РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2013 р. Справа № 12/74/2012/5003

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Яковлєв Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 25.01.2013 р. у справі № 12/74/2012/5003

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до фізичної особа - підприємця ОСОБА_1

про стягнення 20444,88 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 6403,33 грн. боргу по орендній платі, 13940,40 грн. неустойки, 101,15 грн. - 3% річних за порушення виконання грошових зобов'язань.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 25012013 року (суддя Кожухар М.С.) позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 6403,33 грн. боргу, 13709,68 грн. неустойки, 101,15 грн. - 3% річних та 1591,34 грн. у відшкодування витрат на сплату судового збору. В позові в частині стягнення 230,72 грн. неустойки - відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції нормативно обґрунтував положеннями ст. ст. 525,526,759, ч. 1 ст. 762, ст. 793 ЦК України, ст. 193 ГК України та встановивши факт укладення між сторонами договору оренди та фактичну передачу приміщення в оренду відповідачеві за актом прийому-передачі 07.03.2012 року, за відсутності доказів сплати орендної плати, дійшов висновку про наявність у відповідача боргу по орендній платі в сумі 6403,33 грн.. Суд також встановив, що після укладення сторонами додаткової угоди від 30.06.2012 року, договір оренди від 07.03.2012 року було розірвано, однак відповідач у строк, визначений п. 3.2.4. договору оренди орендоване приміщення позивачу не повернув, у зв'язку з чим, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 253 ЦК України, на підставі ст. 785 ЦК України, стягнув з відповідача 13709,68 грн., відмовивши в позові в частині стягнення 230,72 грн. неустойки. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України, суд також стягнув з відповідача 101,15 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідач з прийнятим рішенням господарського суду не погодився та подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволення позовних вимог відмовити повністю.

У обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що договір оренди та акт прийому - передачі приміщення від імені орендодавця підписані особою, яка не була наділена відповідними повноваженнями. Від імені орендаря, договір та вказаний акт також підписані не ОСОБА_1, а іншою особою. Зазначає, що судом не було враховано, що в технічному паспорті на приміщення відсутнє приміщення площею, 17,4 кв.м., яке значиться в договорі. Вказує на відсутність в договорі реквізитів для сплати орендної плати. Незважаючи на невнесення орендної плати протягом трьох місяців підряд, орендодавець не відмовився від договору, а вимагав сплати боргу після спливу восьми місяців. Вважає, що з моменту підписання сторонами додаткової угоди від 30.06.2012 року зобов'язання сторін, що виникли з договору оренди припиняються і сторони не вважають себе пов'язаними будь-якими правами та обов'язками, що виникли з договору.

Відповідач своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався, його представник в судовому засіданні просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки винесено в повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, при цьому були належним чином з'ясовані та доведені всі обставини, що мають значення для справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 759, 762 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлено договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Апеляційним судом встановлено, що 07.03.2012 року суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 (орендодавець), від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_6 та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди НОМЕР_3, відповідно до якого орендодавець зобов'язався надати орендарю за плату частину приміщення, загальною площею 17,4 кв.м. у АДРЕСА_1, а саме: літера "А", (об'єкт оренди), з метою використання останнім під офіс, строком до 31.12.2012 року (п. 1.2., п. 9.1 договору).

Відповідно до п. 1.4., п. 3.1.1 договору, об'єкт оренди повинен бути переданий орендарю протягом трьох днів з дня підписання даного договору по акту прийому - передачі.

07.03.2012 року сторонами договору було підписано та зі сторони орендаря завірено печаткою акт прийому - передачі орендованого приміщення.

Відповідно до п. 2.1. договору, загальна сума плати за цим договором за один місяць складає 1700 грн. Нарахування орендної плати починається з моменту підписання акту й закінчується в день повернення об'єкту оренди.

Сторони погодили, що орендна плата нараховується та сплачуються або на поточний рахунок орендодавця або готівкою, та здійснюється на умовах передоплати до 10 числа поточного місяця (п. 2.2. договору).

Даний договір вступає в силу з дня його підписання і діє до 31 грудня 2012 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п. 9.1. договору).

Відповідно до п.п. 3.2.1, 3.2.3, 3.2.4 договору, орендар зобов'язується : використовувати об'єкт оренди у відповідності з пунктом 1.2. даного договору; своєчасно та в повному обсязі згідно розділу 2 даного договору вносити орендну плату; звільнити об'єкт оренди і передати його в належному стані орендодавцю з урахуванням нормального зносу за актом прийому-передачі у випадку припинення дії даного договору за будь-якою із підстав, що визначені п. 5.1 в строк до 5 (п'яти) календарних днів з дня припинення дії договору.

Пунктом 5.1. договору визначено можливість його припинення за згодою сторін, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 291 ГК України.

30.06.2012 року між цими ж сторонами було укладено додаткову угоду про розірвання договору оренди приміщення НОМЕР_3 від 07.03.2012 року, відповідно до п. 2 якої, з моменту набрання чинності цієї угоди зобов'язання сторін, що виникли з договору, припиняються і сторони не вважають себе пов'язаними будь - якими правами та обов'язками, що виникли за договором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 07.11.2012 року позивач цінним листом з описом про вкладення надіслав відповідачу претензію з вимогою в строк три банківських дні, з моменту її отримання погасити заборгованість за договором оренди НОМЕР_3 від 07.03.2012 року, а також сплатити неустойку та 3% річних за неналежне виконання своїх зобов'язань орендаря в сумі 30460,11, який складається з основного боргу в сумі 6403,33 грн., неустойки в сумі 13940,40 грн. та 3% річних в сумі 10116,38 грн., а також повернути приміщення орендарю за актом приймання - передачі.

У відповіді на претензію від 15.11.2012 року відповідач заперечив факт оренди приміщення та отримання рахунків по оплаті орендної плати.

Враховуючи те, що у виконання процесуального обов'язку, визначеного ст. 33 ГПК України відповідачем не було надано суду будь - яких доказів погашення заборгованості по орендній платі, на підставі ст.ст. 525,526,759, ч. 1 ст. 762 ЦК України, ч. 1 ст. 283, ч. 1 , ч. 4 ст. 286 ГК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача 6403,33 грн. боргу за період з 07.03.2012 року по 30.06.2012 року (день припинення договору).

Відповідно до ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї статті підставою для нарахування вказаної неустойки визначено прострочення виконання орендарем обов'язку по поверненню орендованого майна, а згаданий обов'язок орендаря, в свою чергу, виникає в разі встановлення факту припинення договору оренди.

Враховуючи те, що договір оренди було припинено внаслідок його розірвання за згодою сторін з 30.06.2012 року, з урахуванням змісту п.3.2.4 цього ж договору в орендаря виникло зобов'язання звільнити об'єкт оренди і передати його в належному стані орендодавцю з урахуванням нормального зносу за актом прийому - передачі в строк до п'яти календарних днів з дня припинення дії договору, тобто до 05.07.2012 року, про що вірно в своїй позовній заяві зазначив позивач.

Доказів повернення орендованого приміщення орендодавцеві за актом прийому-передачі відповідач суду не надав.

Пунктом 4 ст.179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми ЦК України, які визначають, що: сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Обов'язковість договору для виконання сторонами закріплена в ст. 629 ЦК України.

Зазначеного судом першої інстанції враховано не було, у зв'язку з чим суд дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 253 ЦК України, яка визначає початок перебігу строку з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, а не з дня припинення договору, що сторони узгодили в п.3.2.4 договору оренди, та як наслідок суд помилково частково задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача неустойки.

З наведеної підстави, рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає зміні, а позовні вимоги задоволенню повністю, шляхом стягнення з відповідача 13940,4 грн. неустойки.

На підставі положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, перевіривши відповідний розрахунок позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 101,15 грн..

Оцінюючи видану позивачем для ОСОБА_6 довіреність від 02.03.2012 року, посвідчену нотаріусом Київського міського нотаріального округу, колегія суддів вважає, що остання дійсно не містить повноважень повіреної особи на укладення від імені ОСОБА_2 договорів оренди належного йому приміщення.

Проте, суд апеляційної інстанції щодо такої обставини вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 1, 3 ст. 237 ЦК України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правові наслідки вчинення правочинів представником встановлені ст. 239 ЦК України: правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. В той час як правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (ст. 241 ЦК України).

Діяльність представника має здійснюватись у межах повноважень.

Перевищення повноважень - це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками особи, яку представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ з особою, яку представляють.

Виходячи з положень ст. 241 ЦК України, можливі два варіанта поведінки особи, яку представляють, при представництві з перевищенням повноважень: схвалення правочину та відмова від його схвалення.

Враховуючи те, що безпосередньо позивачем відповідачу було надіслано претензію щодо оплати боргу з орендної плати, що виник на підставі договору оренди від 07.03.2012 року, доказів існування будь-яких заперечень позивача, як орендодавця щодо фактичної передачі частини приміщення в оренду повіреною особою матеріали справи не містять, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вчинений від імені позивача з перевищенням повноважень повіреною особою правочин було схвалено позивачем, а тому на підставі ст. 241 ЦК України такий правочин був підставою для виникнення у останнього прав та обов'язків орендодавця.

Доводи апелянта щодо неналежності підпису, що міститься в договорі оренди та акті прийому - передачі ФОП ОСОБА_1 не приймаються до уваги з підстав відсутності відповідного висновку про це спеціаліста (експерта). При цьому, договір та акт прийому передачі майна від 07.03.2012 року містять підписи, які завірені печаткою фізичної особи підприємця ОСОБА_1.

Внаслідок дослідження змісту технічного паспорта приміщення АДРЕСА_1 судом апеляційної інстанції встановлено, що загальна площа такого приміщення складає 44 кв.м.. Відповідно до п. 1.1.1 договору оренди від 07.03.2012 року, його предметом є саме частина приміщення, площею 17,4 кв.м., що відповідно не перевищує його загальну площу. Крім того, договір не містить вказівки, що об'єктом оренди є саме частина окремого чи ізольованого приміщення.

Відсутність вказівки в договорі на реквізити орендодавця для сплати орендної плати не перешкоджало орендареві виконати такий обов'язок шляхом внесення орендної плати готівкою, як це передбачено п. 2.2. договору, та не позбавляло відповідача можливості з'ясувати відповідні реквізити розрахункового рахунку шляхом відповідного запиту до позивача.

Доводи апелянта щодо незастосування позивачем до спірних правовідносин п. 5.4. договору щодо відмови від договору з підстав невнесення орендної плати протягом трьох місяців підряд, не змінюють характер спірних правовідносин, оскільки зазначені умови договору, як і положення ч. 1 ст. 782 ЦК України містять право, а не обов'язок орендодавця вчинити відповідні дії.

Колегія суддів не може прийняти до уваги твердження апелянта про припинення на підставі п. 2 додаткової угоди від 30.06.2012 року між сторонами будь-яких правовідносин. Як слідує із змісту додаткової угоди, метою укладення її сторонами було саме розірвання договору оренди частини приміщення.

За змістом ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Згідно з частиною третьою статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Однак, розірвання договору не припиняє зобов'язання орендаря по поверненню орендодавцеві об'єкта оренди та не змінює визначений у договорі оренди порядок та строк такого повернення, а також наслідки його невчасного повернення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення господарського суду Вінницької області від 25.01.2013 року у справі №12/74/2012/5003 в частині стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 неустойки та судових витрат змінити, виклавши його у цій частині в наступній редакції: "Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ідент. номер НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_2) 13940,40 грн. (тринадцять тисяч дев'ятсот сорок гривень 40 коп.) неустойки та 1609,5 грн. (одну тисячу шістсот дев'ять грн. 50 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В решті рішення господарського суду Вінницької області від 25.01.2013 року у справі № 12/74/2012/5003 залишити без змін.

Господарському суду Вінницької області видати відповідні накази.

Винести ухвалу про повернення фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 67,5 грн. зайво сплаченого судового збору за розгляд справи в господарському суді першої інстанції.

Справу №12/74/2012/5003 повернути до господарського суду Вінницької області

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Рівненський апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Савченко Г.І.

Віддрук. 4 прим.:

1 - до справи,

2-3 - сторонам.

4 - в наряд