РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ 910/6021/13 10.06.13

За позовом Публічного акціонерного товариства "Комфорт-Сервіс"

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Технологічно-

експерементальний завод"

про визнання недійсним правочину

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явились;

Від відповідача: Кокольський І.С. - предст. за довір.;

Від третьої особи: не з'явились.

У судовому засіданні 10.06.2013, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Комфорт-Сервіс" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" про визнання недійсним правочину, а саме: Додаткової угоди №1 від 01.10.2008 в частині внесення змін до п.4.7 та 4.8. до Кредитного договору №НЛК 18/08 від 23.04.2008 та Додаткової угоди №3 від 21.04.2010 до вказаного Кредитного договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.04.2013 порушено провадження у справі №910/6021/13, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Технологічно-експерементальний завод", розгляд справи призначено на 24.04.2013.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.04.2013, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 29.05.2013.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2013, на підставі ст. 89 Господарського процесуального кодексу України, виправлено описку в ухвалі суду від 24.04.2013.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2013, на підставі ст.ст. 69, 77 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 10.06.2013.

Представники позивача та третьої особи у судові засідання 24.04.2013, 29.05.2013 та 10.06.2013 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв, клопотань не подавали.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі Генеральної угоди №1 ГКД від 23.04.2008, між Відкритим акціонерним товариством "ВТБ Банк", яке в подальшому змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" (надалі - Банк, відповідач) та Публічним акціонерним товариством "Комфорт-Сервіс" (надалі - позичальник, позивач) 23.04.2008 було укладено Кредитний договір №НКЛ 18/08, предметом якого є надання Банком Позичальнику грошових коштів (кредиту) у сумі 4 250 000,00 грн. на строк до 22.04.2009 зі сплатою за користування кредитним коштами 14,5 % річних (надалі - Кредитний договір).

Згідно із Додатковою угодою №1 від 01.10.2008 про внесення змін до Кредитного договору сторонами було збільшено плату за користування кредитом до 19% річних та змінено редакцію п. 4.7. Кредитного договору.

Додатковою угодою №3 від 21.04.2010 до Кредитного договору сторонами погоджено Графік погашення кредиту та викладено п. 4.7. Кредитного договору в новій редакції.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що положення кредитного договору суперечать приписам ч. 6 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України і порушують визначену законодавством процедуру зміни процентної ставки, суперечать ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", а також на те, що додаткова угода №1 від 03.10.2008 була укладена на вкрай невигідних умовах та внаслідок збігу тяжких обставин і є кабальним правочином. У зв'язку із зазначеним позивач просить визнати недійсною додаткову угоду №1 від 01.10.2008 до Кредитного договору в частині внесення змін до п. 4.7. та 4.8. Кредитного договору та визнати недійсною додаткову угоду №3 від 21.04.2010 до Кредитного договору. Клопотань про зміну предмету позову в ході розгляду справи позивач не подавав.

Відповідач проти позову заперечував з підстав, наведених у поданому відзиві на позов.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, при визначенні питання недійсності правочину має застосовуватися законодавство, яке діяло на момент його укладання.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Обґрунтовуючи підстави недійсності Додаткової угоди №1 від 01.10.2008 до Кредитного договору позивач посилається на те, що додаткова угода укладена позичальником на вкрай невигідних умовах внаслідок збігу тяжких обставин.

На підтвердження наявності тяжких обставин, за яких позичальником укладались додаткова угода №1, позивач посилається на те, що на момент її укладання позивачу вже було видано кредит і він не мав можливості відмовитись від його одержання, а також на те, що Кредитним договором було передбачено договірне списання банком коштів позивача.

За наявності таких тяжких обставин, а також враховуючи особливості діяльності позичальника у сфері будівництва, підвищення банком плати за кредит із 14,5% до 19% річних, на думку позивача, є вкрай невигідними умовами.

Згідно із ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом ст. 233 Цивільного кодексу України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

При цьому на потерпілого, який оскаржує правочин, покладений обов'язок довести, як наявність тяжких обставин, так і той факт, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин.

Таким чином, заявлені позовні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності наявності тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести в суді ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Всупереч наведеним вимогам, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що умови, на яких укладена Додаткова угода №1 від 01.10.2008 до Кредитного договору є вкрай невигідними для позичальника, а також наявності на момент укладення оспорюваного правочину будь-яких тяжких обставин, під впливом яких була укладена Додаткова угода, зокрема, значно більшого розміру плати за кредит порівняно із процентними ставками інших банків, наявності складної економічної ситуації на підприємстві, значного перевищення видатків підприємства над прибутками, відсутності коштів для ведення господарської діяльності, загрози банкрутства чи інших обставин, для запобіганням чи зменшенню яких позичальнику необхідно було укласти такий правочин тощо.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Реалізацією зазначених засад здійснення підприємницької діяльності є принцип свободи договору, закріплений статтями 627, 628 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, позичальник, залучаючи фінансові ресурси, мав здійснювати власний комерційний розрахунок наслідків укладення відповідних угод та самостійно нести комерційний ризик можливих несприятливих наслідків в результаті їх укладення, повинен був оцінити власну платоспроможність для виконання зобов'язань за оскаржуваним правочином та ризики настання для нього несприятливих наслідків.

З наданих суду доказів вбачається, що укладаючи Додаткові угоди позивач був ознайомлений з їх змістом та визнавав для себе обов'язковими їх умови, і підписуючи їх на вказаних у договорі умовах, позивач, як суб'єкт господарювання, укладав його на власний ризик.

Відповідно до вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести в суді ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Всупереч вимогам, встановленим ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, позивач, звертаючись з позовом, не довів наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Щодо посилань позивача на невідповідність положень кредитного договору приписам ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", суд зауважує, що зазначені підстави не стосуються заявлених позивачем вимог про визнання недійсними Додаткових угод №1, №3 до Кредитного договору і при цьому позивачем не заявлені вимоги про визнання недійсним повністю чи в частині Кредитного договору №НКЛ 18/08 від 04.01.2008.

Суд також вважає безпідставними посилання позивача на те, що оспорюваними правочинами передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за користуванням кредитними коштами.

Згідно із частинами 2,3 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Разом з тим, зі змісту Додаткової угоди №1 не вбачається право банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки, а натомість передбачена погоджена сторонами процедура та умови збільшення/зменшення процентної ставки.

З урахуванням викладених вище обставин, позовні вимоги про визнання недійсною Додаткової угоди №1 від 01.10.2008 та Додаткової угоди №3 від 21.04.2010 до Кредитного договору №НКЛ 18/08 від 23.04.2008 є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

З огляду на відмову у позові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 17.06.2013

Суддя М.Є. Літвінова