РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

"04" листопада 2013 р.
Справа №906/1185/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

суддя
Гулова А.Г. ,

суддя
Маціщук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Зінченко А.Ф.

від відповідача: не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
Дочірнього підприємства Публічного
акціонерного товариства
"Вібросепаратор" ВС-Партнер"

на рішення господарського суду
Житомирської області від 23.09.2013р.

у справі №906/1185/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АВ метал груп"

до відповідача Дочірнього
підприємства Публічного акціонерного
товариства "Вібросепаратор" ВС-Партнер"

про стягнення 141647,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 23 вересня 2013
року по справі №906/1185/13 замінено назву
відповідача - Дочірнього підприємства
Відкритого акціонерного товариства
"Вібросепаратор "ВС-Партнер" на Дочірнє
підприємство Публічного акціонерного
товариства "Вібросепаратор "ВС-Партнер"
та задоволено позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "АВ метал
груп" до Дочірнього підприємства
Публічного акціонерного товариства
"Вібросепаратор "ВС-Партнер" про
стягнення 141647, 95грн.

При прийнятті вказаного вище рішення,
місцевий господарський суд виходив з
того, що згідно наданих позивачем
видаткових накладних №601299 від 09.08.2011р.
на суму 96124, 03грн., №601306 від 10.08.2011р. на
суму 52389, 95грн., №601336 від 12.08.2011р. на суму
6692, 28грн., №601668 від 14.09.2011р. на суму 1486,
50грн., №604413 від 03.08.2012р. на суму 7906, 09грн.,
№604509 від 07.08.2012р. на суму 9547, 04грн., №6000318
від 24.01.2013р. на суму 7784, 95грн.,
відповідачу було передано позивачем
товар загальною вартістю 181930, 84грн. При
цьому місцевим судом встановлено, що
позивач виставляв відповідачу рахунки
на оплату переданого товару.

В свою чергу, відповідач вказану суму
оплатив частково, а саме 42115, 70грн. з
проведених оплат було зараховано в
погашення боргу по видатковій
накладній №601299 від 09.08.2011р. та 7746, 22грн. -
в погашення боргу по видатковій
накладній №604413 від 03.08.1012р., що
підтверджується банківськими
виписками по рахунку.

Таким чином, з врахуванням заяви
позивача про зменшення розміру
позовних вимог, у відповідача
утворилась заборгованість в розмірі
132068, 92грн.

Окрім того, приймаючи до уваги
положення ст.625 Цивільного кодексу
України, згідно якої, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, суд першої інстанції
перевіривши наданий позивачем
розрахунок 3% річних задоволив позовні
вимоги щодо стягнення 3 % річних в сумі
7579, 03грн.

Враховуючи положення чинного
законодавства та наявні в матеріалах
справи докази на підтвердження факту
заборгованості у відповідача, суд
першої інстанції дішов висновку про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, Дочірнє
підприємство Публічного акціонерного
товариства "Вібросепаратор "ВС-Партнер"
звернулося до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Житомирської області від 23.09.2013р. по
справі №906/1185/13 скасувати та прийняти
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовити. Також, просить суд стягнути
з позивача на користь відповідача
понесені останнім судові витрати.

Апелянт вважає, що рішення
господарського суду є незаконним та
таким, що прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник здійснює посилання на норми
ст.4-3 ГПК України згідно якої,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Зазначає, що всупереч вказаній нормі,
місцевий суд прийшов до хибного
висновку про те, що неявка представника
відповідача в судове засідання та
неподання ним відзиву на позовну заяву
не перешкоджатиме розгляду справи за
наявними в ній матеріалами, у зв'язку з
чим не створив необхідних умов для
встановлення фактичних обставин
справи та правильного застосування
законодавства, чим порушив права
відповідача, які передбачені ч.2 ст.22
ГПК України.

Крім того, наголошує, що господарський
суд Житомирської області всупереч ч.2
ст.530 та ч.1-2 ст.6 ЦК України не
встановивши, що на дату прийняття
рішення жодного права позивача
порушено не було, прийшов до хибного
висновку, що відповідач порушив
господарське зобов'язання не сплативши
кошти, що не відповідає фактичним
обставинам справи, оскільки у
відповідності до ст.655 та ст.692 ЦК
України у відповідача дійсно виник
обов'язок щодо сплату товару після його
прийняття, проте строк виконання
такого обов'язку не був встановлений
сторонами, а тому, на думку скаржника,
слід застосовувати ч.2 ст.530 ЦК України,
відповідно до якої, відповідач
зобов'язаний виконати обов'язок у
семиденний строк з дня отримання
вимоги. Звертає увагу апеляційної
інстанції на тому, що господарський суд
Житомирської області помилково не
застосував вказані положення закону та
не з'ясував, що жодних вимог позивачем
відповідачу не направлялося, а тому і
жодних його прав останнім порушено не
було.

З огляду на викладене, скаржник
наголошує, що господарський суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, які викладені у
рішенні місцевого господарського суду,
а тому неправомірно задоволив позовні
вимоги.

Позивач у письмовому відзиві на
апеляційну скаргу заперечив проти
доводів та вимог скарги, вказавши, що
твердження представника відповідача
викладене в апеляційній скарзі щодо
порушення місцевим господарським
судом принципу змагальності у
господарському судочинстві є
безпідставним, оскільки розгляд справи
в господарському суді Житомирської
області тривав впродовж одного місяця,
відбулося два судових засідання
(09.09.2013р. та 23.09.2013р.), про дату та час яких
скаржника було належним чином
повідомлено ухвалами суду від 22.08.2013р.
та від 09.09.2013р., докази про вручення
ухвал скаржнику наявні в матеріалах
справи. Наголошує, що вказаними вище
ухвалами судом було зобов`язано
скаржника надати свої заперечення на
позов та певні документи, які
витребовувалися судом. Крім того,
зазначає, що їхнім підприємством було
направлено скаржнику два екземпляри
Акту звіряння та лист з проханням
"оформити їх зі свого боку та повернути
один екземпляр на адресу позивача, а
інший надати в судове засідання. Однак,
зі слів позивача, вказані вимоги суду
та прохання з боку позивача скаржником
виконані не були. З врахуванням
викладеного вище, на думку позивача,
господарський суд Житомирської
області не тільки надавав скаржнику
можливість брати участь у
господарських засіданнях, подавати
докази та давати пояснення, але й
неодноразово зобов'язував його вчиняти
певні дії, а скаржник в свою чергу не
тільки не скористався правами,
наданими йому ч.2 ст.22 ГПК України, але й
не виконав вимог жодної з ухвал суду.

Щодо тверджень скаржника на рахунок
помилкового застосування місцевим
судом положень ст.692 ЦК України, а не ч.2
ст.530 ЦК України позивач зазначає
наступне. Господарським судом
Житомирської області, на думку
позивача, було вірно застосовано норми
ст. ст.655, 692 ЦК України та наголошує, що
загальні положення ч.2 ст.530 ЦК України
не можуть бути застосовані до спірних
правовідносин сторін, оскільки термін
виконання зобов'язання, що випливає з
правовідносин купівлі-продажу, чітко
встановлений зазначеною спеціальною
нормою права - покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього.

Звертає увагу апеляційної інстанції,
що наявність у скаржника зобов'язання
щодо проведення платежів за отриманий
товар випливає безпосередньо зі змісту
частини 1 статті 692 ЦК України, а не
ставиться в залежність від звернення
до нього з окремою вимогою в порядку
частини 2 статті 530 ЦК України. Вказує,
що факт отримання товару та підписання
скаржником видаткових накладних, які є
первинними обліковими документами та
фіксують факт здійснення
господарської операції і встановлення
договірних відносин між сторонами, є
самостійними підставами для
виникнення обов'язку щодо здійснення
розрахунків за отриманий товар. Вказує,
що дана позиція викладена в
інформаційному листі Вищого
господарського суду України від
17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику
застосування ВГС України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права", постанові Вищого
господарського суду України від
20.09.2012р. №12/5026/556/2012, оглядовому листі
Вищого господарського суду України
№01-06/767/2013 від 29.04.2013р. "Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Крім вказаного вище зазначає, що дії
самого скаржника суперечать
обгрунтуванню його вимог викладених в
апеляційній скарзі. Про це свідчить той
факт, що скаржник до звернення
позивачем до суду, а також під час
судового розгляду справи, самостійно
здійснював часткову оплату за
поставлений товар. Наголошує, що своїми
діями скаржник підтверджує, що
обов'язок з оплати товару у нього виник,
та додатково ніяких вимог позивач не
мав йому направляти.

Щодо здійснення посилань у видаткових
накладних на договір №0202.3 від 02.02.2012р.,
то від представника позивача надійшли
пояснення в яких останній зазначає, що
між сторонами такого договору ніколи
укладено не було, поставка товару
здійснювалася виключно на підставі
накладних на відпуск товару. Пояснює,
що оскільки рахунки на оплату
формуються в бухгалтерські програмі "1
С", а для їх успішного формування
необхідно заповнити всі наявні графи,
жодної залишити незаповненою не можна,
то позивачем було прийнято рішення
вказати саме такі номер та дату в графі
"Договір".

На підставі викладеного, просить суд
апеляційної інстанції залишити
рішення господарського суду
Житомирської області від 23.09.2013р. по
справі №906/1185/13 без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

04 листопада 2013 року в судовому
засіданні представник ТзОВ "АВ метал
груп" Зінченко А.Ф. заперечила проти
доводів апеляційної скарги та надала
пояснення на обгрунтування своєї
позиції. Вважає, що рішення
господарського суду Житомирської
області від 23.09.2013р. по справі №906/1185/13 є
цілком законним та обгрунтованим, а
тому просить дане рішення залишити без
змін, апеляційну скаргу - без
задоволення.

Представник ДП ПАТ "Вібросепаратор
"ВС-Партнер" в судове засідання не
з`явився, подав клопотання про
відкладення розгляду справи.

Враховуючи приписи ст.ст.101, 102 ГПК
України про межі та строки перегляду
справ в апеляційній інстанції, той
факт, що сторони були належним чином та
своєчасно повідомлені про дату, час та
місце судового засідання, про що
свідчать поштові повідомлення,
направлені сторонам у справі (а.с.187-188),
а також те, що представниицтво в
господарському процесі не обмежене
певним колом осіб, колегія суддів
відхилила клопотання представника
відповідача про відкладення розгляду
апеляційної скарги, як необгрунтоване
та визнала за можливе здійснювати
розгляд апеляційної скарги за
відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, встановивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що в задоволенні апеляційної
скарги слід відмовити, а оскаржуване
рішення залишити без змін, виходячи з
наступного.

Судом апеляційної інстанції з позовної
заяви встановлено, що в період з 2011 року
по 2013 рік між Товариством з обмеженою
відповідальністю "АВ метал груп"
(позивач) та Дочірнім підприємством
Відкритого акціонерного товариства
"Вібросепаратор" "ВС-Партнер", назву
якого змінено на Дочірнє підприємство
Публічного акціонерного товариства
"Вібросепаратор" "ВС-Партнер"
(відповідач) існували господарські
відносини з поставки чорного
металопрокату. За весь час
господарських відносин позивач
передав відповідачу товар належної
якості на загальну суму 1212210, 81грн., а
відповідач прийняв товар у повному
обсязі та без зауважень, що не
заперечується останнім. Позивач
вказує, що відповідач товар оплатив
частково, внаслідок чого, згідно
розрахунку позивача, заборгованість
відповідача за отриманий товар склала
132068,92грн.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно наданих позивачем видаткових
накладних №601299 від 09.08.2011р. на суму
96124,03грн., №601306 від 10.08.2011р. на суму
52389,95грн., №601336 від 12.08.2011р. на суму
6692,28грн., №601668 від 14.09.2011р. на суму
1486,50грн., №604413 від 03.08.2012р. на суму
7906,09грн., №604509 від 07.08.2012р. на суму
9547,04грн., №6000318 від 24.01.2013р. на суму
7784,95грн. (а.с.11-13, 15, 17, 18, 20), відповідачу
дійсно було передано товар загальною
вартістю 181930,84грн. При цьому
відповідачу виставлялись рахунки на
оплату товару (а.с.68-71, 141-158).

Підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, ст.9 названого Закону
і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Тому накладні, за якими
відповідач отримав товар, є
самостійними підставами виникнення
обов'язку відповідача здійснити
розрахунки з позивачем за отриманий
товар.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до матеріалів справи дії
сторін, зокрема, передача ТзОВ "АВ метал
груп" товару відповідачу за
видатковими накладними, прийняття
товару останнім, свідчать про
виникнення між ними правовідносин
купівлі-продажу.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватись належним чином і
в установлений строк. Відповідно до
ст.193 Господарського кодексу України
одностороння відмова від виконання
зобов'язання і одностороння зміна умов
договору не допускається.

Відповідно до п.1 ст.655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до п.1 ст.692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Колегія суддів наголошує, що
твердження скаржника на рахунок
необхідності застосування, в даному
випадку, положень ч.2 ст.530 ЦК України, а
не п.1 ст.692 ЦК України є безпідставними,
оскільки ч.2 ст.530 ЦК України не може
бути застосована до спірних
правовідносин сторін, так як термін
виконання зобов'язання, що випливає з
правовідносин купівлі-продажу, чітко
встановлений зазначеною спеціальною
нормою права, а саме покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього
(п.1 ст.692 ЦК України).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.6 ГПК
України та ч.1 ст.222 ГК України учасники
господарських відносин, що порушили
майнові права або законні інтереси
інших суб'єктів, зобов'язані поновити
їх, не чекаючи пред'явлення їм
претензії чи звернення до суду.

Разом з тим, апеляційним судом
враховано факт здійснення
відповідачем часткової оплати суми
заборгованості за поставлений товар,
що в свою чергу підтверджує визнання
останнім наявності у нього прямого
обов`язку щодо оплати вартості
отриманого товару з моменту його
прийняття від позивача.

Колегією суддів апеляційної інстанції
з матеріалів справи встановлено, що
відповідач, у встановлені чинним
законодавством строки, свої
зобов'язання по оплаті вартості товару
у повному обсязі не виконав, сплативши
заборгованість частково. З банківських
виписок по рахунку відповідача
вбачається, що 42115,70грн. з проведених
оплат було зараховано в погашення
боргу по видатковій накладній №601299 від
09.08.2011р., а 7746,22грн. - в погашення боргу по
видатковій накладній №604413 від 03.08.2012р.
(а.с.73-127).

Пунктом .3.8 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління НБУ від 21.01.2004р. №22, реквізит
"Призначення платежу" платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу".

Відповідно до роз'яснень Комітету з
питань фінансів і банківської
діяльності Верховної Ради України у
листі № 06-10/10-1215 від 29.10.2004 року - питання
віднесення платежу, у призначенні
якого не зазначено періоду, в якому
надані послуги чи товар має
визначатись одержувачем відповідно до
умов договору між платником та
одержувачем коштів таким чином: якщо
порядок зарахування коштів
врегульовано у договорі між платником
та одержувачем коштів - згідно з
положенням договору; якщо відповідні
застереження відсутні у договорі та у
разі заборгованості, в тому числі, що
підлягає стягненню на підставі судових
рішень, платежі мають відноситись на
погашення заборгованості в
хронологічному порядку, тобто
починаючи з такої, що виникла у
найдавніший період, до повного її
погашення, тобто позивач має право
спрямувати кошти, які сплачуються
відповідачем без чіткого зазначення
призначення платежу, в першу чергу на
погашення боргу, який виник раніше.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів апеляційної інстанції
здійснила системний аналіз наявних в
матеріалах справи документів та
встановила, що сплачені відповідачем
кошти було зараховано згідно вказаного
ним призначення платежу, а у платіжних
документах, в яких не було визначено
призначення, або його неможливо було
встановити, сплачені суми позивачем
зараховано в погашення заборгованості
в порядку черговості її виникнення, що
не суперечить вимогам вищенаведених
нормативних актів.

Співставивши викладені вище обставини
справи з наявними в матеріалах справи
документами, суд апеляційної інстанції
встановив, що загальна сума
заборгованості відповідача перед
позивачем за отриманий товар складає
132068,92грн., зокрема: по видатковій
накладній №601299 від 09.08.2011р. - 54008,33грн.;
по видатковій накладній №601306 від
10.08.2011р. - 52389,95грн.; по видатковій
накладній №601336 від 12.08.2011р. - 6692,28грн.; по
видатковій накладній №601668 від 14.09.2011р. -
1486,50грн.; по видатковій накладній №604413
від 03.08.2012р. - 7906,09грн.; по видатковій
накладній №604509 від 07.08.2012р. - 9547,04грн.; по
видатковій накладній №604413 від 03.08.2012р. -
38,73грн.

Колегією суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вбачається, що на момент розгляду даної
справи судами першої та апеляційної
інстанції, матеріали останньої не
містять доказів на підтвердження факту
погашення відповідачем заборгованості
за отриманий товар перед позивачем в
сумі 132068,92грн.

Відповідно до ст.33 ГПК України, в силу
яких кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, вірним є висновок місцевого
господарського суду, щодо задоволення
позовних вимог ТзОВ "АВ метал груп" в
частині стягнення основного боргу в
сумі 132068,92грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних
колегія суддів дійшла висновку, що
позивач, відповідно до вимог чинного
законодавства, правомірно нарахував
відповідачу 3 % річних в розмірі 7579,03грн.
за порушення грошового зобов`язання по
кожній накладній окремо, з врахуванням
здійснених останнім проплат, а отже
висновок місцевого господарського
суду з цього приводу є вірним.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції
не приймає до уваги доводи апелянта,
оскільки останні спростовуються
доказами, наявними в матеріалах справи,
суперечать положенням чинного
законодавства та не ґрунтуються на
фактичних обставинах справи.

Враховуючи вищевикладене, рішення
господарського суду Житомирської
області від 23.09.2013р. у даній справі слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу
ДП ПАТ "Вібросепаратор "ВС-Партнер" - без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Житомирської області від 23.09.2013р. у
справі №906/1185/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства Публічного акціонерного
товариства "Вібросепаратор" ВС-Партнер"
- без задоволення.

2. Справу №906/1185/13 надіслати
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Гулова А.Г.

Суддя
Маціщук А.В.