ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2013 р.Справа № 922/4526/13

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Міський інформаційний центр" (м. Харків)
до Іноземного підприємства "Малахіт" (м. Харків)
про стягнення 15610,09 грн.
за участю представників сторін :

позивача - Молочко Н.Г. (довіреність №613 від 01.03.2013 р.);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство "Міський інформаційний центр", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Іноземного підприємства "Малахіт" на свою користь грошові кошти в розмірі 15610,09 грн., з яких неустойка за розміщення спеціальних конструкцій на місцях без отримання дозволу за договором №8276 від 06.11.2012 р. за період з 06.11.2012 р. по 06.05.2013 р. у розмірі - 13426,79 грн.; неустойка за прострочення повернення місць за договором №8276 від 06.11.2012 р. за період з 14.05.2013 р. у розмірі 2183,30 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання передбачені договором №8276, укладеним між сторонами 06.11.2012 року. Судові витрати в розмірі 1720,50 грн. просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.10.2013 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.11.2013 р. о 12:15.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.11.2013 р. було відкладено розгляд справи на 25.11.2013 р. о 10:45.

21.11.2013 р. за вх. №43344 до канцелярії суду від представника позивача надійшло уточнення позовних вимог, в яких просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором №8276 від 06.11.2012р. у сумі 15610 грн. 09 коп., а саме: неустойка за розміщення спеціальних конструкцій на місцях без отримання дозволу за договором №8276 від 06.11.2012р. за період з 06.11.2012р. по 06.05.2013р. у розмірі 13426 грн. 79 коп. (тринадцять тисяч чотириста двадцять шість гривень 79 копійок); неустойка за прострочення повернення місць за договором №8276 від 06.11.2012р. за період з 14.05.2013р. по 27.05.2013р. у розмірі 2183 грн. 30 коп. (дві тисячі сто вісімдесят три гривні 30 копійок). Також позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 1720 грн. 50 коп., сплаченого судового збору за подачу позовної заяви, та 57,80 грн. судових витрат, пов'язаних із розглядом справи, а саме за звернення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців для отримання витягу про включення відповідача до ЄДРПОУ.

Відповідно до ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду справи господарським судом по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Представник позивача в судовому засіданні 25.11.2013 р. підтримує позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 25.11.2013 р. не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про причину неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучене судом до матеріалів справи.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

06 листопада 2012 р. між комунальним підприємством "Міський інформаційний центр" (КП) та Іноземним підприємством "Малахіт" (користувач) було укладено договір №8276 про надання у користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій (далі - договір). Відповідно до договору та акту прийому-передачі від 06 листопада 2012 р. до договору позивач надав в користування відповідачу місця, що знаходяться у комунальній власності, для розміщення спеціальних конструкцій - щит стаціонарний (1,20x1,80x2) за адресою: м. Харків, пр. Орджонікідзе - вул. Миру; щит стаціонарний (1,20x1,80x2) за адресою: м. Харків, пр. Московський - пр. Орджонікідзе; щит стаціонарний (1,20x1,80x2) за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури,1; щит стаціонарний (3,00x2,00x1) за адресою: м. Харків, пр. Московський, 259 - пров. Відродження; щит стаціонарний (1,50x3,00x2) за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури - пр. Жуковського; щит стаціонарний (3,00x2,00x1) за адресою: м. Харків пр. Московський - вул. Морозова строком з 06 листопада 2012 р. по 30 червня 2013 р. (п.1.4 договору).

На підставі довідки відділу реклами Департаменту контролю Харківської міської ради про встановлення пріоритету від 06.11.2012р. ІП "Малахіт" було встановлено пріоритет на розміщення спеціальної конструкції: щит стаціонарний (1,20x1,80x2) за адресою: м. Харків, пр. Орджонікідзе - вул. Миру, на три місяці до отримання дозволу на її розміщення.

На підставі довідки відділу реклами Департаменту контролю Харківської міської ради про встановлення пріоритету від 06.11.2012р. ІП "Малахіт" було встановлено пріоритет на розміщення спеціальної конструкції: щит стаціонарний (1,20x1,80x2) за адресою: м. Харків, пр. Московський - пр. Орджонікідзе, на три місяці до отримання дозволу на її розміщення.

На підставі довідки відділу реклами Департаменту контролю Харківської міської ради про встановлення пріоритету від 06.11.2012р. відповідачу було встановлено пріоритет на розміщення спеціальної конструкції: щит стаціонарний (1,20x1,80x2) за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1, на три місяці до отримання дозволу на її розміщення.

На підставі довідки відділу реклами Департаменту контролю Харківської міської ради про встановлення пріоритету від 06.11.2012р. ІП "Малахіт" було встановлено пріоритет на розміщення спеціальної конструкції: щит стаціонарний (3,00x2,00x1) за адресою: м. Харків, пр. Московський, 259 - пров. Відродження, на три місяці до отримання дозволу на її розміщення.

На підставі довідки відділу реклами Департаменту контролю Харківської міської ради про встановлення пріоритету від 06.11.2012р. відповідачу було встановлено пріоритет на розміщення спеціальної конструкції: щит стаціонарний (1,50x3,00x2) за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури - пр. Жуковського, на три місяці до отримання дозволу на її розміщення.

На підставі довідки відділу реклами Департаменту контролю Харківської міської ради про встановлення пріоритету від 06.11.2012р. ІП "Малахіт" було встановлено пріоритет на розміщення спеціальної конструкції: щит стаціонарний (3,00x2,00x1) за адресою: м. Харків, пр. Московський - вул. Морозова, на три місяці до отримання дозволу на її розміщення.

Судом встановлено, що 01 липня 2012 р. відповідач встановив спеціальну конструкцію - щит стаціонарний (1,50x3,00x2) на місці, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури - пр. Жуковського, що підтверджується актом встановлення спеціальної конструкції від 06.11.2012р., який підписано представниками сторін та скріплено печатками товариств.

01 липня 2012 р. відповідач встановив спеціальну конструкцію - щит стаціонарний (3,00x2,00x1) на місці, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м. Харків, пр. Московський, 259 - пров. Відродження, що підтверджується актом встановлення спеціальної конструкції від 06.11.2012р., який підписано представниками сторін та скріплено печатками товариств.

01 липня 2012 р. відповідач встановив спеціальну конструкцію - щит стаціонарний (1,20x1,80x2) на місці, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м. Харків, вул. Академіка Проскури, 1, що підтверджується актом встановлення спеціальної конструкції від 06.11.2012р., який підписано представниками сторін та скріплено печатками товариств.

01 липня 2012 р. відповідач встановив спеціальну конструкцію - щит стаціонарний (1,20x1,80x2) на місці, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м. Харків, пр. Орджонікідзе - вул. Миру, що підтверджується актом встановлення спеціальної конструкції від 06.11.2012р., який підписано представниками сторін та скріплено печатками товариств.

01 липня 2012 р. відповідач встановив спеціальну конструкцію - щит стаціонарний (1,20x1,80x2) на місці, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м. Харків, пр. Московський - пр.. Орджонікідзе, що підтверджується актом встановлення спеціальної конструкції від 06.11.2012р., який підписано представниками сторін та скріплено печатками товариств.

01 липня 2012 р. відповідач встановив спеціальну конструкцію - щит стаціонарний (3,00x2,00x1) на місці, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м. Харків, пр. Московський - вул. Морозова, що підтверджується актом встановлення спеціальної конструкції від 06.11.2012р., який підписано представниками сторін та скріплено печатками товариств.

Відповідно до п.п.8.1.5. договору №8276 від 06.11.2012 р., цей договір припиняє свою дію, якщо «користувач» не отримав дозвіл на розміщення зовнішньої реклами на місцях, переданих у користування за цим договором, протягом строку, на який було встановлено пріоритет (в частині конкретних місць).

Відповідно до абз. З п. 8.2 договору №8276 від 06.11.2012р., у разі припинення дії цього договору з підстав, передбачених підпунктом 8.1.5. пункту 8.1. розділу 8, договір вважається таким, що припинив свою дію з дня наступного за закінченням строку, на який було встановлено пріоритет.

З матеріалів справи вбачається, що з 07.05.2013 р. договір №8276 від 06.11.2012р. вважається таким, що припинив свою дію, що підтверджується додатковою угодою №1 від 07.05.2013р. до договору №8276 від 06.11.2012р.

Відповідно до п.5.1. договору №8276 від 06.11.2012р., протягом семи календарних днів після припинення дії договору на будь-яких підставах, передбачених пунктами 8.1., 8.3. договору або з дати виключення місць з переліку місць, які надаються "користувачу" для розташування спеціальних конструкцій та розміру плати за користування (додаток №1), "користувач" зобов'язаний звільнити надані в користування місця і передати їх "КП". Повернення місць, наданих в користування, здійснюється "користувачем" на підставі актів прийому-передачі, які складаються "користувачем" та підписуються уповноваженими представниками "КП" та "користувача".

Відповідно до п.5.2 договору №8276 від 06.11.2012р., місця вважаються фактично повернутими "КП" з моменту підписання актів прийому-передачі. Акт прийому-передачі місця підписується "КП" після надання "користувачем" фото місця демонтованої спеціальної конструкції, а у разі неможливості визначення стану місця по наданим фотознімкам, після виїзду представника "КП" на місце розташування спеціальної конструкції. У випадку неналежного стану місця розташування спеціальної конструкції (засмічення території, пошкодження місць, наявності фундаменту конструкції тощо) акт прийому-передачі місця з боку "КП" не підписується, а складається акт огляду місця з зазначенням виявлених порушень.

Повторний виїзд представника "КП" на місце розташування спеціальної конструкції здійснюється після усунення порушень, що зазначені в акті огляду місця, за рахунок "користувача".

Відповідно до п.5.3. договору №8276 від 06.11.2012р., місця, надані в користування "Користувачу" за цим договором, повинні бути повернуті "КП" у належному стані (демонтована спеціальна конструкція та її частини (фундаменти, елементи кріплень, тощо), відновлена тротуарна плитка, асфальтне або трав'яне покриття, вивезене сміття та інше).

В контексті вищенаведених умов договору вбачається, що відповідач повинен був станом на 14.05.2013 р. повернути місця позивачеві на підставі акту прийому-передачі. Натомість відповідач повернув місця лише 28.05.2013 р., що підтверджується матеріалами справи, а саме складеним сторонами актом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тому, згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Крім того суд зазначає, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Отже, штраф та пеня є різновидами неустойки, які відрізняються тим, що розмір пені залежить від тривалості прострочення боржника, а штраф не залежить.

Згідно з частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 6.2. договору №8276 від 06.11.2012р., у разі прострочення повернення місць, наданих у користування, "Користувач" сплачує "КП" неустойку у розмірі 7% від розміру плати за використання місць (ПДВ), встановленої додатком №1 цього договору, за кожен день прострочення виконання зобов'язання щодо повернення місць за цим договором.

26.07.2013р. позивачем було направлено на адресу відповідача повідомлення №12044 (вих.№2573) з вимогою погасити неустойку за прострочення повернення місць за спірним договором. Дане повідомлення було отримано нарочно представником відповідача 30.07.2013 р., про що свідчить відмітка на повідомленні, але відповідач не прореагував на дане повідомлення, відповідно ніяких дій не вчинив.

Таким чином, враховуючи, що відповідач повинен був повернути позивачеві місця на підставі акту прийому-передачі у строк до 14.05.2013р., проте повернув їх лише 28.05.2013р., про що свідчить акт прийому-передачі місць від 28.05.2013р., який підписано та скріплено печатками позивача та відповідача, позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки за прострочення повернення місць за договором №8276 від 06.11.2012 р. за період з 14.05.2013 р. у розмірі 2183,30 грн. є обґрунтованими, правомірними, вірно розрахованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, згідно підпункту 3.4.2 п.3.4 договору відповідач зобов'язувався не розміщувати спеціальні конструкції на місцях, переданих у користування за цим договором, до отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами у встановленому порядку.

Згідно п.6.3 договору відповідач, у разі порушення зобов'язань, передбачених підпунктом 3.4.2 п.3.4 розділу 3 договору, сплачує позивачу неустойку у розмірі плати за користування місцями, встановленої додатком №1 цього договору, пропорційно часу розміщення спеціальних конструкцій з порушенням зобов'язань.

Спеціальні конструкції відповідачем було встановлено на місцях, переданих в користування, ще 01 липня 2012 року, що підтверджується пунктом 4.4. договору та актами встановлення спеціальної конструкції для розміщення зовнішньої реклами від 06.11.2012р., які підписано представниками сторін та скріплено печатками товариств, а дозвіл на розміщення зовнішньої реклами відповідач так і не отримав.

Відповідач, у свою чергу, порушив вимоги п.3.4.2 п.3.4 договору щодо не розміщення спеціальних конструкцій на місцях, переданих у користування, до отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами у встановленому порядку.

Позивач 02.07.2013р. на адресу відповідача направив претензію (вих.№2040) з вимогою погасити неустойку за розміщення спеціальних конструкцій на місцях без отримання дозволу. Дану претензію представник відповідача отримав нарочно 30.07.2013 р., про що свідчить відмітка на претензії, але відповідач на претензію не відреагував, ніяких дій не вчинив.

В порядку досудового врегулювання спору, відповідно до частини 2 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, позивачем на адресу відповідача 01.10.2013 р. було надіслано претензію (вих.№3410) з вимогою погасити загальну заборгованість за спірним договором. Дану претензію відповідач отримав 08.10.2013 р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, але на неї не прореагував, ніяких дій не вчинив.

Суд бере до уваги, що в п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Як слідує з позовної заяви та не спростовано відповідачем, спеціальні конструкції відповідачем було встановлено на місцях, переданих в користування, ще 01.07.2012 р., що підтверджується пунктом 4.4. договору №8276 від 06.11.2012 р. та актами встановлення спеціальної конструкції для розміщення зовнішньої реклами від 06.11.2012р., які підписані та скріплені печатками сторін, проте дозвіл на розміщення зовнішньої реклами відповідач так і не отримав, в зв"язку з чим за період з 06.11.2012 р. по 06.05.2013 р. у розмірі - 13426,79 грн., а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню як обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем і підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог, в розмірі 57,80 грн. за звернення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців для отримання витягу про включення відповідача до ЄДРПОУ, суд зазначає наступне.

Відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Суд, розглянувши позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 57,80 грн. , враховуючи те, що вказані вимоги (уточнення) стосуються тільки витрат позивача за звернення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців для отримання витягу про включення відповідача до ЄДРПОУ, вважає їх такими, що не підпадають під визначення судових витрат відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в позові в цій частині.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати по сплаті судового збору та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1720,50 грн., оскільки з його вини спір було доведено до суду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 22, 526, 530, 611, 627, 628, 629 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Іноземного підприємства "Малахіт" (61044, м. Харків, пр. Московський, 257; Код ; р/р 3339 в ХФ АТ "Укрексімбанк", МФО 351618) на користь Комунального підприємства "Міський інформаційний центр" (61166, м. Харків, пр. Леніна, 38, оф.618; р/р 375 в АТ "Банк Золоті Ворота" м. Харків, МФО 351931, ) грошові кошти за договором №8276 від 06.11.2012р. у сумі 15610 грн. 09 коп., а саме: неустойка за розміщення спеціальних конструкцій на місцях без отримання дозволу за Договором №8276 від 06.11.2012р. за період з 06.11.2012р. по 06.05.2013р. у розмірі - 13426 грн. 79 коп. (тринадцять тисяч чотириста двадцять шість гривень 79 копійок); неустойка за прострочення повернення місць за Договором №8276 від 06.11.2012р. за період з 14.05.2013р. по 27.05.2013р. у розмірі - 2183 грн. 30 коп. (дві тисячі сто вісімдесят три гривні 30 копійок) та судовий збір у розмірі 1720,50 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 57,80 грн. в позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.12.2013 р.

Суддя Сальнікова Г.І.