний підприємець ОСОБА_2 м.Чернівці

До відповідачів:

1. приватного підприємця ОСОБА_3 м.Чернівці

2. приватного підприємця ОСОБА_4, м.Чернівці

Про визнання неналежного виконання обовязків орендаря за договором оренди від 31.08.2009 року, визнання Договору оренди ізольованого нежилого приміщення від 31.08.2009 року фіктивним та недійсним

Суддя С.М. Гушилик

За участю представників:

від позивача ОСОБА_5 представник та ОСОБА_6 - представник (дов. від 05.09.2013р.)
від відповідача 1 ОСОБА_7 представник (дов. від 13.12.2013р.) від відповідача 2 ОСОБА_4 приватний підприємець від третьої особи - ОСОБА_2 - приватний підприємець

Рішення винесено 26.12.2013 року на підставі оголошеної у відповідності до вимог ст.77 Господарського процесуального кодексу України перерви.

СУТЬ СПОРУ: Приватний підприємець ОСОБА_1 31.10.2013 року звернулася із позовною заявою до приватних підприємців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про:

- визнання неналежного виконання обовязків орендаря за договором оренди в період з 31.08.2009 року по 05.10.2010 року.

- визнання договору оренди ізольованого нежилого приміщення магазину 6-1, площею 14,10 м2, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 2 І/6 фіктивним.

- визнання договіру оренди ізольованого нежилого приміщення магазину 6-1, площею 14,10 м2, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 2 І/6 - недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на наступне.

29.06.2011 року, з метою здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу нерухомого майна придбала у ОСОБА_8 будівлю (магазин 6-1, загальною площею 14,10 кв.м.) разом із земельною ділянкою, на якій цей будинок знаходиться, яка належала останньому на праві приватної власності.

Проте, відповідач ОСОБА_4, посилаючись на договір оренди приміщення магазину 6-1, площею 14,10 м2, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 2 І/6, який укладений 31.08.2009 року між приватним підприємцем ОСОБА_4 та приватним підприємцем ОСОБА_3 звернулась до суду (Шевченківського районного суду м.Чернівці) з позовом до ОСОБА_1 про переведення прав і обовязків покупця та визнання права власності.

25.12.2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці було прийнято рішення яким відмовлено в задоволенні позову в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про переведення прав та обов'язків покупця та визнання права власності на спірне приміщення - магазин за безпідставністю.

30.01.2013 року Апеляційним судом було скасовано рішення Шевченківського районного суду і переведено права і обов'язки покупця за договором купівлі-продажу будівлі магазину 6-1, площею 14,10 кв.м. та земельної ділянки для обслуговування будівлі площею, які знаходяться по вул.Ентузіастів, 2 «І»/6, укладеного 29.06.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ОСОБА_4, яка як орендар зберегла переважне право на придбання цього майна в разі його продажу.

Однак, продовжує позивач, приймаючи рішення суд Апеляційної інстанції не врахував, що суб'єктами договору оренди приміщення є фізичні особи - підприємці, між якими склалися господарські правовідносини орендні, а саме: 31.08.2009р. між приватним підприємцем ОСОБА_4 (орендар) та приватним підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець), (які є чоловіком та дружиною, перебувають у зареєстрованому шлюбі, проживають однією сім'єю) ніби - то укладено зазначений договір оренди і ніби - то ОСОБА_4 виконувала його належним чином.

05.10.2010 року ОСОБА_3, як власник приміщення відчужив його ОСОБА_2, який 29.06.2011р. відчужив це приміщення ОСОБА_1

Таким чином, позивач стверджує, що право власності законного власника спірного приміщення ОСОБА_1 потребує захисту судом, оскільки договір оренди від 31.08.2009р. був укладений фіктивно не маючи на меті створення наслідків передбачених договором оренди, не виконувався, його виконання не підтверджене належними і допустимими доказами і укладений виключно з метою позбавлення права власності законного власника.

Ухвалою суду від 31.10.2013 року порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 14.11.2013 року. Цією ж ухвалою до участі у справі було залучено третя особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - приватного підприємця ОСОБА_2 м.Чернівці, та цією ухвалою від сторін було витребувано необхідні докази по справі.

Ухвалою суду від 14.11.2013 року в звязку з незявленням представників відповідачів та третьої особи, а також враховуючи клопотання відповідача №2, розгляд справи було відкладено на 10.12.2013 року. Цією ж ухвалою було відкладено розгляд заяви позивача про забезпечення позову.

В судовому засіданні яке відбулося 10.12.2013 року оголошено перерву до 11.12.2013 року.

Ухвалою суду від 11.12.2013 року було задоволено заяву позивача про зміну підстави позову, відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про забезпечення позову, відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі та витребування матеріалів цивільної справи. Цією ж ухвалою було відкладено розгляд справи на 19.12.2013 року та витребувано від відповідачів додаткові докази.

До початку судового засідання представник позивача звернувся із письмовим клопотанням про виправлення описки в тексті позовної заяви, а саме: позивач просить виправити описки в імені відповідача 2 з ОСОБА_9 на ОСОБА_4.

У судовому засіданні, яке відбулося 19.12.2013 року представники відповідачів надали свої письмові заперечення на позов, які полягають в наступному.

Відповідач -1 посилається на те, що аналогічні вимоги вже заявлялися позивачем в Шевченківському районному суді м. Чернівці, і в матеріалах справи є рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 30.01.2013р. яким Апеляційний суд Чернівецької області задовольнив позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, а саме перевів на позивача права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу зазначеного магазину, зазначене рішення залишене в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.04.2013р.

У відповідності до ст.35 ГПК України рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Таким чином, продовжує свою думку відповідач - 1, встановлені рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 31.08.2009 р. факти, а саме: наявність договору оренди від 31.08.2009 р.; належне виконання орендарем, ОСОБА_4, її обов'язків як орендаря; використання орендованого приміщення орендарем, зокрема, шляхом його надання в суборенду, не підлягають повторному доказуванню і мають бути враховані господарським судом як преюдиційні. Що ж стосується вимоги позивача, про визнання ОСОБА_4 такою, що неналежно виконувала обов'язки орендаря за договором оренди в період з 31.08.2009р. по 05.10.2010р., то на думку відповідача-1, вона є не тільки безпідставною, і такою, що суперечить як вже постановленим судовим рішенням, так і матеріалам справи, але й такою, що не відповідає встановленим законом способам захисту порушеного права.

Відповідач - 2 посилається на те, що вказаний спір за участю тих же сторін, з тих самих підстав, про той же предмет вже розглядався Шевченківським районним судом м. Чернівці, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.12.12р. по справі № 2-1002/2012р., рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 30.01.13р. по справі № 22-Ц-235 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.13р. Вказаними рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 належно виконувала свої обов'язки за договором найму, договір оренди нежилого приміщення - магазину 6-1, площею 14,10 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 2 «І»/6, укладений 31.08.09р. строком дії до 01.08.12р. між ФОП ОСОБА_3, як орендодавцем, та ФОП ОСОБА_4, як орендарем, був виконаний обома сторонами: на його виконання було передано в користування майно, яке було предметом оренди; сплачувалися орендні платежі; майно використовувалося орендарем шляхом його передачі в суборенду.

Згідно норм ст. 234 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, продовжує відповідач - 2, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний». Таким чином, норми законодавства передбачають, що належне чи не належне виконання орендарем своїх обов'язків по договору оренди в будь-якому разі не може бути підставою для визнання договору оренди недійсним.

Крім того, відповідач 2 звертає увагу суд на той факт, що на день звернення до суду, договір оренди нежилого приміщення - магазину 6-1, площею 14,10 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 2 «І»/6, укладений 31.08.09р. строком дії до 01.08.12р. між ФОП ОСОБА_3, як орендодавцем, та ФОП ОСОБА_4, як орендарем, вже втратив чинність, а саме: на день звернення до суду ФОП ОСОБА_1 не була власником вказаного нежитлового приміщення, ФОП ОСОБА_4 також не була власником вказаного нежитлового приміщення оскільки влітку 2013р. продала це приміщення третій особі. Отже, на день звернення до господарського суду з цим позовом оспорюваний договір оренди не порушує жодних прав позивача.

Представник третьої особи письмові пояснення суду не надав, проте в усній формі зазначив, що купляючи приміщення - магазину 6-1, площею 14,10 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 2 «І»/6 у ОСОБА_3 по договору від 05.10.2010р. та відчужуючи зазначене приміщення ОСОБА_1 він не знав, що воно знаходиться в оренді, хоча коли приміщення було у його власності саме ОСОБА_3 сплачував всі комунальні платежі за утримання приміщення.

В судовому засіданні, яке відбулося 26.12.2013 року представник позивача надав додаткові письмові пояснення, щодо викладених заперечень відповідачів у своїх відзивах, які полягають в наступному.

До даного спору не можна застосовувати ст.35 ГПК України, так як суд загальної юрисдикції розглядав спір, який виник з цивільних правовідносин, а не господарських спорів, субєктний склад в даній справі був інший, підстави позову інші.

Відповідачами не було предявлено оригінал договору оренди від 31.08.2009р., а копії які є в матеріалах справи різні, на одних є печатки сторін правочину на інших печатки сторін відсутні, що слугує доказом фіктивності даного правочину, упродовж договору оренди сторонами не оформлялись жодні документи про виконання умов договору, оригінали розписки про сплату орендної плати також не були надані суду, що тільки засвідчує, що сторони не мали на меті настання правових наслідків, що породжується даним правочином.

Отже, продовжує позивач, у сторін даного правочину відсутні наміри створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині, за таких обставин такий правочин є фіктивним.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення проти них, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2009 року між субєктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4 (орендар) та приватним підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець) було укладено договір оренди приміщення (далі Договір), згідно якого орендодавець передає в, а орендар бере у тимчасове платне користування одне ізольоване приміщення магазин 6-1, площею 14,10 кв.м., який знаходиться за адресою м.Чернівці, вул. Ентузіасті,2 «І»/6. Одночасно з приміщенням орендарю надається право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться приміщення (їх будівля), а також право на вільне користування земельною ділянкою, яка прилягає до приміщень (їх будівлі) у розмірі, необхідному для досягнення мети оренди, зокрема для можливості вільного доступу до приміщень, паркування автотранспорту орендаря, розташування обєктів зовнішньої реклами, облаштування фасаду, входів, підїздів до будівлі, в якій розміщено приміщення (п.1.1 Договору)(а.с. 66-69).

Згідно із п.3.1 Договору приймання-передача приміщення здійснюється шляхом підписання акту приймання-передачі не пізніше 01.09.2009р. приміщення вважається переданим з моменту підписання акту прийому-передачі.

Сторони Договору узгодили, що даний договір діє з моменту його підписання та до 01.08.2012 року (п.4.1 Договору).

Згідно з п.4.2 Договору в разі належного виконання своїх обовязків за цим договором, орендар після спливу строку цього договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди на новий строк.

Розмір орендної плати сторони узгодили в п.5.1.1 Договору, а саме: розмір орендної плати за приміщення, що орендується в цілому встановлюється по домовленості сторін у розмірі 100 грн. в місяць. Орендна плата сплачується готівкою щоквартально (п.5.2 Договору).

Пунктом 13.6 Договору визначено, що протягом дії цього Договору оренди орендодавець не може розпоряджатись приміщенням. В разі прийняття орендодавцем рішення про продаж приміщення, зо закінчення строку дії цього Договору, орендар має першочергове право на його придбання на умовах, не гірших що будуть запропоновані для інших потенційних покупців.

На умовах Договору орендар передав орендодавцю приміщення, що підтверджено актом прийому-передачі від 31.08.2009 року (а.с.70).

Оплата за приміщення проводилась, що підтверджено актами звірки розрахунків між сторонами від 04.10.2010р., від 01.10.2011р. та розпискою від 19.10.2011 року (а.с.71-75).

Вищезазначене приміщення згідно договору оренди від 01.09.2009 року та додаткової угоди від 31.08.2010 року позивачка передала в суборенду ПП «Нетсервіс» строком до 01 січня 2012 року, що підтверджено копією договору від 01.09.2009р., актами прийому передачі від 01.09.2009р. і від 31.12.2011р., додатковою угодою від 31.08.2010р. та актом про надані послуги від 31.12.2011р. (а.с.138-143).

30.09.2009 року між ПП «Нетсервіс» та Службою у справах дітей Чернівецької міської ради було укладено договір про спільну працю щодо функціонування інтернет-клубу в орендованому приміщенні загальною площею 28,20 кв.м. згідно договору оренди, укладеного 01 вересня 2009 року з підприємцем ОСОБА_4М.(а.с.144).

05.10.2010 року ОСОБА_3, як власник приміщення магазину 6-1, площею 14,10 кв.м., яке знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул. Ентузіастів, 2 «І»/6, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 25.06.2009р. виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на підставі рішення № 445/12 виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23.06.2009р., зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 10.07.2009р., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 27760355, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 10.07.2009р. Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації за № 23267981, та як власник земельної ділянки для обслуговування будівлі площею 0,0020 га, кадастровий номер № :08:002:0118, яка знаходяться в м.Чернівці по вул. Ентузіастів, 2 «І»/6 відчужив приміщення та земельну ділянку ОСОБА_2, що підтверджено нотаріально засвідченим договором купівлі-продажу нерухомого майна та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.10.2010 року (а.с.29-30).

ОСОБА_2 29.06.2011р. це приміщення разом із земельною ділянкою відчужив ОСОБА_1, що підтверджено договором купівлі-продажу (а.с.31).

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30.01.2013 року по справі № 22-Ц-235 на ОСОБА_4 переведено права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу будівлі-магазину 6-1, площею 14,10 кв.м. та земельної ділянки для обслуговування будівлі площею 0,0020 га, кадастровий номер № :08:002:0118, які знаходяться по вул. Ентузіастів, 2 «І»/6, укладеного 29 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 2086, зазначене рішення залишене в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.04.2013 року (а.с.148-155).

Згідно вимог ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в моменту вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом з достовірністю встановлено, що при укладенні договору оренди сторони дотримались вимог статтей 203, 215, ст.ст. 759-763 Цивільного кодексу України і встановлено, що при укладенні спірного договору сторонами визначено предмет оренди, право передання обєкту оренди, плата за користування обєктом оренди та строк договору, тобто досягнуто згоди за істотними умовами, визначеними законодавством для цього типу договорів.

У відповідності до вимог ст.234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Згідно з п.3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-яки правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватись фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як встановлено апеляційним судом Чернівецької області у справі № 22ц-235 ОСОБА_4 належно виконувала свої обовязки по договору оренди, а тому як орендар спірного майна, зберіг переважні права на придбання цього майна в разі його продажу, а відтак суд прийшов до висновку про переведення на ОСОБА_4 прав і обовязків покупця договором купівлі-продажу будівлі-магазину 6-1, укладеного 29 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 2086.

Отже, враховуючи, те, що судом при розгляді цивільної справи був встановлений факт вчинення такого правочину і факт його виконання (акт приймання-передачі майна, докази сплати орендної плати) то такий договір не може бути кваліфікований як фіктивний та визнаватись недійсний.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Однак, всупереч вказаним вище приписам позивач не довів, що у сторін укладеного договору оренди від 31.08.2009 року, були відсутні наміри створити юридичні наслідки, а відтак відсутні підстави для визнання такого договору фіктивним та недійсним. Доводи позивача спростовуються вище викладеним.

Що ж стосується позовної вимоги про визнання ОСОБА_4 такою що неналежно виконувала обовязки орендаря за договором оренди в період з 31.08.2009р. по 05.10.2010р. слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п. 2 ст. 16 цього ж Кодексу передбачаються способи захисту порушених прав та інтересів, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий перелік способів захисту інтересів у Цивільному кодексі України не є вичерпним, оскільки ця стаття вміщує ще й припис про те, що «суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом».

Отже, інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси суспільства, держави чи «всіх співвітчизників» або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права. Наголос на «охоронюваності законом» чи законності того чи іншого інтересу законодавець робить не завжди, зважаючи на те, що згадувані у законах інтереси не суперечать Конституції України або випливають з її змісту.

Проте, виходячи із змісту положень ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України, заявлена позивачем вимога про визнання того, що ОСОБА_4 неналежно виконувала обовязки орендаря за договором оренди нерухомого майна від 31.08.2009 року на захист своїх прав, не може бути способом захисту прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки не передбачені законом чи договором. Таким чином, зазначена позовна вимога не може бути самостійним предметом спору в господарській справі.

Беручи до уваги наведене вище, враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги про визнання неналежного виконання обовязків орендаря за договором оренди нерухомого майна від 31.08.2009 року, визнання зазначеного договору фіктивним а відтак недійсним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку що в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, передбаченого для оскарження, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Повний текст рішення складено 30.12.2013 року

Суддя С.М. Гушилик