УХВАЛА

Справа № 5/42 05.11.13

За скаргою Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут"

на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2011 р. у справі № 5/42

За позовом Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут"

до Головного управління праці та соціального захисту населення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Головне управління Державного казначейства України у місті Києві

про стягнення 140 518,69 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача (скаржника): Жуков Д.С. за довіреністю № 10 від 17.04.2013 р.;

від відповідача: Воробйова І.П. за довіреністю № 06/1-50 від 04.01.2013 р.;

від третьої особи: не з'явився;

від ВДВС: Рубель І.В. за довіреністю № 27-4.4/4.4/1933 від 21.12.2012 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут" (далі позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління соціального захисту населення (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 140518,69 грн., з яких: 99 999 грн. основного боргу, 40510,69 грн. пені. Також позивач просив судові витрати по розгляду цієї справи покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.08.2011 р. у справі № 5/42 позов задоволено частково; вирішено стягнути з Головного управління праці та соціального захисту населення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" 99 999 грн. 00 коп. основного боргу, 11 764 грн. 27 коп. пені, 1 117 грн. 63 коп. державного мита та 187 грн. 70 коп. витрат по сплаті на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в іншій частині в позові відмовлено.

05.09.2011 р. на виконання рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2011 р. у справі № 5/42 було видано відповідний наказ.

02.07.2013 р. представником позивача через відділ діловодства господарського суду міста Києва подано скаргу на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, відповідно до якої скаржник просить суд визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Думанської А.Л. від 17.05.2013 р. про повернення виконавчого документу стягувачеві та зобов'язати відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України передати виконавчий документ - наказ господарського суду міста Києва № 5/42, виданий 05.09.2011 р., до установи казначейства, в якій обслуговується Головне управління праці та соціального захисту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Скарга мотивована тим, що, на думку скаржника, враховуючи положення п. 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, державний виконавець, зважаючи на зміни, які відбулись у законодавстві у зв'язку з прийняттям Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", - мав передати органам казначейства протягом 10 днів з дня складення відповідного акта про наявність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, - оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження, а не виносити постанову про повернення виконавчого документу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.07.2013 р. скаргу позивача на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було призначено до розгляду на 30.07.2013 р.

У судовому засіданні 30.07.2013 р. від представника ВДВС України надійшов письмовий відзив на скаргу, в якому він проти неї заперечує, вказуючи на те, що пунктом 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено повернення виконавчого документа стягувачу у разі наявної встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. При цьому, ВДВС України вказує на те, що оскільки боржником у даній справі виступає орган державної влади, відповідне прийняте судом рішення про стягнення грошових коштів має виконуватись у відповідності з п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників - органами казначейства у порядку черговості надходження виконавчих документів. До відзиву надані копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 31297713.

Також, від представників скаржника та ВДВС України у судовому засіданні 30.07.2013 р. надійшло клопотання про продовження строків розгляду скарги на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.07.2013 р. було продовжено строк розгляду скарги на 15 днів та відкладено її розгляд на 04.09.2013 р.

31.07.2013 р. від скаржника надійшла заява про уточнення скарги на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, відповідно до якої він повторно викладає доводи неправомірності дій ВДВС з повернення виданого у даній справі наказу - стягувачеві.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.09.2013 р. розгляд скарги позивача на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було відкладено на 11.09.2013 р.

05.09.2013 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшли додаткові документи у справі, а саме: Лист Міністерства юстиції України № 15071-0-3312/6.1 від 13.12.2012 р., Доповідна записка Департаменту організаційного та нормативно-методичного забезпечення органів державної виконавчої служби України № 5-13/5645-12109 від 30.05.2013 р. та Службову записку Департаменту організаційного та нормативно-методологічного забезпечення органів державної виконавчої служби від 12.06.2013 р.

Розпорядженням в.о. Голови господарського суду міста Києва від 11.09.2013 р., у зв'язку з перебуванням судді Ломаки В.С. на лікарняному, з метою дотримання процесуальних строків справу № 5/42 для розгляду скарги Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України передано судді Любченко М.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.09.2013 р. суддею Любченко М.О. прийнято скаргу Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України до свого провадження та призначено її до розгляду на 09.10.2013 р.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. справу № 5/42 для розгляду скарги Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України передано судді Ломаці В.С., у зв'язку з її виходом з лікарняного.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. суддею Ломакою В.С. прийнято скаргу Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України до свого провадження та призначено її до розгляду на 09.10.2013 р.

09.10.2013 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли письмові заперечення, в яких він вказує на те, що Департамент відповідно до рішення Київської міської ради від 15.03.2012 р. № 198/7535 «Про діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) перейменовано з Головного управління праці та соціального захисту населення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). При цьому, звертає увагу на те, що Департамент є бюджетною установою та просить відмовити у задоволенні скарги позивача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.10.2013 р. розгляд скарги позивача на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було відкладено на 05.11.2013 р.

У судове засідання 05.11.2013 р. представник третьої особи не з'явився, про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/123 від 15.03.2007 р. "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

У судовому засіданні 05.11.2013 р. від представника позивача надійшло клопотання про зміну найменування відповідача на Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке суд розглянув та задовольнив.

Розглянувши скаргу Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2011 р. у справі № 5/42, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

При цьому, відповідно до ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Законом України "Про виконавче провадження" регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 26.12.2003 р. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Так, акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно з положеннями Закону України "Про виконавче провадження", юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебував наказ господарського суду міста Києва від 05.09.2011 р., виданий на примусове виконання рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2011 р. у справі № 5/42.

Зокрема, зі змісту наданих суду копій матеріалів виконавчого провадження ВП № 31297713 позивачем було подано до ВПВР ДВС України заяву про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва від 05.09.2011 р. - 09.02.2012 р.

20.02.2012 р. головним державним виконавцем ВПВР ДВС України Мазуром Геннадієм Івановичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 31297713, боржнику надано строк для добровільного виконання рішення суду в сім днів з моменту винесення (отримання) постанови.

25.10.2012 р. головним державним виконавцем ВПВР ДВС України Мазуром Геннадієм Івановичем було складено на ім'я боржника вимогу державного виконавця про негайне виконання рішення суду, зобов'язано у разі невиконання наказу суду в строк протягом п'яти днів з моменту отримання вимоги, - повідомити державному виконавцю про коди програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету і економічної класифікації видатків бюджету, за якими здійснюватиметься безспірне списання коштів з рахунків боржника, чи реквізити рахунків, на яких наявні кошти безспірного списання даного боргу.

14.05.2013 р. старшим державним виконавцем ВПВР ДВС України Думанською Аліною Леонідівною було складно Акт про неможливість стягнення, відповідно до якого встановлено, що за змістом п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, - рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів, у зв'язку з чим зроблено висновок про наявну заборону щодо стягнення коштів державним виконавцем з рахунків боржника - органу державної влади через органи Державної казначейської служби України.

17.05.2013 р. старшим державним виконавцем ВПВР ДВС України Думанською Аліною Леонідівною було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження".

Оцінюючи зазначену постанову на предмет її відповідності чинному законодавству, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Так, у зв'язку з набранням 01.01.2013 р. чинності Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" було встановлено особливий порядок виконання рішень суду та виконавчих документів, відповідачами (боржниками) за якими є державні органи, державні підприємства, установи, організації, юридичні особи, примусова реалізація майна яких заборонена законодавством, відмінний від загального порядку, встановленого Законом України "Про виконавче провадження".

При цьому, зі змісту ст. ст. 3 та 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" вбачається, що він розмежував порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу та порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи, примусова реалізація майна яких заборонена законодавством (далі - юридична особа).

Зокрема, у відповідності зі ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Вказаною статтею також встановлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

У той же час, статтею 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача (ч. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").

Отже, з аналізу вищенаведених положень Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" вбачається, що судові рішення, за якими боржником виступає державний орган, виконуються Державною казначейською службою України на підставі відповідної заяви стягувача, поданої у встановленому порядку.

Водночас, виконання судових рішень, за якими боржниками виступають державні підприємства або юридичні особи, примусова реалізація майна яких заборонена законодавством, здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження" з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а саме: в разі невиконання протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, такі рішення виконуються за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

При цьому, при виявленні підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", під час виконання судових рішень, за якими боржниками виступають державні підприємства або юридичні особи, примусова реалізація майна яких заборонена законодавством, у керівника відповідного органу державної виконавчої служби на підставі ч. 3 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виникає обов'язок направити до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Окремого обов'язку направити оригінал виконавчого документу та копії матеріалів виконавчого провадження до Державної казначейської служби України, у зв'язку з виявленням встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника (пункт 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження"), - Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не містить.

У свою чергу, слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 30.01.2013 р. було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 р. "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ" та викладено її в редакції, відповідно до п. 7 якої встановлено, що у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Зазначеним Порядком не конкретизовано, чи поширюються приписи п. 7 лише на процедуру виконання рішень, за якими боржниками виступають державні підприємства чи юридичні особи, примусова реалізація майна яких заборонена законодавством, або ж в тому числі відносяться й до виконання рішень про стягнення коштів з державного органу.

Крім того, вказаним пунктом не визначено, які саме підстави для повернення виконавчого документа, визначені ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" охоплюються диспозицією норми пункту 7 Порядку, що по суті узгоджується з правилами законодавчої техніки, відповідно до яких у тексті нормативно-правових актів зазвичай не робляться відсилки до конкретних пунктів, частин та статей інших нормативно-правових актів, що в той же час і нерідко ускладнює їх правозастосування.

Водночас, враховуючи відсильну конструкцію норми пункту 7 Порядку, яка вказує на те, що керівник органу державної виконавчої служби має подати відповідні оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а також, зважаючи на те, що зазначений Закон визначає кореспондуючий обов'язок керівника відповідного органу державної виконавчої служби лише в ч. 3 ст. 4 Закону, - слід дійти висновку, що мова в даному випадку йде саме про реалізацію приписів ч. 3 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", яка стосується виконання рішень, за якими боржниками виступають державні підприємства чи юридичні особи, примусова реалізація майна яких заборонена законодавством.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" також вбачається, що обов'язок керівника відповідного органу державної виконавчої служби з направлення відповідних документів виникає лише у випадку наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", тобто, коли у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; коли стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; та коли стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Оскільки у даній справі боржником виступає державний орган, а не державне підприємство чи юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена законодавством, та зважаючи на те, що підставою для повернення виконавчого документа стягувачу є обставини, визначені п. 9, а не п. п. 2-4 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", - у державного виконавця відсутні правові підстави для направлення оригіналу виконавчого документа та копій інших матеріалів виконавчого провадження до Державної казначейської служби України, а відповідно державний виконавець правомірно у відповідності до приписів п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виніс оскаржувану постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до п. 9.13. Постанови Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

За вказаних обставин, суд вважає, що скарга позивача не підлягає задоволенню.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" на дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2011 р. у справі № 5/42 залишити без задоволення.

2. Ухвалу може бути оскаржено в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя В.С. Ломака