ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.06.2013р. Справа № 905/2620/13

Господарський суд Донецької області у складі судді Соболєвої С.М.,

при секретарі судового засідання Кротіновій О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго», м. Краматорськ Донецької області,

до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Краматорськ Донецької області

про стягнення 25729,46 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_1 за паспортом;

ОСОБА_3 за довіреністю.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго», м. Краматорськ Донецької області, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Краматорськ Донецької області про стягнення 25729,46 грн. суми основного боргу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на поставку Відповідачу теплової енергії з жовтня 2009 року по квітень 2012 року, проте Відповідач відмовлявся в подальшому укладати договір на теплопостачання з Позивачем.

На підтвердження викладених обставин Позивачем надано копії: Нарахувань за послуги теплопостачання з жовтня 2009р. по квітень 2012р. по вул. Дворцовій,28, Листа-вимоги на адресу Відповідача б/н від 20.03.2013р., договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, вбудованого в житловий будинок по вул. Дворцевій, 38 м. Краматорська Донецької області, Експлікації внутрішніх площ до плану будівлі літ. А-1 по вул. Дворцевій, 38, Свідоцтва про право власності на приватизоване комунальне майно, виданого Півнично-Донецьким представництвом Фонду держмайна України, від 29.09.1997р.

Нормативно свої вимоги Позивач обґрунтовує ст.ст.530, 1213 Цивільного кодексу України.

Відповідач надав відзив на позов, за яким позовні вимоги не визнає та вказує про відсутність договірних відносин між ним та Позивачем з 01.01.2010р., посилаючись на розірвання договору №498 від 01.01.2007р. на підставі власної заяви від 12.02.2009р. та відсутність укладених договорів на теплопостачання АДРЕСА_1. Також вказує про застосування загального строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог.

На підтвердження вказаних обставин Відповідачем долучено до матеріалів справи копії листів Відповідача на адресу Позивача б/н від 12.02.2009р., б/н б/д, б/н від 30.11.2011р. б/н від 15.03.2012р., б/н від 21.02.2013р., б/н від 27.07.2009р., б/н від 25.12.2009р., б/н від 17.12.2009р., Заяви б/н від 20.05.2009р., ОСОБА_4 б/н від 25.01.2010р., Супровідного листа Позивача до проекту договору №438 від 01.01.2010р. вих. № 07/498 від травня 2011 року, ОСОБА_5 виробничо-ремонтного підприємства Виконкому краматорської міської ради народних депутатів №212 від 22.03.2004р., ОСОБА_6 комітету ОСОБА_4 міської ради № отв. Н-95-1-1, Н-314-2-2 від 23.02.2010р., № 01/17-2-11-49 від 22.01.2007р., ОСОБА_4 відділення Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії в Донецькій області № 02/15-0173 від 07.06.2010р., Рішення Апеляційного суду Донецької області від 17.12.2012р. у справі №222/0590/12968/2012, Рішення господарського суду Донецької області від 25.03.2010р. у справі №43/283, Рішення господарського суду Донецької області від 15.03.2010р. у справі №29/1, Ухвали господарського суду Донецької області від 18.01.2012р. у справі №35/339.

22.04.2013р. через канцелярію господарського суду Донецької області представником ТОВ «Краматорськтеплоенерго» до матеріалів справи долучено копії Заяви ОСОБА_1 від 15.01.2009р., Розрахунку максимального теплового навантаження приміщення по вул. Дворцовій, 38 м. Краматорська, виконаного ПМП «Енергоконтроль»,

14.05.2013р. через канцелярію господарського суду Донецької області представником Позивача долучено до матеріалів справи розрахунки споживання теплової енергії ПП ОСОБА_1 по вул. Дворцовій, 38, Рішення ОСОБА_6 комітету ОСОБА_4 міської ради №266 від 15.04.2009р., Постанови Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України №123 від 30.09.2011р., Постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №148 та №149 від 30.03.2012р.

05.06.2013р. від представника Позивача надійшло клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 05.06.2013р. продовжено строк розгляду справи №905/2620/13 до 25.06.2013 року.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовими доказами за визначенням статей 32-38 Господарського процесуального кодексу України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Предметом позову у даній справі є стягнення з ФОП ОСОБА_1 25729,46 грн. за поставлену теплову енергію за період з жовтня 2009 року по квітень 2012 року.

Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29.04.2005 р., ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, вбудованого в житловий будинок, корисною площею 35,7 м2, яка складає 8/10000 частки від усього будинку, що знаходиться за адресою: м. Краматорськ, вул. Двірцева, 38.

Крім того, в матеріалах справи міститься свідоцтво про право власності на приватизоване комунальне майно від 29.09.1997 р., яке видане Північно-Донецьким представництвом Фонду держмайна України, в тому, що здійснено викуп державного комунального майна, обєкту приватизації арочного та напівпідвального приміщення вбудовано-прибудованого до житлового будинку за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Дворцова, 38, яке стає власністю ОСОБА_1.

Статтею 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Як встановлено Рішенням господарського суду Донецької області від 15.03.2010р. у справі №29/1 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 1780,49 грн., 01.01.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Краматорськтеплоенерго м. Краматорськ (Теплопостачальна організація) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 м. Краматорськ (Споживач) укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 498, який набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2007 р.

Відповідно п. 11.4 Договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний період, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення або зміну не буде письмово заявлено однією із сторін.

Договір укладено з додатками, без додаткових угод та протоколів розбіжностей. З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що на момент виникнення боргу сторони перебували у договірних відносинах.

Відповідно до умов договору, позивач зобовязується продати вчасно та відповідної якості теплову енергію в гарячій воді, а Споживач зобовязується приймати та своєчасно оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим Договором.

Згідно п. 5.1 договору, облік споживання поставленої теплової енергії здійснюється за приладами обліку або розрахунковим способом.

Споживач, що має прилади обліку, раз на місяць подає до Теплопостачальної організації письмовий звіт про фактичне споживання теплової енергії, в терміни, передбачені в додатку № 1 до цього договору, який може бути проконтрольований Теплопостачальною організацією. (п. 5.3)

Як встановлено п. 5.5 Договору, при відсутності приладів обліку або виходу його з ладу кількість теплової енергії, що відпущена Споживачем, визначається Теплопостачальною організацією розрахунковим методом з урахуванням фактичного часу споживання теплової енергії, фактичної температури зовнішнього та внутрішнього повітря, а також температури мережної води в подвальному трубопроводі.

Крім того, п.п. 6.2, 6.3. Договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата виконується на підставі актів-рахунків (рахунків), які направляються належним чином Споживачеві Теплопостачальною організацією в трьохденний календарний термін з моменту отримання акту-рахунку. Акти-рахунки є підтвердженням кількості відпущеної теплової енергії та мають бути оформлені споживачем на протязі 3-х календарних днів з дня отримання їх від Теплопостачальної організації.

12.02.2009р. Відповідачем направлено Позивачу по справі заяву про розірвання договору №498 від 01.01.2007р. В означеній заяві він також просить ТОВ «Краматорськтеплоенерго» укласти договір на теплопостачання виключно майстерні з виготовлення ключів площею 14,7 кв.м.

Отримання даної заяви Позивачем по справі підтверджується штемпелем на вхідну кореспонденцію на самій заяві (вх. № 128 від 12.02.2009р.).

Враховуючи положення п 11.4. Договору №498 від 01.01.2007р., яким встановлено граничний строк для подання заяви про зміну або розірвання, дату подачі такої заяви Відповідачем (12.02.2009р.), правовідносини між сторонами за договором №498 від 01.01.2007р. припинились 01.01.2010р.

Відповідачем долучено до матеріалів справи лист ТОВ «Краматорськтеплоенерго» вих. №07/498 від травня 2011 року, яким останнім було надіслано ФОП ОСОБА_1 проект договору на купівлю-продаж теплової енергії в гарячій воді з додатками №498 від 01.01.2010р.

Вказаний проект з додатками повернений Відповідачем Позивачу листом б/н б/д згідно штемпелю останнього за вх.№400 від 27.05.2011р.

При цьому позивач протягом заявленого спірного періоду поставляв теплову енергію в житловий будинок №38 по вул.. Двірцевій у м.Краматорську, в якому розташовані нежитлові приміщення, що належить відповідачу на праві власності.

Тобто, позивач нарахував відповідачу 25729,46 грн. за послуги, які фактично йому не надавалися і не могли бути надані, оскільки прилади опалення у приміщенні були демонтовані до початку опалювального періоду.

Згідно ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Пунктом 4 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії (ст.24 Закону України "Про теплопостачання").

Відповідно до п.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що відношення між учасниками договірних відношень у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних началах.

Пунктом 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198 передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії, укладеного між споживачем і теплопостачальною організацією (п. 4 Правил).

Відповідно до частини 1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом 3 ст.179 Господарського кодексу України, зазначено, що укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязковим для субєкта господарювання у випадках, передбаченим законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п.2 ст.275 Господарського кодексу України, ст.1, п.4 ст.19 Закону України Про теплопостачання споживання теплової енергії допускається тільки на підставі договору, укладеного між Теплопостачальною організацією та Споживачем.

Відповідно до п. 4 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва.

Подаючи означений позов, ТОВ «Краматорськтеплоенерго» в нормативне обґрунтування власних вимог вказав ст. 1213 ЦК України.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставне набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставне набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Таким чином, потребує дослідження питання щодо факту набуття особою майна, до якої звернулася потерпіла особа з відповідними вимогами, а також відсутність чи наявність підстав для його набуття.

25.01.2010р. за актом ПП «Алатир», який відповідно до відзиву на позов Відповідача та долученої до матерів справи копії Рішення Апеляційного суду Донецької області від 17.12.2012р. у справі №22ц/0590/12968/2012 є виконавцем з надання житлово-комунальних послуг зокрема будинку №38 по вул. Двірцевій у м. Краматорську, встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 нежитловому приміщенні здійснений демонтаж системи опалення, стояки, що проходять через квартиру, ізольовані. Виконані всі енергозберігаючі заходи.

Як вбачається з ОСОБА_4 №02/15-0173 від 07.06.2010р. ОСОБА_4 відділення Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії в Донецькій області, у нежитлових приміщеннях у житловому будинку №38 по вул. Двірцевій, 530 у м. Краматорську:

- прилади опалення внутрішньої системи теплопостачання демонтовані, замість радіаторів на стояках опалення встановлені перемички;

- дозвіл на відключення від мереж централізованого опалення, затверджений центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства, відсутній.

Крім цього в матеріалах справи наявна копія заяви б/н від 20.05.2009р. Відповідача на адресу Позивача про надання дозволу на встановлення перемичок замість батарей опалення.

Господарський суд вказує, що Позивачем не надано жодних доказів щодо підключення та відключення теплопостачання саме у приміщення Відповідача у спірний період, а наданий розрахунок та лист-вимога б/н від 20.03.2013р. не можуть бути доказами, які підтверджують обсяг спожитої теплової енергії та її фактичне постачання ФОП ОСОБА_1

Відповідальність за самовільне відключення від системи опалення та оплата за послуги, які фактично не надавалися за відсутності договірних зобовязань, не є тотожними.

Враховуючи викладені обставини та вимоги чинного законодавства, господарський суд приходить до висновку щодо необгрунтованості нарахувань Позивачем Відповідачу за послуги з опалення в період з січня 2010 р. по квітень 2012р., в той час, як вони фактично не надавалися і не могли бути надані.

Означена позиція вказана у Постанові Донецького апеляційного господарського суду від 05.02.2013р. у справі №26/5014/2731/2012(24/121/2011) та Постанові Вищого господарського суду України від 09.04.2013 року у справі №26/5014/2731/2012(24/121/2011).

Як встановлено вище, фактично договірні правовідносини між сторонами принились 01.01.2010р. Проте враховуючи спірний період (з жовтня 2009р. по квітень 2012 р.), протягом жовтня 2009р. по грудень 2009р. договір №498 від 01.01.2007р. був діючим.

Так, заявляючи означені позовні вимоги, Позивач виключно посилається на ст. 1213 ЦК України, яка зобовязує набувача повернути потерпілому безпідставне набуте майно в натурі.

Згідно ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Термін «майно» в контексті ч.1 ст.1212 ЦК України включає в себе поняття усіх матеріальних благ, що захищаються правом.

Предметом регулювання вказаної норми закону є цивільно-правові відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права.

Зобовязання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають при наявності наступних вимог:

- по-перше, необхідно, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна на одній стороні є результатом відповідного зменшення майна на іншій;

- по-друге, є необхідним, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої особи відбулось без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Обовязок повернути безпідставно отримане майно є різновидом цивільно правової санкції, а не мірою відповідальності.

За статтею 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Як вказувалось вище, між Позивачем та Відповідачем 01.01.2007р. був укладений договір №498, який протягом жовтня 2009р. по грудень 2009р. був діючим.

Рахунки за жовтень 2009р. - грудень 2009р. виставлені Позивачем на підставі діючого договору, що унеможливлює застосування ст. 1213 Цивільного кодексу України в якості правової підстави стягнення даної суми. Таким чином, посилання Позивача на норми ст. 1213 Цивільного кодексу України щодо правовідносин, які виникли між сторонами за період жовтень 2009р.- грудень 2009р. в даному випадку є безпідставним, а позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Водночас господарський суд вказує, що Відповідачем по справі заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За нормами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до норм ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з п.п. 6.2, 6.3. Договору №498 від 01.01.2007р. передбачено, що оплата виконується на підставі актів-рахунків (рахунків), які направляються належним чином Споживачеві Теплопостачальною організацією в трьохденний календарний термін з моменту отримання акту-рахунку. Акти-рахунки є підтвердженням кількості відпущеної теплової енергії та мають бути оформлені споживачем на протязі 3-х календарних днів з дня отримання їх від Теплопостачальної організації.

До матеріалів справи Позивачем не надано актів-рахунків зокрема за період з жовтня 2009р. по грудень 2009р., доказів їх направлення Відповідачу, а останнім не надано доказів їх отримання, що унеможливлює встановлення дати початку перебігу строку позовної давності в даному випадку. Проте у позові відмовлено з підстав, вказаних вище.

Також Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача витрати у сумі 55,32 грн., які ТОВ «Краматорськтеплоенерго» визначає як судові витрати.

Згідно ч.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від №7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Враховуючи означене, витрати на відправлення кореспонденції Позивачем Відповідачу не відносяться до складу судових витрат.

Судові витрати у справі покладаються на Позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Враховуючи зазначене та керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 22, 25, 32-38, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго», м. Краматорськ Донецької області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Краматорськ Донецької області про стягнення 25729,46 грн. відмовити.

2. В судовому засіданні 25.06.2013 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його оголошення. Зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.ст.84, 85 Господарського процесуального кодексу України.

4. Повний текст рішення складено 01.07.2013р.

Суддя С.М. Соболєва