ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2013 р.Справа № 922/2256/13

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дортекс", м. Дніпропетровськ
до Харківської міської ради, м. Харків
про визнання недійсним пункту договору
за участю представників сторін:

представник позивача - не з"явився;

представник відповідача - Щолокова Н.О., дов. № 08-11/60/2-13 від 03.01.2013р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Дортекс", м. Дніпрпетровськ звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Харківської міської ради про визнання недійсним пункту 7 договору оренди землі №82154/05 від 24.11.2005р., зареєстрованого у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в Державному реєстрі земель, укладеного між Харківською міською радою та ТОВ "Дортекс".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 червня 2013 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 13 червня 2013 року о 10:15 год;

Ухвалою господарського суду від 13.06.2013р., за клопотанням представника відповідача та у зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін, розгляд справи відкладався на 22 липня 2013р. о 10:30 год.

У призначене судове засідання 22.07.2013р. представник позивача не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, витребуваних судом необхідних для розгляду справи доказів не надав. Матеріали справи містять докази належного повідомлення представника позивача про дату судового засідання (поштове повідомлення №011434/2 про вручення ухвали суду представнику позивача 19.06.2013р.)

Присутній у судовому засіданні 22.07.2013р. представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених ним у відзиві на позов (вх. № 23669), а саме зазначив, що договір оренди землі № 82154/05 від 24.11.2005р. був укладений між сторонами на підставі рішення Харківської міської ради від 28.09.2005 р. № 170/05 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції") та подальшої експлуатації об'єктів". При укладенні вказаного договору позивач був згодний із його умовами та протягом його дії заперечень з боку позивача не надходило. Відповідач повідомив, що зазначений договір оренди був розірваний за рішенням суду у справі №922/1931/13 від 12 червня 2013р. Також відповідач по справі у відзиві на позов просив застосувати строки позовної давності за вимогою про визнання ТОВ "Дортекс" п. 7 договору оренди землі про розірвання договору оренди землі від 24.11.2005 р. № 82154/05, зареєстрованого у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в Державному реєстрі земель недійсним, оскільки договір оренди землі від 24.11.2005р. та протягом дії даного договору з боку позивача не пред'являлись претензії щодо умов договору.

Присутній у судовому засіданні 22.07.2013р. представник відповідача вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі представника позивача за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач був повідомлений належним чином, про дату та час розгляду справи, справа розглядається на підставі ст.75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника відповідача, господарським судом встановлено наступне.

На підставі рішення Харківської міської ради від 28.09.2005 р. № 170/05 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції") та подальшої експлуатації об'єктів", 24.11.2005р. між Харківською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дортекс", м Дніпропетровськ (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 24.11.2005р. (далі - договір), зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах».

На підставі зазначеного договору оренди земельної ділянки, відповідно до акту приймання-передачі від 24.11.2005р., орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі промисловості загальною площею 6,0974 га, яка знаходиться по просп. Московському (між вул. Північною та вул. Сімнадцятого партз'їзду) у місті Харкові.

Відповідно до п.8 даного договору, строк його дії: на період будівництва до 31.12.2012 р. (але не пізніше прийняття об'єкту до експлуатації) та на період експлуатації до 20.09.2055р.

Згідно з п. 15 договору оренди землі земельна ділянка передається в оренду для будівництва житлового комплексу № 1 з об'єктами соціальної та інженерної інфраструктури (але не пізніше прийняття об'єкту до експлуатації) та для подальшої експлуатації цього об'єкту.

Пунктом 7 договору оренди землі передбачено, що у випадку не здачі об'єктів до експлуатації у встановлені у рішенні строки, а також неотримання дозволів на виконання будівельних робіт зазначене рішення втрачає чинність і договори оренди земельних ділянок підлягають розірванню у встановленому порядку.

Відповідно до п. 31 договору оренди землі, обов'язок відповідача приступити до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку та використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням відповідно до договору.

Пунктом 38 договору оренди землі, сторонами було погоджено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором.

Пунктом 41 договору оренди землі, передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що Постановою Кабінету Міністрів України № 220 від 03.03.2004 р. затверджено типову форму договору, виходячи із положень типової форми договору оренди землі у п. 7 зазначаються інші особливості об'єкта оренди, які можуть вплинути на орендні відносини, та вважає, що у договорі оренди землі № 82154/05, укладеному між позивачем та відповідачем, у п. 7 зазначені умови, що не мають відношення до об'єкту оренди, а стосуються умов припинення чинності рішення міської ради та умов розірвання договору.

Таким чином, позивач вважає п. 7 договору оренди землі № 82154/05 від 24.11.2005р. не відповідає положенням діючого законодавства та, звертаючись з відповідним позовом до господарського суду, просить визнати його недійсним.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського Кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

На підставі ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду землі", відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі є змішаним договором. Згідно договору між сторонами виникли правовідносини з оренди землі, що регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", Податковим кодексом України.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: 1) об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування, розмір земельної ділянки); 2) строк дії договору оренди; 3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; 4) умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; 5) умови збереження стану об'єкта оренди; 6) умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; 7) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 8) існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; 9) визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; 10) відповідальність сторін; 11) умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови від 06.11.2009р.№9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин з якими закон пов'язує настання певних юридичних наслідків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними», правовідносини, пов'язані з визнанням право чинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України «Про оренду землі», «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств» (малу приватизацію), «Про іпотеку», «Про страхування», «Про банки і банківську діяльність», «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 236 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення, але якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх в майбутньому припиняється.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 207 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або частково, припиняється з дня набрання рішенням законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення, у разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (окрема його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Судом встановлено, що при укладенні договору оренди землі №82154/05 від 24.11.2005р., позивач не заперечував проти його умов, протокол розбіжностей сторонами не складався, зазначений пункт № 7 договору відповідає вимогам закону, оскільки чітко передбачає настання відповідних правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ототожнення позивачем правових підстав недійсності правочину з підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов'язань, що виникли з такого правочину, є помилковими в зв'язку з тим, що такі підстави різні за своєю правовою природою та характером правовідносин.

Таким чином, відповідачем не було порушено прав позивача при укладенні договору оренди землі №82154/05 від 24.11.2005р. (зокрема п. 7), відповідно до цього підстав для задоволення позову не має.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.06.2013 р. у справі №922/1931/13 за позовом Харківської міської ради до ТОВ "Дортекс", м. Дніпропетровськ, розірвано договір оренди землі від 24.11.2005 р. № 82154/15.

Розглянувши вимогу представника відповідача про застосування строку позовної давності за вимогою про визнання ТОВ "Дортекс" п. 7 договору оренди землі про розірвання договору оренди землі від 24.11.2005 р. № 82154/05, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» щодо вимог, пов'язаних з визнанням з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в п.п. 2,3 п. 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства від 20.12.2011 №4176-VI).

Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ч.1 статті 261 Цивільного кодексу України, передбачено перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосується судом за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що про порушення свого права позивач міг довідатися у момент укладання договору оренди землі №82154/05 від 24.11.2005р. та його реєстрації, а саме 24.11.2005 р.

Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався 24.11.2005 року, з моменту укладення договору оренди, і закінчився 24.11.2008 року. З позовною заявою позивач звернувся лише 03 червня 2013 року, тобто, з пропуском строку позовної давності.

Суд зазначає, що позивачем клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними не заявлено.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на зазначене, враховуючи сплив строку позовної давності станом на 03 червня 2013 року (дата подачі позовної заяви) і відповідач заявив про застосування строку позовної давності, враховуючи приписи до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у позові. Наведеної правової позиції дотримується також Вищий господарський суд України та Верховний Суд України при касаційному перегляді судових рішень у справах, пов'язаних із застосуванням позовної давності (постанова ВСУ від 05.10.2004 у справі №6/195-03, Постанова ВГСУ у справі N 8/49, 07.10.2008).

Також враховуючи, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування позовних вимог щодо визнання недійсним пункту 7 договору оренди землі №82154/05 від 24.11.2005р., зареєстрованого у Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" в Державному реєстрі земель, укладеного між Харківською міською радою та ТОВ "Дортекс", суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в зв'язку з їх необґрунтованістю, а не у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, Законом України «Про оренду землі», ст. ст. 116, 124 Земельного кодексу України, ст. ст. 3, 6, 203, 204, 207, 215, 236, 256, 257, 267, 526, 626-629, 638, 729 Цивільного кодексу України, ст.ст. 179, 180 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32-34, 43, 49, 54, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 25.07.2013 р.

Суддя Аюпова Р.М.

справа № 922/2256/13