м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/21146/13 11.12.13

За позовом Приватного акціонерного
товариства Аудиторська фірма
"Аналітик"

до Комунального підприємства
"Київжитлоспецексплуатація"

про визнання недійсним
договору

Суддя Гулевець О.В.

Представники сторін:

Від позивача: Корольова О.В.
(дов.), Цигалюк І.О. (дов.)

Від відповідача: Мазурок Я.В. (дов.)

У судовому засіданні 11.12.2013р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі відповідно до
положень ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Приватне акціонерне
товариство Аудиторська фірма
"Аналітик" звернувся до Господарського
суду міста Києва з вимогою до
відповідача - Комунального
підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" про
визнання недійсним договору №445 від
01.07.2002р. про надання послуг на
постачання та технічне обслуговування
і утримання внутрішньобудинкових
інженерних систем ЦО, ГВП та їх
абонентських уводів.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.11.2013р. порушено провадження
у справі № 910/21146/13 та призначено її до
розгляду у судовому засіданні на
11.12.2013р.

10.12.2013р. через канцелярію
Господарського суду міста Києва від
відповідача - Комунального
підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" надійшов
відзив на позов.

Представники позивача - Приватного
акціонерного товариства Аудиторська
фірма "Аналітик" в судовому засіданні
11.12.2013р. усно заявили клопотання про
відкладення розгляду справи, надали
документи по справі, позовні вимоги
підтримали та просили суд їх
задовольнити.

Представник відповідача - Комунального
підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" в судовому
засіданні 11.12.2013р.надав суду документи
по справі, позовні вимоги заперечив з
підстав викладених у відзиві та просив
суд відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Щодо клопотання позивача про
відкладення розгляду справи, то дійшов
висновку про наступне.

Представники позивача, заявляючи
клопотання про відкладення розгляду
справи, мотивують його необхідністю
ознайомлення з відзивом на позов.
Однак, судом встановлено, що відзив
відповідача містить докази
направлення його копії позивачу (опис
вкладення у цінний лист від 09.12.2013р.,
фіскальний чек №4466 від 09.12.2013р., список
згрупованих відправлень від 009.12.2013р.), в
судовому засіданні представником
відповідача надано пояснення щодо
заперечень на позов, а також, даний
відзив надійшов до суду 10.12.2013р. та
позивач, у відповідності до ст. 22 ГПК,
міг скористатись правом на
ознайомлення з матеріалами справи.
Враховуючи вищевикладене, враховуючи
те, що наявні у матеріалах справи
документи достатні для розгляду
справи по суті, суд відхиляє клопотання
позивача про відкладення розгляду
справи.

В судовому засіданні 11.12.2013р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК
України.

Розглянувши документи і матеріали,
додані до позову, всебічно і повно
з'ясувавши всі обставини справи,
оцінивши докази, які мають значення для
вирішення спору, вислухавши
представників позивача та відповідача,
суд

ВСТАНОВИВ:

Між Аудиторською фірмою у формі
закритого акціонерного товариства
"Аналітик", правонаступником якого є
Приватне акціонерне товариство
Аудиторська фірма "Аналітик" та
Комунальним підприємством
"Київжитлоспецексплуатація" був
укладений Договір № 445 від 01.07.2002 р. про
надання послуг на теплопостачання та
технічне обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів.

Предметом даного договору є надання
послуг на теплопостачання та своєчасна
оплата в повному обсязі спожитої
енергії у гарячій воді та
експлуатаційних витрат,
обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів в нежилому приміщенні (будинку)
за адресою: вул. Хрещатик, 44, А,Б,В.

Позивач, зазначає, що даний договір
підлягає визнанню недійсним судом,
посилаючись на наступне:

- договір № 445 від 01.07.2002 р. про
надання послуг на теплопостачання та
технічне обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів не відповідає положенням ст. 24
Закону України "Про теплопостачання",
оскільки відповідач відмовляє у
запитах позивача щодо надання
інформації про режим теплопостачання;

- згідно положень ч. 1 ст. 25 Закону
України "Про теплопостачання", даний
договір потрібно віднести до договору
теплопостачання (купівлі-продажу
теплової енергії), однак, укладений між
сторонами договір є договором про
надання послуг;

- у відповідача відсутня ліцензія
на здійснення теплопостачання, що
суперечить Закону України "Про
теплопостачання" та Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності";

- форма Договору не відповідає
Типовому договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 р.
та Типовому договору, який діяв на
момент укладення оспорюваного
договору, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України № 1497 від 30
грудня 1997 р.;

- відповідач, відповідно до
оспорюваного договору, не є прямим
постачальником теплової енергії, а
лише розподіляє теплову енергію, яку
надає ПАТ "Київенерго", між споживачами
нежилого будинку № 44 по вул. Хрещатик в
м. Києві пропорційно до площі, яку вони
займають на підставі договорів оренди
та договорів купівлі-продажу.
Розрахунок здійснюється на підставі
договору про постачання теплової
енергії у гарячій воді № 153-8564-9 від
15.09.2001 року, який укладений між
відповідачем та ПАТ "Київенерго". Як
зазначено позивачем, відповідач
вказує, що він розподіляє
теплопостачання відповідно до
відсотка займаної площі споживачем.
Проте цього пункту в Договорі не має, а
тому, відповідач не дотримується умов
укладеного Договору та на власний
розсуд здійснює розрахунки площі
опалення приміщень та нарахування
обсягу теплопостачання всім
споживачам, які знаходяться за адресою
м. Київ, вул. Хрещатик, 44, зокрема,
позивачу.

З огляду на вищевказані обставини,
посилаючись на положення ч. 1. ст. 202, ч. 1
ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 227 Цивільного
кодексу України, позивач звернувся до
суду з позовом про визнання недійсним
Договору № 445 від 01.07.2002 р. про надання
послуг на теплопостачання та технічне
обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів.

Відповідач, заперечуючи позовні
вимоги, зазначає, що КП
"Київжитлоспецексплуатація" не
являється постачальником теплової
енергії, а лише розподіляє теплову
енергію, яку надає ПАТ "Київенерго" у
відповідності до Договору №153-8564-9 від
15.09.2001р., а тому, обставини, на які
посилається позивач у позові не
стосуються правовідносин, які склались
між сторонами. Крім того, положення
законодавства, про які зазначено в
позові не були чинними на час укладення
спірного Договору. Відповідачем, також,
заявлено про застосування строків
позовної давності до вимоги заявленої
позивачем.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судовому засіданні з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, суд вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню.
При цьому господарський суд виходить з
наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Як визначено ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Стаття 203 Цивільного кодексу України
встановлює загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, при визначенні питання
недійсності правочину має
застосовуватися законодавство, яке
діяло на момент його укладання.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків.

Як передбачено ст. 48 Цивільного кодексу
УРСР, який був чинний на момент
укладення оспорюваного договору
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Як зазначено судом вище, між позивачем
та відповідачем укладено Договір № 445
від 01.07.2002 р. про надання послуг на
теплопостачання та технічне
обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів.

Пунктом 2.1. оспорюваного Договору,
передбачено при виконанні умов цього
Договору, а також вирішенні всіх
питань, що не обумовлені цим Договором,
сторони зобов'язуються керуватися
тарифами, затвердженими Київською
міською держадміністрацією,
Положенням про
Держенергоспоживнагляд, Правилами
користування тепловою енергією,
Правилами технічної експлуатації
тепловикористовуючих установок і
теплових мереж, нормативними актами з
питань користування та
взаєморозрахунків за енергоносії,
чинним законодавством України.

Мотивуючи позовні вимоги позивач,
зазначає, що оспорюваний Договір
суперечить Закону України "Про
теплопостачання" від 02.06.2005 року № 2633-ІV,
Цивільному кодексу України від 16.01.2003
№435-ІV, Господарському кодексу України
від 16.01.2003 року №436-ІУ, Закону України
"Про доступ до публічної інформації"
від 13.01.2011 року №2939-VІ, Постанові
Кабінету Міністрів України №630 від 21
липня 2005 року. Однак, вищевказані
нормативно-правові акти не були
чинними на час укладення Договору № 445
від 01.07.2002 р. про надання послуг на
теплопостачання та технічне
обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів, а тому сторони не могли
керуватися ними при укладенні
оспорюваного договору та відповідно
посилання на вищевказані норми
законодавства є безпідставними.

Водночас, посилання позивача на
Типовий договір про надання населенню
послуг з водо-, теплопостачання та
водовідведення, затверджений
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1497 від 30 грудня 1997 р. не приймається
судом до уваги, оскільки даний Типовий
договір не застосовується до
правовідносин, які склалися між
сторонами.

Відповідно до п. 2.2.1., п. 2.2.2. Договору,
відповідач - КП
"Київжитлоспецексплуатація" взяв на
себе зобов'язання розподіляти надану
енергопостачальною організацією
вцілому на будинок, що знаходиться за
адресою м. Київ, вул. Хрещатик, 44,
теплому енергію у вигляді гарячої води
на потреби: опалення та вентиляції (під
час опалювального сезону), гарячого
водопостачання (протягом року), в
кількості та в обсягах згідно з заявкою
орендаря (звернення доручення).
Надавати послуги по розрахунковому
обслуговуванню орендарів з
енергопостачальною організацією за
спожиту теплову енергію (Додаток №1),
проводити засобами Дирекції технічне
обслуговування на ремонт
внутрішньобудинкових систем опалення,
ГВП, абонентських уводів.

Згідно умов вищевказаного договору,
вбачається, що відповідач взяв на себе
зобов'язання розподіляти надану
енергопостачальною організацією
теплову енергію у вигляді гарячої води
на потреби, надати послуги з технічного
обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів в будинку, що знаходиться за
адресою м. Київ, вул. Хрещатик, 44.

Як зазначено сторонами та як
вбачається з матеріалів справи,
постачання теплової енергії, яку
розподіляє відповідач серед
споживачів у будинку, що знаходиться за
адресою м. Київ, вул. Хрещатик, 44,
здійснюється енергопостачальною
організацією - ПАТ "Київенерго" на
підставі Договору №153-8564-9 від 15.09.2001р.
на постачання теплової енергії у
гарячій воді.

З огляду на вищевикладене, відповідач
не є постачальником теплової енергії, а
лише розподіляє між споживачами
теплову енергію, яку надає ПАТ
"Київенерго", а тому посилання позивача
на необхідність наявності у
відповідача - КП
"Київжитлоспецексплуатація"
відповідної ліцензії, а також, на
цивільно-правову природу оспорюваного
договору, який за твердженням позивача
є договором купівлі-продажу, не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Судом встановлено, що укладаючи
оспорюваний Договір № 445 від 01.07.2002 р.
про надання послуг на теплопостачання
та технічне обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів, сторони погодили вартість
(тарифи) послуг по Договору, площу
нежилого приміщення в якому надаються
дані послуги (Додаток №1), порядок
розрахунків по договору, умови
припинення подачі теплової енергії,
обсяг зобов'язань сторін (Додатки №2,
№3, №4).

Разом з тим, посилання позивача на
положення Договору №153-8564-9 від 15.09.2001р.
на постачання теплової енергії у
гарячій воді та Додаток № 8 до Договору
№153-8564-9 від 15.09.2001р. щодо розподілу
теплопостачання на постачання
теплової енергії у гарячій воді не може
бути предметом розгляду в межах даної
справи та можуть бути переглянуті в
порядку окремого спору.

Також, суд зазначає, що посилання
позивача на невірні розрахунки площі
приміщень будинку, що знаходиться за
адресою м. Київ, вул. Хрещатик, 44, в яких
надаються послуги з опалення та обсягу
теплопостачання споживачам, які
знаходяться в будинку за вказаною
адресою, а також, на ненадання
відповідачем інформації щодо
теплопостачання, не створюють
наслідків визнання його недійсним, а є
підставою для розірвання договору або
для звернення з вимогою про вирішення
спору про право цивільне.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позивачем не наведено суду жодних
обставин, з якими закон пов'язує
наявність підстав для визнання
Договору № 445 від 01.07.2002 р. про надання
послуг на теплопостачання та технічне
обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО, ГВП та їх абонентських
уводів недійсним.

Враховуючи вищенаведене, те, що
позивачем не доведено правомірності
своє позиції та враховуючи
безпідставність заявлених позовних
вимог, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з підстав зазначених в
позовній заяві.

Щодо заяви відповідача про
застосування строків позовної
давності, то суд зазначає, що
відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, відповідно
до ст. 256 Цивільного кодексу України
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин четвертої та
п'ятої статті 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові, але
якщо суд визнає поважними причини
пропущення строку позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, суд зазначає, що, положення
закону про правові наслідки спливу
позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення або оспорювання. Якщо ж
під час розгляду справи буде
встановлено, що у позивача немає
суб'єктивного права, про захист якого
він просить, або ж воно не порушувалось
чи не оспорювалось, суд повинен
відмовити в позові не через пропущення
позовної давності, а за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

Враховуючи, встановлення судом
безпідставність матеріально-правової
вимоги заявленої Приватним
акціонерним товариством Аудиторська
фірма "Аналітик" та відсутність доказів
факту порушення суб'єктивного права,
позов позивача не підлягає
задоволенню з вказаних підстав.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги Приватного акціонерного
товариства Аудиторська фірма
"Аналітик" до Комунального
підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" про
визнання недійсним договору №445 від
01.07.2002р. про надання послуг на
постачання та технічне обслуговування
і утримання внутрішньобудинкових
інженерних систем ЦО, ГВП та їх
абонентських уводів задоволенню не
підлягають.

Судовий збір за розгляд справи
відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України
покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський
суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 16.12.2013р.

Суддя
О.В. Гулевець