донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

26.02.2013 р. справа №5006/7/159/2012

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_4 особисто; ОСОБА_5 довіреність №1215 від 18.06.2012р.
від відповідача: ОСОБА_6 за договором про надання юридичних послуг від 03.12.2012р. та свідоцтвом №4347.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 м. Єнакієве, Донецька область
на рішення господарського суду Донецької області
від07.12.2012р. (повний текст підписано 10.12.2012р.)
у справі№5006/7/159/2012 (суддя Сгара Е.В.)
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_4 м. Єнакієве, Донецька область
до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 м. Єнакієве, Донецька область
проусунення перешкод в користуванні торгівельними місцями №12 та №17, розташованими за адресою 86429, м. Єнакієве, вул. Щербакова, 86 (торгівельний комплекс Діалог) шляхом передачі ключів від вхідних дверей торгівельних місць; стягнення збитків у вигляді недоотриманого прибутку за період з 05.10.2012р. по 05.12.2012р. в сумі 46 929,13грн.; стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 07.12.2012р. у справі №5006/7/159/2012 у задоволенні позову Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4 м. Єнакієве, Донецька область до Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7 м. Єнакієве, Донецька область про усунення перешкод в користуванні торгівельними місцями №12 та №17 розташованими за адресою 86429, м. Єнакієве, вул. Щербакова, 86 (торгівельний комплекс Діалог) шляхом передачі ключів від вхідних дверей торгівельних місць; стягнення збитків у вигляді недоотриманого прибутку в сумі 46 929,13грн.; стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00грн. - відмовлено.

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 м. Єнакієве подана апеляційна скарга, в якій йдеться про скасування судового рішення у звязку з тим, що наведене рішення є незаконним та винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник вважає хибним висновок суду про необґрунтованість позовних вимог.

Представники позивача наполягають на задоволенні апеляційної скарги та просять рішення суду скасувати, позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач проти скарги заперечує та просить рішення суду залишити без змін, у задоволенні скарги відмовити, про що зазначив у наданому відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Субєкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_4 м. Єнакієве, Донецька область звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7 м. Єнакієве, Донецька область про усунення перешкод в користуванні торгівельними місцями №12 та №17 розташованими за адресою 86429, м. Єнакієве, вул. Щербакова, 86 (торгівельний комплекс Діалог) шляхом передачі ключів від вхідних дверей торгівельних місць; стягнення збитків у вигляді недоотриманого прибутку в сумі 10 644,21грн.; стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00грн.

На підставі ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач заявою від 05.12.2012р. про збільшення позовних вимог остаточно просив суд стягнути з відповідача збитки в загальній сумі 46 929,13грн. за період з 05.11.2012р. по 05.12.2012р. включно. В іншій частині позовні вимоги залишені без змін.

Судом першої інстанції справа розглянута з урахуванням вказаної заяви.

Позовні вимоги до Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7 м. Єнакієве обґрунтовані порушенням відповідачем умов договорів №12 від 01.01.2012р., №17 від 01.01.2012р., а саме вчиненням перешкод у доступі до орендованих приміщень, що на думку позивача спричинило понесення останнім матеріальних та моральних збитків.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивач фактично не набув права користування спірними торгівельними місцями, а тому права позивача не є порушеними.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи заявника апеляційної скарги, повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, перевіривши повноту встановлених фактів, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Так, 01.01.2012р. позивачем та відповідачем підписані договори №12 та №17, за умовами яких орендодавець (відповідач по справі) надає, а орендар (позивач по справі) приймає торгівельні місця розташовані за адресою: м. Єнакієве, вул. Щербакова, 86.

За твердженням позивача, 05.10.2012р. він виявив, що на вхідних дверях у торгівельних місцях №12 та №17 встановлені інші замки, які опечатані папером із написом опечатано 04.10.2012р. та печаткою СПД ФО ОСОБА_7

Посилаючись на порушення відповідачем умов договорів №12 та №17 від 01.01.2012р., а саме на безпідставне вчинення відповідачем перешкод в доступі до торгівельних місць №12 та №17, позивач звернувся до суду із відповідними позовними вимогами про усунення перешкод в користуванні торгівельними місцями №12 та №17, розташованими за адресою 86429, м. Єнакієве, вул. Щербакова, 86 (торгівельний комплекс Діалог) шляхом передачі ключів від вхідних дверей торгівельних місць, а також стягнення збитків у вигляді недоотриманого прибутку в сумі 46 929,13грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00грн.

Наразі, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду щодо неспроможності наданих позивачем доказів, необґрунтованість позовних вимог та необхідності відмови у їх задоволенні у повному обсязі, з огляду на наступне:

Відповідно до ст.43 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Правовідносини сторін у даній справі, насамперед, регулюються положеннями Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, за своїми ознаками вказані вище договори №12 та №17 від 01.01.2012р. є договорами оренди.

Згідно ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Для вирішення питання чи є порушеними права позивача та, як наслідок, чи є підстави для їх захисту, господарському суду необхідно насамперед надати оцінку вказаним договорам.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. У разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так відповідно до ч.1 ст.284 Господарського кодексу України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Як встановлено судом першої інстанції при вирішення питання про досягнення сторонами предмету договору №17 від 01.01.2012р., він (предмет) фактично є узгодженим. В предметі договору сторони зазначили який обєкт передається орендарю (торгівельне місце №17) та адресу, де таке місце розташоване.

При вирішення питання про досягнення сторонами предмету договору №12 від 01.01.2012р. місцевий суд дійшов вірного висновку про непогодження сторонами предмету такого договору, оскільки в договорі міститься лише посилання на адресу, де знаходиться приміщення, що повинно бути передано в оренду та відсутні ознаки такого приміщення (номер торгівельного місця або його назва, інші ознаки, що відрізняють таке торгівельне місце від інших торгівельних місць, що знаходяться за тією ж адресою).

При вирішення питання про досягнення сторонами згоди щодо ціни договорів, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.189 Господарського кодексу України, ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни

Наразі, у змісті обох договорів відсутні будь-які посилання на ціну договору. До обох договорів сторонами не надано жодного документа (додаток, додаткова угода тощо) в підтвердження узгодження такої ціни домовленості сторін іншим шляхом, ніж внесення такого пункту (розділу) в сам договір.

Також матеріали справи не містять жодного доказу в підтвердження здійснення позивачем орендної плати на користь відповідача по жодному з договорів. Доказів зворотнього сторонами не надано, судом не встановлено.

При цьому, надані позивачем до матеріалів справи заяви на адресу приватного нотаріуса про внесення на депозит нотаріальної контори грошових коштів в якості сплати орендної плати за користування спірними торгівельними місцями та відповідні квитанції про сплату колегія суддів не приймає в якості доказу в підтвердження здійснення позивачем орендної плати на користь відповідача, оскільки факт отримання саме відповідачем цих коштів є недоведеним, до того ж у судовому засіданні 26.02.2013р. представник відповідача заперечив отримання таких коштів.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що за обома договорами сторони фактично не досягли згоди з істотної умови цих договорів ціни.

Таким чином, дослідивши наявні у справі документи, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про неукладеність договорів №12 від 01.01.2012р. та №17 від 01.01.2012р., оскільки сторонами не досягнуто всіх істотних умов договору №12 від 01.01.2012р. (не досягнуто згоди щодо предмету та ціни договору) та №17 від 01.01.2012р. (не досягнуто згоди щодо ціни позову).

Крім того, під час розгляду господарської справи №5006/36/91пн/2012 судом вже надавалась оцінка договору №12 від 01.01.2012р. та суд дійшов висновку про неукладеність даного договору. Також рішенням господарського суду Донецької області від 07.12.2012р. по справі №5006/7/163пд/2012 суд дійшов висновку про неукладеність договору №17 від 01.01.2012р.

На ряду з зазначеним, сторонами не надано жодного доказу (акт приймання-передачі обєкту оренди тощо) в підтвердження факту передачі відповідачем в користування позивачу обєктів оренди ані за договором №12 від 01.01.2012р., ані за договором №17 від 01.01.2012р.

Таким чином, позивач фактично не набув права користування торгівельними місцями №12 та №17, розташованими в м. Єнакієве, по вул. Щербакові, 86 на підставі договорів №12 від 01.01.2012р. та №17 від 01.01.2012р. Доказів зворотнього сторонами не надано, судом не встановлено.

Враховуючи викладене, місцевий суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні торгівельними місцями №12 та №17, розташованими за адресою 86429, м. Єнакієве, вул. Щербакова, 86 (торгівельний комплекс Діалог) шляхом передачі ключів від вхідних дверей торгівельних місць, оскільки в даному випадку права позивача не є порушеними.

Стосовно вимог про стягнення збитків у вигляді недоотриманого прибутку в сумі 46 929,13грн. колегія суддів має зазначити наступне.

Так, згідно ч.2. ст.224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які уповноважена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, визначений ст. 225 Господарського кодексу України, зокрема:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

При цьому, саме на позивача покладається обовязок довести суду згідно ст.33 ГПК України наступне:

- по-перше, факт заподіяння йому збитків;

- по-друге, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобовязань;

- по-третє, причинно-наслідковий звязок між невиконанням зобовязань та заподіяними збитками.

Згідно загальної практики про визначення розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги: а) вид (склад) збитків; б) наслідки порушення договірних зобовязань для підприємства.

Породжуючи настання цивільних прав та обовязків згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного звязку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків (шкоди). Причинний звязок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) звязку між протиправною поведінкою та настанням шкідливого результату.

Частиною 2 ст.623 ЦК України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Вказані фактичні обставини викладаються у позовній заяві як підстави позовних вимог та підлягають доведенню позивачем належними та допустимими у справі доказами відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі, як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді недоотриманого прибутку в сумі 46 929,13грн. фактично витікають з порушення прав позивача саме за спірними договорами. Втім, місцевим судом правомірно встановлено факт неукладеності даних договорів, а отже порушення зобовязань з боку відповідача відсутнє, у звязку із чим відсутня вина відповідача у завданні позивачу збитків.

Таким чином, колегія суддів підтримує висновок господарського суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків у вигляді недоотриманого прибутку в сумі 46 929,13грн.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00грн. колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню, включається, зокрема, матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода, полягає 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ст.1167 Цивільного кодексу України).

При цьому, відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Втім, позивачем не надано до матеріалів справи належних доказів, які б підтверджували факт заподіяння останньому моральних чи фізичних страждань, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, та вини відповідача.

З огляду на зазначене, враховуючи відсутність порушення прав позивача з боку відповідача, господарський суд дійшов правомірного висновку, який підтримує судова колегія, що вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 м. Єнакієве щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00грн. є необґрунтованими, недоведеними, а тому такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що місцевим господарським судом в порядку ст.43 ГПК України всебічно, повно і обєктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм законодавства при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження при перегляді останнього в апеляційному провадженні, в звязку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Рішення господарського суду Донецької області з урахуванням мотивів, зазначених апеляційним судом, відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Враховуючи наведене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 07.12.2012р. у справі №5006/7/159/2012 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 Господарського процесуального кодексу України, тому залишає зазначене рішення без змін, а апеляційну скаргу за наведеними в ній мотивами - без задоволення.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача по справі.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 м. Єнакієве, Донецька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 07.12.2012р. у справі №5006/7/159/2012 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

У судовому засіданні 26.02.2013р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови підписаний 27.02.2013р.

Головуючий О.А. Марченко

Судді: О.О. Радіонова

ОСОБА_3

Надруковано: 5 прим.

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 до справи;

1 ГСДО;

1 ДАГС.