ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2013 р. Справа № 5019/1823/12

Суддя Торчинюк В.Г. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аполон" (далі - ТОВ "Аполон")

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівненський ливарний завод" (далі - ЗАТ "Рівненський ливарний завод")

про стягнення заборгованості в сумі 80 792 грн. 19 коп.

Представники:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 925 від 03 січня 2013 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аполон" (далі-Позивач) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівненський ливарний завод" (далі-Відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 80 791 грн. 19 коп. заборгованості, пені та процентів, а також просить покласти на відповідача судові витрати, з яких 1 615 грн. 84 коп. судовий збір та 2 000 грн. 00 коп. витрати на правову допомогу.

Позивач обґрунтовує свої вимоги наступним: 10 жовтня 2011 року між ТОВ "Аполон" та ЗАТ "Рівненський ливарний завод" був заключений договір поставки № ПП-РЛЗ-РМ (далі - Договір) відповідно до якого позивач зобов`язувався поставити відповідачеві металеві вузли та агрегати МАЗ 537 в кількості 350 тонн, а відповідач в свою чергу зобов`язувався сплатити кошти за отриману продукцію.

Позивач виконав свої обов`язки та відпустив представнику відповідача, який діяв на підставі довіреності, металеві вузли та агрегати з 2-ох МАЗ-537 загальною вагою 27 000 кг.

01 листопада 2011 року ТОВ "Аполон" виставив рахунок-фактуру № 00373/1 на суму 78 942 грн. 00 коп. для ЗАТ "Рівненський ливарний завод".

В свою чергу відповідач не виконав свого обовязку по оплаті товару, чим були порушені умови договору.

20 грудня 2011 року та 30 липня 2012 року позивач направляв на адресу відповідача претензії з вимогою сплати боргу в сумі 78 942 грн. 00 коп., зазначені претензії залишені відповідачем без задоволення, відповідно заборгованість погашена не була.

Посилаючись на ст.ст. 67, 193 Господарського кодексу України (далі ГК України), ст.ст. 161, 207, 208, 245 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), просить суд стягнути з відповідача 80 791 грн. 19 коп. заборгованості, пені та процентів, судові витрати в розмірі 1615 грн. 84 коп. сплачені згідно квитанції № N11MP53186 від 08 листопада 2012 року та 2 000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 26 листопада 2012 року порушено провадження у справі № 5019/1823/12, розгляд якої було призначено на 18 грудня 2012 року.

18 грудня 2012 року ухвалою суду розгляд справи відкладено на 03 січня 2013 року.

03 січня 2013 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ЗАТ "Рівненський ливарний завод" зазначає наступне: 30 грудня 2012 року суддею колегії з розгляду справ про банкрутство ОСОБА_3 розглянувши матеріали за заявою кредитора ТОВ "Компанія з управління активами "Форвард", як керуючий активами закритого недиверсифікованого венчурного пайового фонду "Лідер" до ЗАТ "Рівненський ливарний завод" було винесено ухвалу про порушення провадження у справі про банкрутство ЗАТ "Рівненський ливарний завод".

4 травня 2012 року оголошення про порушення справи про банкрутство ЗАТ "Рівненський ливарний завод" було опубліковане в газеті "Урядовий кур'єр".

На підставі частини п'ятнадцятої ст. 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон) після опублікування оголошення про порушення справи про банкрутство в офіційному друкованому органі всі кредитори незалежно від настання строку виконання зобов'язань мають право подавати заяви з грошовими вимогами до боржника згідно зі статтею 14 цього Закону.

Частиною 1 статті 14 Закону встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

З огляду на те, що ТОВ "Аполон" у встановлений Законом строк заяву у справі про банкрутство про визнання його кредитором не подав, його вимоги вважаються погашеними.

На підставі викладеного, керуючись статтею 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 253 - 255, 256, 258 ЦК України, ст. 59 ГПК України відповідач просить в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судове засідання призначене на 22 січня 2013 року не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчить підпис в протоколі судового засідання від 03 січня 2013 р. (а.с. 66)

В судовому засіданні 22 січня 2013 року, представник відповідача заперечив проти позовних вимог в повному обсязі з підстав вказаних у відзиві на позов.

Суд вбачає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду позовної заяви.

Вивчивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд -

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аполон" (продавець) та ОСОБА_1 акціонерним товариством "Рівненський ливарний завод" (покупець) було укладено договір поставки № ПП-РЛЗ-РМ (надалі - Договір, а.с. 33-34), відповідно до умов якого продавець зобовязався на умовах, передбачених цим Договором, продати покупцеві продукцію, а саме поставити металеві вузли та агрегати МАЗ 537 в кількості 350 тон, а покупець зобовязався прийняти продукцію та сплатити її вартість в строки та на умовах, визначених Договором.

Позивач в позовній заяві вказує, що на виконання умов Договору поставив відповідачу, а відповідач отримав продукцію на загальну суму 78 942 грн. 00 коп., що підтверджується накладною № 7 від 31 жовтня 2011 року та довіреністю від 31 жовтня 2011 року (а.с. 35-36).

Водночас, суд зауважує, що з вказаних накладної та довіреності не вбачається, що здійсненна поставка продукції вчинена саме по Договору (в накладній та довіреності відсутнє посилання на Договір).

В звязку з вищевикладеним, ухвалою суду від 18 грудня 2012 року (а.с. 48) витребовувалися від позивача копія акту приймання-передачі на металеві вузли та агрегати МАЗ 537 та копія рахунку-фактури № 00373/1 від 01 листопада 2011року.

Однак позивачем ні через канцелярію господарського суду Рівненської області, ні безпосередньо в судові засідання не подано вказаних доказів та взагалі не подано жодних належних та допустимих доказів які б підтверджували факт здійснення поставки продукції на виконання умов Договору.

Крім того, суд відзначає, що представник позивача в судовому засіданні 03 січня 2013 року, не змінюючи підстав позову, підтримав позовні вимоги з підстав вказаних у позовній заяві та обґрунтовував обовязок відповідача виконати свої зобовязання по Договору щодо сплати заборгованості за поставлену продукції згідно накладної № 7 від 31 жовтня 2011 року.

У відповідності до частини 1 статті 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 ГПК обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд наголошує на тому, що з наявних у матеріалах справи доказів дійсно вбачається існування у відповідача перед позивачем заборгованості. Проте, у позовній заяві (з урахуванням поданих нормативних обґрунтувань) позивач просить стягнути заборгованість, пеню та проценти на підставі Договору жодним належним доказом не доводячи, що неоплачена поставка продукції здійснена саме на виконання умов Договору (водночас, докази наявні в матеріалах справи, у своїй сукупності, вказують на те, що спірна поставка товару здійсненна за позадоговірними відносинами сторін).

Суд вказує на недоведеності позивачем позовних вимог щодо стягнення заборгованості по Договору з огляду на підставу даного позову (відносини сторін по Договору).

Оскільки позивачем недоведені позовні вимоги в частині стягнення основної суми заборгованості по Договору (з огляду на підставу даного позову), суд, вважає недоведеними позовні вимоги в частині стягнення пені та відсотків, які просить позивач.

При цьому суд відмічає, що з розрахунку позовних вимог взагалі не вбачається нарахування пені, та період за який нараховувалися 3% річних, а також незрозуміло яким чином позивач вивів сукупний індекс інфляції за грудень 2011 року по вересень 2012 року в розмірі 100,6%.

Також суд зазначає, що в ході розгляду справи відповідач подав відзив на позовну заяву № б/н від 03 січня 2013 року в додатках до якого містяться ухвала господарського суду Рівненської області від 30 грудня 2011 року № 5019/2862/11 відповідно до якої порушено провадження у справі про банкрутство ЗАТ "Рівненський ливарний завод", також ухвала господарського суду Рівненської області від 03 грудня 2012 року № 5019/2862/11 відповідно до якої затверджений реєстр вимог кредиторів у справі по банкрутство ЗАТ "Рівненський ливарний завод", та копія газети Урядовий кур`єр в якій опубліковане оголошення про банкрутство ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівненський ливарний завод".

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону (в редакції, що діяла на момент порушення вищезазначеної справи) з метою виявлення всіх кредиторів та осіб, які виявили бажання взяти участь у санації боржника, суддя у підготовчому засіданні виносить ухвалу, якою зобовязує заявника подати до офіційних друкованих органів у десятиденний строк за його рахунок оголошення про порушення справи про банкрутство. Газетне оголошення має містити повне найменування боржника, його поштову адресу, банківські реквізити, найменування та адресу господарського суду, номер справи, відомості про розпорядника майна.

Абзацом 19 статті 1 Закону передбачено, що офіційним друкованим органом є газети "Голос України" або "Урядовий курєр".

Зі змісту ухвали господарського суду Рівненської області від 03 грудня 2012 року у справі № 5019/2862/11 вбачається, що на виконання вищезазначеної норми Закону 01 грудня 2010 року в газеті "Урядовий курєр" № 79 (4723) від 04 травня 2012 року було опубліковано оголошення про порушення справи про банкрутство відповідача. (а.с. 60 - 63)

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі Закон) конкурсними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство. До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори це кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною 4 статті 12 Закону України передбачено, що мараторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

За змістом цієї норми боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли до чи після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються незалежно від того, чи є вимоги позивача поточними чи конкурсними.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобовязані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Згідно з частиною 2 цієї ж статті вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

На виконання цих вимог Закону господарським судом Рівненської області було прийнято ухвалу від 03 грудня 2012 року у справі № 5019/2862/11, якою був затверджений реєстр вимог відповідача.

Водночас зі змісту даної ухвали вбачається, що позивач у визначеному чинним законодавством порядку і строки заяву з вимогами до боржника в сумі 80 792 грн. 84 коп., які виникли за договором поставки від 10 жовтня 2011 року № ПП-РЛЗ-РМ, до господарського суду не подавав.

За пунктом 45 Постанови Пленуму Верховного суду України № 15 від 18 грудня 2009 року "Про судову практику в справах про банкрутство" (далі Постанова) на підставі частини 15 статті 11 Закону всі кредитори, незалежно від настання строку виконання зобовязань мають право подавати заяви з грошовими вимогами до боржника за правилами статті 14 Закону після опублікування оголошення про порушення справи про банкрутство в офіційному друкованому органі. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 14 Закону конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобовязані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті Закону вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Отже, Закон повязує з пропуском конкурсними кредиторами строку, встановленого для подання ними заяв, припинення їх права вимоги до боржника.

Пунктом 54 Постанови передбачено, що Закон і Господарський процесуальний кодекс України (далі ГПК України) не містять приписів стосовно заборони прийняття судом позовної заяви до боржника, щодо якого вже порушено справу про банкрутство, а також стосовно вирішення спору за цим позовом по суті. Порушення справи про банкрутство не віднесено статтею 62 ГПК до підстав для відмови судом у прийнятті позовної заяви.

Якщо позивач не звернувся у місячний строк з дня публікації із заявою про визнання його вимог до боржника у справі про банкрутство, господарський суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини 2 статті 14 Закону.

Оскільки кінцевим строком оплати товару, переданого відповідачу за договором від 10 жовтня 2011 року № ПП-РЛЗ-РМ є 27 грудня 2011 року, проте позивач як конкурсний кредитор у встановленому законом порядку і строки не заявив цієї вимоги в справі про банкрутство боржника, вказана вимога, з урахуванням положень вищезазначеної норми Закону, вважається погашеною, що виключає можливість задоволення даного позову.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, в сукупності вищевикладеного вбачається що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аполон" до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівненський ливарний завод" безпідставні та не обґрунтовані, а відтак не підлягають задоволенню.

Оскільки у позові відмовлено, понесені у справі судові витрати відповідно до вимог статті 49 ГПК України слід покладати на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28 січня 2013 року

Суддя Торчинюк В.Г.