ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2013 р.Справа № 922/3141/13

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Яризька В.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1,
до акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків,
про про зобов'язання передати 14653,20 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок
за участю представників:

позивача - ОСОБА_3 (дов.), ОСОБА_1 (дов.)

відповідача - Заічковська І.М. (дов.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФО П ОСОБА_2, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, АК "Харківобленерго", в якій просить суд зобов'язати АК "Харківобленерго" передати ОСОБА_2 суму у 14653,20 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ "ПУМБ" м. Донецьк, МФО 334851, а також стягнути суму судового збору. Стягнути з Акціонерної компанії "Харківобленерго" суму судового збору у розмірі 1720,50 гривень на користь ОСОБА_2.

Позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що на його особовому рахунку, який був відкритий АК "Харківобленерго" на підставі договору про постачання електричної енергії № 4-2107С від 04.12.2009р., рахувалась сума в розмірі 14653,20 грн. Дану суму передплати відповідач необґрунтовано списав в квітні 2013р. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно заволодів його майном (грошовими коштами), чим порушив його право власності, а тому він, як власник майна, має право на його витребування.

Відповідач проти позову заперечує. В обґрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що кредитор, протягом строку позовної давності (загальний строк становить 3 роки, спеціальний - 1, 5, 10 років) має право звернутися до суду з вимогою про захист свого права чи інтересу. Перебіг строку позовної давності відповідно до статей 253 та 261 Цивільного кодексу України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. Залежно від вищезазначеного, кредиторська заборгованість, що утворилась три роки тому і протягом цього часу є незмінною може бути списана по закінченні терміну три роки або по закінченні трирічного строку, що буде обчислюватись, починаючи з моменту пред'явлення відповідної вимоги. Таким чином, АК "Харківобленерго" вважає що кредиторська заборгованість, яка утворилась в період часу, який перевищує три роки, може бути списаною за умови підтвердження того факту , що кредитору було відомо про наявність такої заборгованості понад три роки. Враховуючи, що позивач знав про наявну переплату на його особовому рахунку, сума 14653,20 грн. була незмінною понад три роки, що дало відповідачу право списати таку кредиторську заборгованість.

В слуханні справи оголошувались перерви до 19.08.2013р. о 14:30 год., 30.09.2013р. о 12:30 год.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

04.12.2009р. між АК "Харківобленерго" (постачальник електричної енергії, відповідач) та ФО П ОСОБА_2 (споживач, позивач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 4-2107С, за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю, зазначеною у додатку № 3.1 "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" до цього Договору, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатками до Договору, що є його невід'ємними частинами. Точка продажу електричної енергії зазначена у додатку № 18 "'Точка продажу електричної енергії" до цього Договору. Приєднана потужність у точці підключення зазначена у додатку № 3.1 "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію".

Додатковою угодою до договору № 4-2107 від 04.12.2009р. було погоджено, що позивач є субспоживачем, оскільки електрична енергія постачається до нього через мережі основного споживача, яким є КП "Міськелектротранс", всі інші умови договору № 4-2107 від 04.12.2009р. залишені в силі.

Відповідно до п. 4.5 Порядку розрахунків, який є додатком № 2 до договору № 4-2107 від 04.12.2009р. розрахунки за електричну енергію здійснюються споживачем до початку розрахункового періоду на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунку. Розрахунок суми попередньої оплати здійснюється шляхом множення чинного у розрахунковому періоді тарифу на обсяг електричної енергії, заявленої на розрахунковий період, що настає за наступним розрахунковим періодом.

На виконання умов договору позивачем платіжним дорученням № 61 від 04.12.2009р. на рахунок позивача була перерахована попередня оплата за електричну енергію згідно рахунку № 4-2107С від 03.12.2009р. у сумі 7281,60 грн.

Як пояснив представник позивача, на вимогу відповідача позивачем було додатково сплачено платіжним дорученням № 62 від 08.12.2009р. суму попередньої оплати за електричну енергію за січень 2010 р. у сумі 14653,20 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено поясненнями представників сторін, позивач отримував електричну енергію від позивача через ХКП "Міськелектротранс" до 01.06.2010р., за цей час позивач спожив електричну енергію на загальну суму 6202,93 грн., яка була погашена за рахунок наявної передплати, у зв'язку з чим станом на 01.06.2010р. на особовому рахунку позивача обліковувалась передплата в розмірі 1078,67 грн., сплачена платіжним дорученням № 61 від 04.12.2009р., та в сумі 14653,20 грн., сплачена платіжним дорученням № 62 від 08.12.2009р.

Відключення ФО П ОСОБА_2 від подачі електричної енергії з 01.06.2010р. по технічним причинам підтверджується довідкою ХКП "Міськелектротранс" № 280 від 22.09.2010р.

Сторонами підтверджено, що у зв'язку з припиненням подачі електричної енергії позивачу по технічним причинам, сторони не розривали договір про постачання електричної енергії № 4-2107С від 04.12.2009р., на даний час такий договір є діючим, що також підтверджується тим, що позивач щомісячно здає звіти до відповідача з нульовими показниками та сторонами до теперішнього часу складаються акти звірки взаєморозрахунків.

При подачі відповідного звіту до відповідача, а саме в травні 2013р. за квітень 2013р., позивачем було виявлено списання відповідачем з його особового рахунку суми передплати в розмірі 14653,20 грн.

Листом № 8 від 06.06.2013р. позивач звернувся до відповідача з питання списання з його особового рахунку суми передплати в розмірі 14653,20 грн.

На даний лист позивачем отримана відповідь № 26E-06/20-28685 від 11.06.2013р., в якій зазначено, що сума списана на підставі ст. 257 ЦК України по закінченню трирічного строку.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд вважає помилковою позицію відповідача щодо можливості списання коштів з особового рахунку позивача в сумі 14653,20 грн., у зв'язку із спливом позовної давності. Так, сума передплати в розмірі 14653,20 грн. була зроблена відповідачем на виконання умов договору, який є діючим до теперішнього часу, умови якого вимагають наявності на особовому рахунку позивача певної суми передплати.

Списавши суму передплати в розмірі 14653,20 грн. в квітні 2013р., в червні 2013р. відповідачем вже був виставлений рахунок № 2107/07.13 на здійснення передплати на липень 2013р. у розмірі 506,10 грн., що підтверджує той факт, що незважаючи на непостачання електроенергії, по особовому рахунку позивача постійно повинна рахуватись передплата.

Відповідач рахує три роки позовної давності з моменту сплати такої передплати, але у позивача в момент сплати 14653,20 грн. платіжним дорученням № 62 від 08.12.2009р. не виникло право пред'явлення позову до відповідача про повернення такої суми.

Представник відповідача не зміг пояснити чому сума в розмірі 14653,20 грн. була списана саме в квітні 2013р., чому не списаною залишилась сума в розмірі 1078,67 грн., сплачена платіжним дорученням № 61 від 04.12.2009р., зазначивши лише, що це є правом відповідача.

Однак, суд вважає, що внесення передплати за діючим договором про постачання електричної енергії № 4-2107С від 04.12.2009р. є обов'язком позивача, внесення такої передплати в розмірі, що є більше, ніж обов'язково визначений умовами договору, є правом позивача, а також є правом позивача висунення вимоги щодо стягнення суми переплати (різниці між фактично внесеною сумою та сумою, що обов'язково визначена умовами договору) протягом усього строку дії договору, а отже застосування за наявності діючого договору строку позовної давності є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, та списання коштів у сумі 14653,20 грн. є необґрунтованим.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

При цьому суд вважає необґрунтованою і позицію позивача стосовно того, що сума коштів у розмірі 14653, 20 грн. є такою, що безпідставно набута відповідачем, у зв'язку з чим підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Кошти в сумі 14653, 20 грн. перераховані відповідачем самостійно на виконання умов договору № 4-2107С від 04.12.2009р., даний договір є діючим, підстави набуття таких коштів відповідачем не відпали, а отже посилання позивача на ст. ст. 1212, 1213 ЦК України є необґрунтованим та таким, що зроблено внаслідок помилкового тлумачення норм діючого законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права, в свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України та ст.20 ГК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому суд зазначає, що перелік способів захисту порушених прав, який міститься в зазначених нормах, не є вичерпним, порушене право може бути захищено і іншими способами, які є ефективними для відновлення порушених прав.

Вказані норми не передбачають такого способу захисту прав, як зобов'язання сторони передати суму коштів шляхом перерахування на розрахунковий рахунок. Заявлена позивачем вимога не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана в примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Фактично позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 14653,20 грн., однак суд не має права самостійно визначати спосіб захисту прав позивача, крім того права позивача можуть бути відновленні з застосуванням такого способу, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме відновлення відповідачем стану особового рахунку з урахуванням наявної суми передплати в розмірі 14653,20 грн., крім того позивач має право на розірвання договору № 4-2107С від 04.12.2009р.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту його прав, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 07.10.2013 р.

Суддя Яризько В.О.