м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/18562/13 03.12.13

За позовомКомунального підприємства
"Київжитлоспецексплуатація"доПублічно
го акціонерного товариства
"Київенерго"провизнання припиненим
договору в частиніСуддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача:Глотова С.О. (дов. №155/1/03-15
від 02.01.2013 року)від
відповідача:Іващенко О.В. (дов.
№91/2013/11/27-1 від 27.11.2013 року)

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 03 грудня 2013 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство
"Київжитлоспецексплуатація" (надалі по
тексту - позивач) звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" (надалі по
тексту - відповідач) про визнання
припиненим договору на постачання
електричною енергією від 27.03.1992 року №
477 в частині, що стосується
забезпечення електричною енергією
адміністративної будівлі за адресою: м.
Київ, вул. Лебедєва, 14-А, а
також просить суд покласти на
відповідача судові витрати.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.09.2013 року порушено
провадження у справі № 910/18562/13, розгляд
справи призначено до розгляду на 25.10.2013
року.

25.10.2013 року представником відповідача
через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва було
подано відзив на позовну заяву згідно
змісту якого Публічне акціонерне
товариство "Київенерго" проти позовних
вимог заперечило та просило в їх
задоволенні відмовити посилаючись на
те, що у позивача існує заборгованість
за Договором №477 від 27.03.1992 року та
відсутнє рішення Київської міської
ради про передачу на обслуговування
адміністративної будівлі по вул.
Лебедєва, 14А в м. Києві іншому
комунальному підприємству, а тому
відсутні підстави для припинення
(зміни) Договору в частині
електрозабезпечення вказаної будівлі.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.10.2013 року у зв'язку із
неявкою представника відповідача та
необхідністю подання додаткових
доказів, розгляд справи відкладено до
19.11.2013 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.11.2013 року у зв'язку із
неподанням сторонами витребуваних
доказів та необхідністю витребування
додаткових доказів, розгляд справи
відкладено до 03.12.2013 року.

02.12.2013 року представником позивача
через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва було
подано додаткові письмові пояснення
згідно змісту якого позивач підтримав
позовні вимоги посилаючись на те, що
ним у відповідності до рішення
Київської міської ради № 93/93 від 28.08.2008
року було укладено відповідні договори
оренди, а тому користувачами
електроенергії в адміністративній
будівлі по вул. Лебедєва, 14-А в м. Києві є
правоохоронні органи до яких позивач
звертався з проханням укласти
відповідні договори на тепло -, водо - та
електропостачання.

У судовому засіданні 03.12.2013 року
представник позивача підтримав
позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 03.12.2013 року надав усні
пояснення по справі, в яких заперечив
проти задоволення позову.

Розглянувши подані сторонами
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

27.03.1992 року між Підприємством Київські
кабельні мережі ВЕО "Київенерго",
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Київенерго"
(енергопостачальна організація) та
Підприємством спеціалізованих робіт
Шевченківської районної ради народних
депутатів (споживач) було укладено
Договір № 477 на користування
електричною енергією (надалі по тексту
- "Договір").

Станом на момент укладення Договору
підприємство спеціалізованих робіт
Шевченківської районної ради народних
депутатів входило до складу
виробничого житлово-ремонтного
об'єднання міської державної
адміністрації.

Відповідно до пункту 4 розпорядження
Київської міської державної
адміністрації "Про Головне управління
житлового господарства та майна міста
Київської міської державної
адміністрації" №1397 від 04.09.1996 року
Державне комунальне виробниче
житлово-ремонтне об'єднання міської
державної адміністрації шляхом
перетворення було реорганізовано в
Державне комунальне підприємство
"Київжитлоспецексплуатація" Київської
міської державної адміністрації.

Згідно з пунктом 7 вищевказаного
розпорядження Державне комунальне
підприємство
"Київжитлоспецексплуатація" Київської
міської державної адміністрації є
правонаступником Виробничого
житлово-ремонтного об'єднання міської
державної адміністрації.

Розпорядженням Київської міської
державної адміністрації "Про
перейменування та внесення змін та
доповнень до статуту Державного
комунального підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" №2074 від
21.11.2000 року Державне комунальне
підприємство
"Київжитлоспецексплуатація"
перейменовано на Комунальне
підприємство
"Київжитлоспецексплуатація".

Згідно з пунктом 2 Договору
енергопостачальна організація
зобов'язується відпускати
електроенергію як різновид
промислової продукції абоненту в межах
дозволеної до використання потужності,
згідно з визначеними цим договором
умовами споживання електроенергії та
потужності. Абонент зобов'язується
оплачувати використану електричну
енергію та потужність, а також вносити
всі інші платежі за розрахунковий
період, згідно з прейскурантом 09-01,
діючим індексом цін та умовами цього
договору (п. 4.1 Договору).

31.08.2010 року між Акціонерною
енергопостачальною організацією
"Київенерго" (постачальник) та
Комунальним підприємством
"Київжитлоспецексплуатація" (споживач)
було укладено Додаткову угоду №1 до
Договору №477 від 27.03.1992 року (надалі по
тексту - Додаткова угода № 1) згідно
якої сторони погодили з 01.09.2010 року
створити особовий рахунок №81477017 для
договору №477 від 27.03.1992 року (пункт 1
Додаткової угоди).

Пунктами 2, 3 Додаткової угоди № 1
погоджено віднести до існуючого
особового рахунку №3510477 територіально
відокремлені площадки, що розташовані
за адресами, зазначеними в додатку 4а
"Перелік об'єктів" до договору №477 від
27.03.1992 року (о/р №3510477), укладеному
сторонами 30.08.2010 року. Віднести до
створеного особового рахунку №81477017
територіально відокремлені площадки,
що розташовані за адресами,
зазначеними в додатку 4а "Перелік
об'єктів" до договору №477 від 27.03.1992
року, (о/р №81477017), укладеному сторонами
30.08.2010 року.

Відповідно до пункту 4 Додаткової угоди
№ 1 розрахунки за спожиту електричну
енергію з 01.09.2010 року за територіально
відокремленими площадками договору
№477 від 27.03.1992 року проводити за
відповідними особовими рахунками.

Пунктом 6 Додаткової угоди № 1 сторони
погодили, що з моменту підписання цієї
додаткової угоди споживач
зобов'язується щомісяця 14 числа
направляти уповноваженого
представника до постачальника за
адресою: пров. Червоногвардійський, 6
для надання акту про використану
електричну енергію за площадками,
зазначеними у пункті 2 цієї додаткової
угоди. Крім цього, споживач надає
підписані акт приймання-передачі
товарної продукції, акт надання
послуги з компенсації перетікання
реактивної електроенергії та звіряння
розрахунків за попередні періоди.

З моменту створення особового рахунка
№81477017 споживач зобов'язується
щомісяця 14 числа направляти
уповноваженого представника до
постачальника за адресою: вул.
Закревського, 14 для надання акту про
використану електричну енергію за
площадками, зазначеними у пункті 3 цієї
додаткової угоди. Крім цього, споживач
надає підписані акт приймання-передачі
товарної продукції, акт надання
послуги з компенсації перетікання
реактивної електроенергії та звіряння
розрахунків за попередні періоди
(пункт 7 Додаткової угоди).

Всі інші умови договору №477 від 27.03.1992
року залишаються в силі (пункт 8
Додаткової угоди № 1).

31.08.2010 року між Акціонерною
енергопостачальною організацією
"Київенерго" (постачальник) та
Комунальним підприємством
"Київжитлоспецексплуатація" (споживач)
було укладено Додаткову угоду №2 до
Договору №477 від 27.03.1992 року (надалі по
тексту - Додаткова угода № 2) згідно
якої сторони погодили викласти Договір
№477 від 27.03.1992 року про постачання
електричної енергії в новій редакції
згідно з додатком 1 до цієї угоди.

Пунктом 2 Додаткової угоди №2
передбачено, що додатки до договору №477
зазначені у пункті 9.1 та укладені
сторонами до моменту укладення цієї
угоди є чинними на весь період дії
договору та є його невід'ємними
частинами.

Згідно з пунктом 3 Додаткової угоди №2 у
відповідності до пункту 1.4 ПКЕЕ за
усіма приєднаннями точка продажу
електричної енергії споживачу
встановлюється на межі балансової
належності його електроустановок.
Зміни у розрахунках за електричну
енергію, що можуть бути пов'язані із
зміною точки продажу, проводяться
тільки після внесення відповідних змін
та підписання сторонами додатків до
договору.

Згідно з пунктом 2.2 Договору в редакції
викладеній згідно Додаткової угоди №2
від 31.08.2010 року (Додаток 1 до Додаткової
угоди №2) постачальник зобов'язується
постачати споживачу електроенергію як
різновид товару:

- в обсягах, визначених відповідно до
розділу 5, та з урахуванням умов розділу
6 цього договору (додаток "Обсяги
постачання електричної енергії
споживачу та субспоживачу");

- згідно з категорією струмоприймачів
споживача відповідно до правил
улаштування електроустановок чинної
редакції та гарантованого рівня
надійності електропостачання схем
електропостачання, визначених
додатком "Акт розмежування балансової
належності електромереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін";

- з дотриманням граничних показників
якості електричної енергії, визначених
державними стандартами.

Пунктом 2.3.3 Договору в новій редакції
споживач зобов'язується оплачувати
постачальнику вартість електричної
енергії згідно з умовами додатків
"Порядок розрахунків" та "Графік зняття
показників засобів обліку електричної
енергії". Здійснювати оплату за
перетікання реактивної електричної
енергії між електроустановками
постачальника та електроустановками
споживача згідно з додатками "Порядок
розрахунків" та "Графік зняття
показників засобів обліку електричної
енергії".

Відповідно до пункту 9.4 Договору в
новій редакції договір набуває
чинності з дня його підписання та
укладається на строк до 31.12.2010 року.
Договір вважається продовженим на
кожен наступний рік, якщо за місяць до
закінчення терміну дії договору жодною
із сторін не буде заявлено про
припинення його дії або перегляд його
умов.

23.08.2011 року позивачем було надіслано на
адресу відповідача лист №155/1/07-3445
згідно змісту якого Комунальне
підприємство
"Київжитлоспецексплуатація"
запропонувало відповідачу підписати
додаткову угоду до Договору про
виключення з переліку об'єктів
електропостачання нежиле приміщення
за адресою: м. Київ, вул. Лебедєва, 14-А та
відключити постачання електроенергії
на вказане приміщення.

31.10.2011 року позивач звернувся до
відповідача з листом №155/1/11-4671 в якому
повідомив останнього про відмову від
пролонгації (продовження) Договору на
використання електричної енергії №477
від 27.03.1992 року в частині, що стосується
забезпечення електроенергією
адмінбудівлі за адресою: м. Київ, вул.
Лебедєва, 14-А (о/р №3510477). Лист отримано
відповідачем 03.11.2011 року, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення копія
якого долучена до матеріалів справи.

У відповідь на лист №155/1/11-4671 від 31.10.2011
року відповідач листом
№ 048/64666 від 24.01.2012 року повідомив
позивача про те, що у зв'язку із
вимогами викладеними у його листі від
31.10.2011 року Публічне акціонерне
товариство "Київенерго" змушене
припинити постачання електричної
енергії в адмінбудівлі по вул.
Лебедєва, 14-А.

Крім того, представник Комунального
підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" зазначає,
що звертався до відповідача з
пропозицією переукласти Договір №477
від 27.03.1992 року на новий термін за
виключенням об'єкта за адресою вул.
Лебедєва, 14-А (лист №155/1/115019 від 22.11.2011
року), проте, відповідач продовжує
виставляти позивачу рахунки за
електричну енергію.

Зважаючи на вищенаведене, позивач
просить суд визнати Договір про
постачання електричної енергії №477 від
27.03.1992 року в частині, що стосується
забезпечення електричною енергією
адміністративної будівлі за адресою: м.
Київ, вул. Лебедєва, 14-А (о/р №3510477)
припиненим з 31.12.2011 року.

Відповідач проти позову заперечив,
вказуючи про те, що при наявності
заборгованості на теперішній час за
спожиту електричну енергію за
договором № 477, відсутності рішення
Київської міської ради про передачу на
обслуговування адмінбудинку по вул.
Лебедєва, 14-А іншому комунальному
підприємству, Договір не підлягає
припиненню.

Оцінивши наявні в справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, суд
приходить до висновку, що заявлені
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 пункту 1 статті
11 Цивільного кодексу України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є: договори та
інші правочини.

Положенням абзацу 3 частини 1 статті 174
Господарського кодексу України
визначено, що господарські
зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Як вбачається з матеріалів справи,
27.03.1992 року між сторонами було укладено
Договір про постачання електричної
енергії № 477 (з наступними змінами та
доповненнями) за умовами якого
відповідач зобов'язався постачати
позивачу електроенергію як різновид
товару, а позивач в свою чергу
зобов'язався оплачувати постачальнику
(відповідачу) вартість електричної
енергії.

Згідно з пунктом 9.4 Договору останній
набуває чинності з дня його підписання
та укладається на строк до 31.12.2010 року.
Договір вважається продовженим на
кожен наступний рік, якщо за місяць до
закінчення терміну дії договору жодною
із сторін не буде заявлено про
припинення його дії або перегляд його
умов.

Матеріалами справи підтверджується,
що постачання електричної енергії
здійснюється відповідачем відповідно
до переліку об'єктів, затвердженого
сторонами. Згідно вказаного переліку
до об'єктів споживача віднесена
зокрема адміністративна будівля за
адресою: м. Київ, вул. Лебедєва,
14А. Крім того, згідно змісту листа
№155/1/115019 від 22.11.2011 року позивач
повідомив останнього про відмову від
пролонгації (продовження) Договору на
використання електричної енергії №477
від 27.03.1992 року в частині, що стосується
забезпечення електроенергією
адмінбудівлі за адресою: м. Київ, вул.
Лебедєва, 14-А (о/р №3510477) та вважає
договір в цій частині зміненим
(переглянутим).

Проте, як вказує позивач у своїй
позовній заяві відповідач продовжує
виставляти йому рахунки на сплату
використаної електроенергії, а тому
посилаючись на те, що Комунальне
підприємство
"Київжитлоспецексплуатація" не є
споживачем електроенергії в об'єкті по
вул. Лебедєва, 14-А, просить суд визнати
Договір про постачання електричної
енергії № 477 від 27.03.1992 року в частині,
що стосується забезпечення
електричною енергією адміністративної
будівлі за адресою: м. Київ, вул.
Лебедєва, 14-А припиненим з 31.12.2011 року.

Згідно зі статтею 214 Цивільного кодексу
України особи, які вчинили дво- або
багатосторонній правочин, мають право
за взаємною згодою сторін, а також у
випадках, передбачених законом,
відмовитися від нього, навіть і в тому
разі, якщо його умови повністю ними
виконані.

Отже, одностороння відмова від
договору (повна або часткова)
допускається, якщо право на таку
відмову встановлено договором або
законом. При цьому стороні не потрібно
звертатися до суду для визнання
правомірності відмови.

Відмова від правочину вчиняється у
такій самій формі, в якій було вчинено
правочин (частина 3 статті 214
Цивільного кодексу України).

Правові наслідки відмови від правочину
встановлюються законом або
домовленістю сторін (частина 4 статті 214
Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 3 статті 651
Цивільного кодексу України у разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим.

Відмову від виконання договору слід
розглядати як підставу для розірвання
договору відповідно до частини 3 статті
651 Цивільного кодексу України, а не
припинення самого договору.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу
України передбачено, що у разі
розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються.

Враховуючи вищевикладені норми,
внаслідок односторонньої відмови від
договору, припиняється зобов'язання за
цим договором, а сам договір, на
підставі якого виникло таке
зобов'язання, вважається розірваним в
односторонньому порядку.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" місцеві господарські суди
розглядають справи, що виникають із
господарських правовідносин, а також
інші справи, віднесені процесуальним
законом до їх підсудності.

Господарським судам підвідомчі справи,
визначені статтею 12 Господарського
процесуального кодексу України, коли
склад учасників спору відповідає
статті 1 Господарського процесуального
кодексу України, а правовідносини, щодо
яких виник спір носять господарський
характер.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
юридичні особи мають право звертатися
до господарського суду за захистом
своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Позовом у процесуальному розумінні є
звернення до суду з вимогою про захист
своїх прав та інтересів, який
складається з двох елементів: предмету
і підстави позову. Предметом позову є
певна матеріально-правова вимога
позивача до відповідача, а підставою
позову є факти, які обґрунтовують
вимогу про захист права чи законного
інтересу. При цьому особа, яка
звертається до суду з позовом,
самостійно визначає у позовній заяві,
яке її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено особою, до якої
пред'явлено позов та зазначає, які саме
дії необхідно вчинити суду для
відновлення порушеного права, в свою
чергу, суд має перевірити доводи, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому
числі, щодо матеріально-правового
інтересу у спірних відносинах, і у разі
встановлення порушеного права
з'ясувати чи буде воно відновлено у
заявлений спосіб.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Під захистом розуміються дії
уповноваженої особи, діяльність
юрисдикційних органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів, згідно зі статті 16 цього
Кодексу, може бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та майнової шкоди;
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, їхніх посадових і службових
осіб.

Частина 2 статті 20 Господарського
кодексу України передбачає, що кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених об'єктів захищаються
шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Як правило, суб'єкт порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Реалізація такого способу захисту як
зміна або припинення правовідношення
може відбуватися шляхом зміни або
розірвання договору.

Вимога позивача про визнання
припиненим Договору про постачання
електричної енергії №477 від 27.03.1992 року
в частині, що стосується забезпечення
електричною енергією адміністративної
будівлі за адресою: м. Київ, вул.
Лебедєва, 14-А з 31.12.2011 року, тобто
встановити даний юридичний факт.

Суд відзначає, що встановлення певних
фактів у порядку господарського
судочинства не передбачено діючим
законодавством як спосіб захисту прав.
Юридичні факти можуть встановлюватися
господарськими судами лише при
існуванні та розгляді між сторонами
спору про право цивільне
(господарське). Його встановлення є
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог.

На відміну від норм Цивільного
процесуального кодексу України (пункт 5
частини 2 статті 234, глава 6 Розділу IV),
яким передбачено можливість розгляду
судами в порядку окремого провадження
справ про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, Господарський
процесуальний кодекс України не
містить положень щодо підвідомчості
таких спорів господарським судам. Отже,
категорія спорів щодо встановлення
певних юридичних фактів у
правовідносинах між юридичними
особами не підлягає розгляду
господарськими судами, оскільки
предмет спору не відповідає
встановленим законом способам захисту
прав.

У пункті 4.3 постанови Пленуми Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" передбачено, що
господарський суд, дійшовши висновку
про те, що предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту прав, повинен
відмовити в позові, а не припиняти
провадження на підставі пункту 1
частини першої статті 80 Господарського
процесуального кодексу України.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України,
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В порушення приписів статті 33
Господарського процесуального кодексу
України позивачем не доведено, у спосіб
встановлений статтею 34 цього ж Кодексу,
законних підстав для задоволення
позовних вимог. Доводи, викладені у
його позовній заяві спростовані
нормами чинного законодавства та
матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги
Комунального підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" є
необґрунтованими та такими що
задоволенню не підлягають.

Витрати з судового збору покладаються
на позивача, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись статтями 4, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Комунального підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено - 09.12.2013 року

Суддя
С.В. Стасюк