м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/8009/13 06.08.13

За позовом Публічного
акціонерного товариства "Державний
Ощадний банк України" до
Державного підприємства "Вугілля
України" про стягнення 120 314
301,73 грн.

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивачаМельниченко О.Ю. (дов. №
19-11/65 від 14.06.2013 року) від відповідача
Андрусенко Ю.С. (дов. № 24-12/44-Д від 24.12.2013
року)

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 06 серпня 2013 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство
"Державний Ощадний банк України"
(надалі по тексту - позивач) звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Державного підприємства
"Вугілля України" (надалі по тексту -
відповідач) про стягнення
119 637 866,21 грн., а також просить суд
покласти на відповідача судові
витрати.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.04.2013 року порушено
провадження у справі № 910/8009/13, слухання
справи призначено на 21.05.2013 року.

У судовому засіданні 21.05.2013 року
представник позивача надав документи
на часткове виконання вимог ухвали
суду та усні пояснення по суті спору, в
яких просить суд задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 21.05.2013 року надав документи
на часткове виконання вимог ухвали
суду та усні пояснення по суті спору в
яких проти позову заперечив.

У судовому засіданні 21.05.2013 року, у
відповідності до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, було оголошено перерву до
31.05.2013 року, про що сторони були
повідомлені під розписку.

Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
31.05.2013 року справу № 910/8009/13 передано
для розгляду судді Босому В.П., у зв'язку
з перебуванням судді Стасюка С.В. у
відрядженні.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.05.2013 року справу № 910/8009/13
прийнято до провадження суддею Босим
В.П., розгляд справи призначено на 14.06.2013
року.

Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
12.06.2013 року справу № 910/8009/13 передано для
розгляду судді Стасюку С.В., у зв'язку з
його поверненням з відрядження.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.06.2013 року суддя Стасюк С.В.
прийняв справу № 910/8009/13 до свого
провадження, розгляд справи призначено
відповідно до ухвали Господарського
суду міста Києва від 28.05.2013 року.

14.06.2013 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшло клопотання про
зменшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої просив суд стягнути
з відповідача 117 489 246,94 грн., з яких 100 000
000,00 грн. заборгованості за кредитом, 260
273,97 грн. заборгованості за процентами,
193 786,35 грн. пені за несвоєчасне
погашення процентів, 13 747 024,46 грн. пені
за несвоєчасне погашення кредиту,
2 788 162,16 грн. 3% річних, 500 000,00
грн. неустойки.

У відповідності до статті 22
Господарського процесуального кодексу
України, позивач вправі до прийняття
рішення по справі збільшити розмір
позовних вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу, в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог. До
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Подана позивачем заява про зменшення
позовних вимог приймається судом до
розгляду, позовні вимоги розглядаються
з урахуванням заяви поданої 14.06.2013 року
через відділ діловодства
господарського суду міста Києва.

У судовому засіданні 14.06.2013 року
представник позивача надав усні
пояснення по суті спору, в яких просить
суд задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Представник відповідача надав
документи на часткове виконання вимог
ухвали суду та усні пояснення по суті
спору в яких проти позову заперечив.

У судовому засіданні 14.06.2013 року, у
відповідності до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, було оголошено перерву до
19.07.2013 року, про що сторони були
повідомлені під розписку.

19.07.2013 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшла заява про збільшення
розміру позовних вимог, відповідно до
якої просить суд стягнути з
відповідача 120 179 657,90 грн., з яких 100 000
000,00 грн. заборгованості за кредитом, 936
989,30 грн. заборгованості за процентами,
193 786,35 грн. пеня за несвоєчасне
погашення процентів, 15 407 298,43 грн. пеня
за несвоєчасне погашення кредиту,
3 141 586,82 грн. 3% річних, 500 000,00
грн. неустойка.

У відповідності до статті 22
Господарського процесуального кодексу
України подана позивачем заява про
збільшення позовних вимог приймається
судом до розгляду, позовні вимоги
розглядаються з урахуванням заяви
поданої 19.07.2013 року через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва.

У судовому засіданні 19.07.2013 року
представник позивача надав усні
пояснення по суті спору, в яких просить
суд задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі з урахуванням заяви про
збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача у судовому
засіданні 19.07.2013 року надав усні
пояснення по суті спору в яких проти
позову заперечив з урахуванням заяви
про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.07.2013 року розгляд справи
було відкладено на 06.08.2013 року.

У судовому засіданні 06.08.2013 року
представник позивача подав клопотання
про збільшення позовних вимог,
відповідно до якої просить суд
стягнути з відповідача 120
341 301,73 грн., з яких 100 000 000,00 грн.
заборгованості за кредитом, 260 273,97 грн.
заборгованості за процентами, 193 786,35
грн. пеня за несвоєчасне погашення
процентів, 16 097 709,39 грн. пеня за
несвоєчасне погашення кредиту, 3 289 532,02
грн. 3% річних, 500 000,00 грн.
неустойка.

У відповідності до статті 22
Господарського процесуального кодексу
України подана позивачем заява про
збільшення позовних вимог приймається
судом до розгляду, позовні вимоги
розглядаються з урахуванням заяви
поданої 06.08.2013 року через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва.

Представник відповідача у судовому
засіданні 06.08.2013 року заперечив проти
задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

06.07.2011 року між Публічним акціонерним
товариством "Державний Ощадний банк
України" (банк) та Державним
підприємством "Вугілля України"
(позичальник) було укладено договір
кредитної лінії № 444/31-2 (надалі по
тексту - Договір), відповідно до умов
якого банк зобов'язався надати на
умовах цього Договору, а позичальник
зобов'язався отримати та належним
чином використовувати та повернути в
передбачені цим Договором строки
кредит та сплатити проценти та інші
платежі за користування кредитом у
порядку та на умовах, визначених цим
договором.

Згідно з пунктом 2.2. Договору кредит
надається у вигляді відновлювальної
кредитної лінії окремими частинами
(траншами) з остаточним терміном
повернення не пізніше 05.07.2012 року.

Сторони погодили суму ліміту
кредитування і визначили його в
розмірі 100 000 000,00 грн.
(пункт 2.3. Договору).

У відповідності до пункту 2.7.1. Договору
проценти за користування кредитом
розраховуються банком на основі
процентної ставки в розмірі 19% річних,
яка може бути встановлена в іншому
розмірі в порядку, визначеному цим
Договором.

Пунктом 2.7.3. Договору сторони погодили,
що нараховані за період з першого дня
видачі кредиту або з першого числа
звітного місяця по останнє число
звітного місяця або по останній день
повернення позичальником кредиту (або
його частини) проценти повинні бути
сплачені позичальником не пізніше
останнього робочого дня звітного
місяця, а в разі дострокового погашення
кредиту - одночасно з погашенням
кредиту. Перший раз позичальник
сплачує проценти не пізніше 31.07.2011 року.

На виконання умов Договору позивачем
на підставі заявки відповідача згідно
з розпорядженням № 3156 від 07.07.2011 року
платіжним дорученням № 1 від 06.07.2011 року
здійснено перерахування відповідачу
кредитних коштів у сумі 100 000 000,00 грн.
(належним чином засвідчені копії
містяться в матеріалах справи).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
Державне підприємство "Вугілля
України" допустило порушення своїх
зобов'язань по сплаті кредиту і
процентів за користування кредитними
коштами.

Зокрема, станом на 19.07.2013 року загальний
розмір заборгованості позичальника за
Договором становив 120 341 301,73 грн., з яких
100 000 000,00 грн. заборгованості за
кредитом, 260 273,97 грн. заборгованості за
процентами, 193 786,35 грн. пеня за
несвоєчасне погашення процентів, 16 097
709,39 грн. пеня за несвоєчасне погашення
кредиту, 3 289 532,02 грн. 3%
річних, 500 000,00 грн. неустойка.

З метою досудового врегулювання спору
позивач направив на адресу відповідача
вимогу від 05.12.2012 року № 26-16/1881 про
виконання зобов'язань за договором
кредитної лінії № 444/31-2 від 06.07.2011 року,
яку відповідач залишив без відповіді
та без задоволення.

Відповідач заперечив проти заявлених
позовних вимог та заявив про
помилковість здійснених розрахунків
боргу за кредитом та за процентами за
користування кредитним коштами,
зважаючи на невірне застосування
позивачем приписів статті 625
Цивільного кодексу України в частині
нарахування інфляційних втрат.

Оцінивши наявні в справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, суд
приходить до висновку, що заявлені
позовні вимоги, з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог, підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язаннями є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитор) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачено, що однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами згідно зі статтею 629
Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, між
сторонами у справі було укладено
договір кредитної лінії № 444/31-2 від
06.07.2011 року, відповідно до умов якого за
якого банк зобов'язався надати
відповідачу кредитні кошти з лімітом
кредитування в розмірі 100 000
000,00 грн. зі сплатою 19% річних та
остаточним терміном повернення не
пізніше 05.07.2012 року на умовах договору,
а позичальник зобов'язався сплатити
проценти за користування кредитними
коштами та повернути кредит на умовах
та в строки, передбачені Договором.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України
визначено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 глави 2
Цивільного кодексу України, якщо інше
не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

У свою чергу, нормами статей 1049, 1050
Цивільного кодексу України
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що позивач взяті на себе
зобов'язання щодо надання відповідачу
кредиту виконав належним чином, що
підтверджується розпорядженням про
перерахування коштів № 3156 від 07.07.2011
року та платіжним дорученням № 1 від
06.07.2011 року на суму 100 000 000,00 грн.

Водночас, як вбачається з матеріалів
справи та підтверджено сторонами,
відповідач в порушення умов Договору
та умов чинного законодавства
допустило порушення своїх зобов'язань
по сплаті кредиту і процентів за
користування кредитними коштами.

Приймаючи до уваги вищевказане, суд
приходить до висновку. що позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Державний Ощадний банк
України" про стягнення з Державного
підприємства "Вугілля України" 100 000 000,00
грн. заборгованості за кредитом, 260 273,97
грн. заборгованості за процентами є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Пунктом 7.1.1 Договору сторони погодили,
що за порушення взятих на себе
зобов'язань з повернення суми кредиту,
своєчасної плати процентів за
користування кредитом позичальник
зобов'язується сплатити на користь
банку пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, яка діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми платежу за
кожний день прострочення.

Пунктом 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено що,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно з пунктом 1 статті 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України,
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Позивач за порушення строку повернення
кредитних коштів просить стягнути з
відповідача пеню за період з 06.07.2012 року
по 05.07.2013 року у розмірі 16 097 709,39 грн.

Проте, з аналізу положень Договору
вбачається, що сторонами при укладенні
вказаного Договору не встановлено
інший порядок нарахування штрафних
санкції, ніж визначений частиною 6
статті 232 Господарського кодексу
України.

Таким чином, приймаючи до уваги приписи
частини 6 статті 232 Господарського
кодексу України, здійснивши
перерахунок пені за порушення
кінцевого строку повернення кредитних
коштів, встановленого пунктом 2.2.
Договору, в межах заявлених позовних
вимог за період з 06.07.2012 року по 05.01.2013
року, суд приходить до висновку, що
розмір пені за несвоєчасне повернення
кредиту за Договором, що підлягає
стягненню з відповідача становить 7 540
983,61 грн.

Враховуючи, що розрахунок пені за
порушення зобов'язання зі сплати
процентів, здійснений позивачем з
додержанням приписів частини 6 статті
232 Господарського кодексу України від
розміру невиконаного зобов'язання у
кожному окремому випадку невиконання,
контррозрахунок пені відповідачем
суду не наданий, вимога позивача про
стягнення з відповідача пені за
порушення сплати процентів в розмірі 193
786,35 грн., нарахованої за період з 01.08.2012
року по 31.05.2013 року, підлягає
задоволенню.

Відповідно до пункту 7.1.4. Договору у
разі невиконання позичальником
зобов'язань, що не мають вартісного
виразу, позичальник повинен сплатити
на користь банку неустойку у розмірі 0,5%
від основної суми боргу.

Враховуючи, що відповідачем порушено
строк повернення кредиту, розрахунок
неустойки є вірним, а тому, вимога
позивача про стягнення з відповідача
неустойки в розмірі 500 000,00 грн. є
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Приймаючи до уваги вищенаведені
приписи Цивільного кодексу України
щодо наявності у позивача права за
порушення грошового зобов'язання
відповідачем вимагати сплати останнім
3% річних від простроченої суми,
перевіривши здійснений позивачем
розрахунок, суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
"Державний Ощадний банк України" про
стягнення з Державного підприємства
"Вугілля України" 3 289 532,02 грн. 3% річних.

Заперечення відповідача проти позову з
посиланням на помилковість здійснених
розрахунків боргу за кредитом та за
процентами за користування кредитними
коштами, зважаючи на невірне
застосування позивачем приписів
статті 625 Цивільного кодексу України в
частині розрахунку інфляційних втрат,
не приймаються судом до уваги, оскільки
інфляційні втрати до стягнення в
даному судовому процесі позивачем не
з'являлись.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються судом на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32-35, 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства
"Вугілля України" (01601, м. Київ,
вул. Б. Хмельницького, буд. 4,
ідентифікаційний код 32709929) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Державний Ощадний банк України" (01601, м.
Київ, вул. Госпітальна, буд.
12 - г, ) 100 000 000 (сто
мільйонів) грн. 00 коп. заборгованості за
кредитом, 260 273 (двісті шістдесят тисяч
двісті сімдесят три) грн. 97 коп.
заборгованості за процентами, 7 540 983
(сім мільйонів п'ятсот сорок тисяч
дев'ятсот вісімдесят три) грн. 61 коп.
пені за несвоєчасне погашення кредиту,
193 786 (сто дев'яносто три тисячі сімсот
вісімдесят шість) грн. 35 коп. пені за
несвоєчасне погашення процентів,
3 289 532 (три мільйони двісті вісімдесят
дев'ять тисяч п'ятсот тридцять дві) грн.
02 коп. 3% річних, 500 000 п'ятсот тисяч) грн. 00
коп. неустойки, 63 (шістдесят три тисячі
дев'ятсот двадцять шість) грн. 64 коп.
витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 07.08.2013 року

Суддя
Стасюк
С.В.