УХВАЛА

Справа № 910/14587/13 09.10.13

За позовом Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини»

до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

1. Вищий навчальний заклад «Інститут екології та медицини»

2. Стоматологічна поліклініка Дарницького району м. Києва

про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Чиж Б.І. за довіреністю № 131 від 29.07.2013 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: Радченко Л.М. за довіреністю № 431/1 від 29.08.2013 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародна академія екології та медицини» (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач) про зобов'язання відповідача зняти арешт з майна ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини», описаного за Актом опису й арешту майна № 1662/1 від 15.04.2013 р. та вилучити зазначене майно за наведеним переліком з Акта опису й арешту майна № 1662/1 від 15.04.2013 р., а також зобов'язання відповідача вжити всіх необхідних заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», для безперешкодного доступу і вивозу майна, що належить ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини» з приміщень, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Вербицького, 3Б.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що між ним та Вищим навчальним закладом «Інститут екології та медицини» було укладено Договір відповідального зберігання № 03/14-1 від 14.03.2012 р. та Договір відповідального зберігання наочних зразків стоматологічних інструментів № 03/14-2 від 14.02.2012 р., за умовами яких він передав ВНЗ «Інститут екології та медицини» на зберігання, зокрема, серед іншого наступне майно: стоматологічну установку з кріслом Castelini 1-K-D-T THESV, стоматологічну установку з кріслом DABI ATLANTE, стоматологічну установку SZ 2402 APIA, лампу фотополімерну Halialux GT Vivadent, стоматологічну установку SATVA, столик медичний в кількості 2 шт., шафу медичну, сухожарову шафу, лоток прямокутний в кількості 6 шт., зонд в кількості 20 шт., шпателі в кількості 19 шт., гладилки в кількості 20 шт., дзеркало стоматологічне в кількості 8 шт., пінцети в кількості 19 шт., шприци караульні в кількості 3 шт., лотки ниркоподібні в кількості 10 шт., стоматологічні ескаватори в кількості 4 шт., прямокутні лотки в кількості 3 шт., щіпці в кількості 2 шт., стерилізатор, компресор з тумбою та металевий сейф. Як зазначає позивач, 15.04.2013 р. державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Медведєвим О.В. під час примусового виконання виконавчого документа № 2н-1226/12 від 28.09.2012 р., виданого Дарницьким районним судом міста Києва було помилково описано та опечатано зазначене вище майно, що перебувало на той час в нежилих приміщеннях за адресою: м. Київ, вул. Вербицького, 3Б загальною площею 148, 5 кв.м. Вважаючи, що таким чином було порушено права позивача, як дійсного власника спірного майна, він звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, третя особа - Вищий навчальний заклад «Інститут екології та медицини», про визнання права власності на майно та зняття арешту. Оскільки ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 01.07.2013 р. у справі № 753/10216/13-ц було відмовлено у відкритті провадження у справі з посиланням на те, що такий спір не підвідомчий суду загальної юрисдикції, позивач звернувся з даними позовом до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.08.2013 р. було порушено провадження у справі № 910/14587/13, в порядку ст. 27 ГПК України залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Вищий навчальний заклад «Інститут екології та медицини» та Стоматологічну поліклініку Дарницького району м. Києва, розгляд справи призначено на 04.09.2013 р. При цьому, зобов'язано позивача, враховуючи зміст позовної заяви, в якій ним зазначено про заявлення позову про визнання права власності на майно і зняття арешту з майна, проте як не викладено в прохальній частині позову вимог щодо права власності, - уточнити та деталізувати зміст позовних вимог, викладених в прохальній частині позовної заяви, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду міста Києва «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» № 10 від 24.10.2011 р. та п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду міста Києва «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» № 9 від 17.10.2012 р.

19.08.2013 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи-2 надійшли письмові пояснення у справі, відповідно до яких вона зазначає, що приміщення, в яких перебувало спірне майно, орендувались третьою особою-1 й відповідний договір оренди було розірвано рішенням господарського суду міста Києва від 04.07.2012 р. у справі № 5011-11/6782-2012 й зобов'язано ВНЗ «Інститут екології та медицини» звільнити орендовані приміщення. При цьому, третя особа-2 відмічає, що про укладення договорів відповідального зберігання її не повідомляли й дозволу на переміщення відповідного майна на територію будівлі поліклініки вона не надавала.

У судовому засіданні 04.09.2013 р. від представника позивача надійшли додаткові документи у справі, в тому числі заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої він просить суд зобов'язати відповідача зняти арешт з майна ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини», описаного за Актом опису й арешту майна № 1662/1 від 15.04.2013 р. та вилучити зазначене майно за наведеним переліком з Акта опису й арешту майна № 1662/1 від 15.04.2013 р., а саме: стоматологічну установку з кріслом Castelini 1-K-D-T THESV, стоматологічну установку з кріслом DABI ATLANTE, стоматологічну установку SZ 2402 APIA, лампу фотополімерну Halialux GT Vivadent, стоматологічну установку SATVA, столик медичний в кількості 2 шт., шафу медичну, сухожарову шафу, лоток прямокутний в кількості 6 шт., зонд в кількості 20 шт., шпателі двосторонні в кількості 19 шт., гладилки в кількості 20 шт., дзеркало стоматологічне ЗБ-1 в кількості 10 шт., пінцети в кількості 20 шт., шприци карпульні (нержавіюча сталь, АСА дента) в кількості 3 шт., лотки ниркоподібні, емальовані в кількості 10 шт., стоматологічні ескаватори в кількості 4 шт., прямокутні лотки з нержавіючої сталі в кількості 14 шт., щіпці крампоннів кількості 2 шт., стерилізатор металевий, компресор з тумбою та металевий сейф для зберігання наочних зразків стоматологічних інструментів, а також зобов'язати відповідача вжити всіх необхідних заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», для безперешкодного доступу і вивозу майна, що належить ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини» з приміщень, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Вербицького, 3Б.

У судовому засіданні 04.09.2013 р. від представників позивача та третьої особи-2 надійшло клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.09.2013 р. було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та, зважаючи на неявку представників відповідача та третьої особи-1, відкладено розгляд справи на 09.10.2013 р.

05.09.2013 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 35224752 та клопотання розглядати справу без участі його представника.

Представники відповідача та третьої особи-1 в судове засідання 09.10.2013 р. не з'явились, про причини неявки не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 09.10.2013 р. суд, оцінюючи надані сторонами докази, дійшов висновку щодо необхідності припинити провадження у справі, у зв'язку з непідвідомчістю даного спору господарським судам.

Так, аналізуючи зміст позовних вимог у співвідношенні з підставами позову, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК.

Також, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 р. № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», господарським судам підвідомчі на загальних підставах справи зі спорів, пов'язані з визнанням права на майно, на яке накладено арешт, і про зняття з нього арешту та з розглядом позовів до юридичної особи, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи (статті 60 і 87 Закону України «Про виконавче провадження»), - за умови, коли сторонами у судовому процесі є підприємства чи організації у розумінні статті 1 ГПК.

Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121-2 ГПК України, 383 ЦПК України або статті 181 КАС України з урахуванням правил підвідомчості.

В даному випадку позивачем у вступній частині позовної заяви зазначено, що вона є заявою про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна, однак в прохальній частині позовної заяви вимог щодо визнання за позивачем права власності на спірне майно не заявлено.

Суд, порушуючи провадження у даній справі, звернув увагу позивача на зазначене та зобов'язав його уточнити та деталізувати зміст позовних вимог, викладених в прохальній частині позовної заяви, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду міста Києва «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» № 10 від 24.10.2011 р. та п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду міста Києва «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» № 9 від 17.10.2012 р.

Однак, зазначених вимог позивачем не враховано.

В той же час, зважаючи на зміст позовної заяви, суд приходить до висновку, що в даному випадку вимоги про зняття арешту з майна безпосередньо пов'язані зі спором про право на це майно, оскільки позивач вважає, що державним виконавцем було описано й арештовано майно, яке, на думку позивача належить йому, а не боржнику у виконавчому провадженні.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» судам при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

При цьому, відповідно до п. 2 вказаної Постанови відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тому суди при визначенні юрисдикції повинні виходити з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Зокрема, статтею 121-2 Господарського процесуального кодексу України та розділом VII Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року визначено інший порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні судових рішень, ухвалених за правилами господарського та цивільного судочинства, тому такі спори не належать до юрисдикції адміністративних судів.

Водночас, судам необхідно враховувати, що статтею 121-2 ГПК та статтею 383 ЦПК визначено обмежене коло осіб, які мають право оскаржити рішення, дії та бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень у господарських та цивільних справах відповідно у порядку господарського та цивільного судочинства, а тому спори за зверненням інших осіб на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби при виконанні зазначених судових рішень належать до юрисдикції адміністративних судів.

Позивач не є учасником відповідного виконавчого провадження, в межах якого було накладено спірний арешт, та крім того, його вимоги пов'язані зі спором про право на арештоване майно.

При цьому, господарський суд не наділений повноваженнями розглядати позовні вимоги про зобов'язання органу державної виконавчої служби вчинити дії в межах виконавчого провадження, як самостійні окремі від вимог про визнання права власності, оскільки за своїм змістом вони підлягають у такому випадку розгляду за правилами ст. 121-2 ГПК України.

У той же час, враховуючи, що виконавче провадження, в межах якого відповідачем було описано та арештовано спірне майно, порушене на підставі виданого Дарницьким районним судом міста Києва у справі № 2н-1226/12 судового наказу про стягнення з Вищого навчального закладу «Інститут екології та медицини» на користь Рудик Любові Петрівни 4 771, 62 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та на користь держави 107, 30 грн. судового збору, - вимоги до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві також не можуть бути розглянуті за правилами ст. 121-2 ГПК України, яка регулює питання оскарження дій та бездіяльності органів державної виконавчої служби під час виконання рішень, прийнятих виключно господарськими судами.

У свою чергу, суд звертає увагу на те, що у випадку заявлення в тому числі позовних вимог про визнання права власності на спірне майно, даний спір також не може бути розглянутий по суті господарським судом, оскільки, як зазначалось вище, відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, проте як в даному випадку стягувачем є фізична особа - Рудик Любов Петрівна.

Так, характер зв'язку між зазначеними вимогами та особами, яких вони стосуються, у розумінні ч. 3 ст. 21 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку про необхідність перебування сторін виконавчого провадження, у процесуальному статусі відповідачів в межах справи, що розглядається.

Оскільки відповідно до положень ст.ст. 22, 78 ГПК України процесуальний статус особи впливає на обсяг її процесуальних прав, - забезпечення дотримання відповідності між цим статусом та ступенем участі цієї особи у спірних матеріально-правових відносинах є істотним у світлі принципів судочинства, закріплених ст. 129 Конституції України.

При цьому, суд враховує, що можливість певного учасника матеріально-правових відносин здобути адекватний своїй участі процесуальний статус не може бути поставлена у залежність від наявності або відсутності у такої особи статусу підприємця, оскільки інше неприпустиме в контексті встановленої ст. 14 ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. заборони дискримінації за будь-якої з ознак. При цьому, як зазначає Європейський суд з прав людини в п. 65 Рішення від 16.04.2002 р. у справі «АТ Данжвіля проти Франції», практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права для національних судів, «... згідно з практикою Європейського суду з прав людини, немає дискримінації доти, доки не йдеться про різний підхід до осіб, що перебувають в однаковій ситуації».

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що належними відповідачами у спорі про визнання права власності на майно та зняття арешту повинні бути всі стягувачі та боржники відповідного виконавчого провадження, тобто як юридичні особи так і фізичні особи.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 1 цього Кодексу, до яких, за загальним правилом, віднесені юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Відповідно до п. п. 2, 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Також, у пункті 41 листа Вищого господарського суду України № 01-08/530 від 29.09.2009 р. «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що за змістом частин першої і другої статті 1 та частини першої статті 21 ГПК України громадяни (фізичні особи) можуть бути відповідачами у господарських справах тільки: якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності; у випадках, передбачених законодавчими актами України (зокрема, пунктом 4 частини першої статті 12 названого Кодексу). В іншому разі фізичні особи (громадяни) не можуть залучатися господарським судом до участі в розгляді справ саме як відповідачі, а судове рішення, прийняте з порушенням відповідних норм процесуального права, підлягає скасуванню або зміні на підставі пункту 4 частини першої статті 104 ГПК.

При цьому, відповідно до практики Вищого господарського суду України, якщо поданий позов про стосується прав та охоронюваних законом інтересів фізичних осіб, які не мають статусу суб'єкта підприємницької діяльності, господарський суд повинен відмовити у прийнятті відповідної позовної заяви на підставі пункту 1 частини першої статті 62 ГПК України, а у разі якщо ці обставини з'ясовано після прийняття позовної заяви, провадження у справі підлягає припиненню згідно з пунктом 1 частини першої статті 80 ГПК України.

Отже, враховуючи те, що один з учасників виконавчого провадження, стягувач - Рудик Любов Петрівна - не виступає суб'єктом господарювання у спірних правовідносинах, відповідний спір також не може бути вирішений в порядку господарського судочинства.

У зв'язку з усім вищевикладеним суд дійшов висновку про необхідність припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

У свою чергу, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що він не позбавлений права звернутись з дотриманням правил підвідомчості спору як за предметною ознакою, так і за вірним суб'єктним складом до відповідного місцевого загального суду в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, з позовом про визнання права власності на спірне майно та зняття арешту.

Так, у відповідності з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 3 пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ЦПК, ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Відповідно до п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» де зазначено, що статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 ГПК, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Отже, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 4-5, 4-7, 12, 21, 47, п. 1 ч. 1 ст. 80, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Припинити провадження у справі № 910/14587/13.

2. Ухвалу про припинення провадження може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя В.С. Ломака