ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31 липня 2013 р. Справа № 903/628/13

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Зміїнець, Луцький р-н., Волинська обл.

до відповідача Волинської обласної спілки споживчих товариств, м. Луцьк

про визнання недійсним договору оренди

Суддя Вороняк А.С.

при секретарі судового засідання Чорному С.О.

Представники сторін:

позивач: ОСОБА_1 - паспорт НОМЕР_1;

від позивача: Рабан М.Т. - адвокат, договір про надання правової допомоги №29/07-1 від 29.07.2013 р.;

від позивача: ОСОБА_4 - довіреність №ВТІ 397087;

від відповідача: Данилік Ф.Я. - довіреність № 1-247 від 17.05.2013 р.;

від відповідача: Сорока В.Г. - довіреність № 1-368/1 від 31.07.2013 р.;

за участю кореспондента ТРК «Аверс» - ОСОБА_13, кореспондента преси «Під прицілом» ОСОБА_14.

Протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст. 81 - 1 ГПК України із забезпеченням повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України роз'яснено право відводу судді. На підставі ст. 22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки сторін.

Представник позивача ОСОБА_4 усно заявив відвід судді, який було відхилено судом як безпідставний, невмотивований.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в позовних вимогах просить визнати недійсним договір оренди торгового місця №1041 від 14.02.2009 р., який був укладений між ним та Волинською обласною спілкою споживчих товариств, стверджуючи, що правочин скоєний Волинською обласною спілкою споживчих товариств із чисельними кричущими порушеннями публічного порядку, під впливом обману, без відповідного дозволу Луцької міської ради, без підписання акту приймання - передачі, шляхом насильства, під впливом тяжких для позивача обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах, фіктивно, удавано, а тому правочин є недійсним з моменту їх вчинення.

В обґрунтування зазначеного позивач посилається на те, що, йому нічого не було відомо про правовий статус земельної ділянки, на якій відповідач здавав в оренду торгові площі. А нещодавно став відомим факт, що відповідач орендує земельну ділянку у Луцької міської ради. Позивач в позовній заяві також зазначає, що він ще й сплачує відповідачу орендну плату. Волинська обласна спілка споживчих товариств фактично здавала їм в суборенду земельні ділянки без згоди Луцької міської ради, без державної реєстрації та щей під психічним тиском, усними та письмовими погрозами демонтажу та розірвання договорів.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 25.06.2013р. було порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 17.07.2013 р.

11.07.2013 р. через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву з додатками, в якому просять відмовити через безпідставність, необгрунтованість та просять застосувати позовну давність.

15.07.2013 р. через канцелярію суду представником позивача подано заяви:

- №1 про надання матеріалів справи для ознайомлення та фотокопіювання - представник позивача ОСОБА_4 - 15.07.2013 р. з матеріалами справи ознайомився, здійснив копіювання методом фотографування цифровим фотоапаратом;

- №2 про приєднання до матеріалів справи документів - 15.07.2013 р. була долучена до матеріалів справи.

17.07.2013 р. та 31.07.2013 р. через канцелярію суду подано дві аналогічні заяви про надання дозволу на проведення відеозйомки під час слухання справи та присутність кореспондентів ОСОБА_9, ОСОБА_13, відеооператора ОСОБА_10 в судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_4, позивач, адвокат позивача Рабан М.Т. в судових засіданнях 17.07.2013 р. та 31.07.2013 р. не заперечили, щодо задоволення даних клопотань.

Представники відповідача в судових засіданнях 17.07.2013 р. та 31.07.2013 р. просили клопотання в частині надання дозволу на проведення відеозйомки під час слухання справи залишити без задоволення, а в іншій частині не заперечували.

Згідно із ст. 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ст. 307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно- теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Захист інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомки, який передбачений ст. 307 Цивільного кодексу України, є істотною гарантією реалізації особистих немайнових прав: права на індивідуальність (ст. 300 Цивільного кодексу України), права на особисте життя (ст. 301 Цивільного кодексу України), права на повагу до гідності та честі (ст. 297 Цивільного кодексу України), права на недоторканність ділової репутації (ст.299 Цивільного кодексу України) тощо.

Під поняттям "фото-, кіно-, теле-, чи відео зйомка" слід розуміти процес фіксації фактів на відповідні фото-, кіно-, теле-, чи відеоносії.

Відповідно до Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України) суддя який розглядає справу вирішує питання стосовно задоволення чи не задоволення поданих клопотань, оскільки клопотання про проведення відеозйомки впливає на права та свободи всіх учасників справи та з огляду на заперечення представників відповідача стосовно здійснення відеозйомки, суд дійшов висновку щодо залишення клопотання без задоволення.

Що стосується забезпечення доступу в зал судового засідання на час слухання справи кореспондентів ОСОБА_9, ОСОБА_13, відеооператора ОСОБА_10, то у п. 7 ч. 3 ст. 129 Конституції України закріплено принцип гласності судового процесу.

За змістом ст. 11 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" розгляд справ у судах відбувається відкрито, крім випадків, установлених процесуальним законом.

Відповідно до ст.4-4 ГПК України розгляд справ у господарських судах відкритий, за винятком випадків, коли це суперечить вимогам щодо охорони державної, комерційної або банківської таємниці, або коли сторони чи одна з сторін обґрунтовано вимагають конфіденційного розгляду справи і подають відповідне клопотання до початку розгляду справи по суті.

Виходячи з того, що спір у даній справі не пов'язаний із охороною державної, комерційної або банківської таємниці, а також його розгляд не є конфіденційним, додаткове вирішення судом питання щодо забезпечення доступу в зал судового засідання на час слухання справи представників ЗМІ чинне законодавство не вимагає, а відповідні особи можуть бути присутніми при розгляді справи.

17.07.2013 р. через канцелярію суду представником позивача подано заяви:

- №2а про здійснення повної технічної фіксації судового процесу;

- №3 про зобов'язання відповідача надати позивачу копію відзиву на позовну заяву з додатками;

- №4 про необхідність тлумачення поняття «торгове місце» в договорі оренди торгового місця №1041 від 14.02.2009 р.;

- №5 про необхідність надання доказів наявності у відповідача права власності торгового місця;

- №6 про необхідність надання акту оцінки торгового місця.

Суд розглянувши подані заяви з заслуховуванням думки представників сторін ухвалив:

Заяву №2а задовольнити згідно ст. 81-1 ГПК України.

Заяву №3 залишити без задоволення, оскільки ч.1 п.2 ст.59 ГПК України передбачає право позивача після порушення провадження у справі надіслати відповідачу копію відзиву. А ч.2 ст.22 ГПК України надає право сторонам знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії.

Заяву №4 залишити без задоволення, оскільки ст. 213 ЦК України передбачає тлумачення саме змісту правочину, а не його конкретні терміни в окремих пунктах договору, що також не є предметом даного позову.

Заяву №5, 6 залишити без задоволення через недотримання представником позивача, позивачем вимог передбачених ст. 38 ГПК України.

17.07.2013 р. в судовому засіданні було оголошено перерву для надання додаткових доказів та виконання вимог ухвали суду від 25.06.2013 р. до 31.07.2013 р.

25.07.2013 р. через канцелярію суду представником позивача подано заяви:

- №7 про надання письмових пояснень на відзив, яка була долучена до матеріалів справи;

- №8 про надання судом належно завірену копію відзиву з додатками - 26.07.2013 р. судом була направлена відповідь на адресу позивача та його представника;

- №9 про виконання вимог ухвали суду від 25.06.2013 р., яка була долучена до матеріалів справи.

30.07.2013 р. через канцелярію суду представником позивача подано заяви:

- №10 про надання для матеріалів справи для ознайомлення - представник позивача ОСОБА_4 - 30.07.2013 р. з матеріалами справи ознайомився.

31.07.2013 р. через канцелярію суду представником позивача подано заяви:

- №11 про витребування у відповідача доказів;

- №12 про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Луцьку міську раду.

Суд розглянувши подані заяви з заслуховуванням думки представників сторін ухвалив:

Заяву №11 залишити без задоволення через недотримання представником позивача, позивачем вимог передбачених ст. 38 ГПК України.

Заяву №12 залишити без задоволення, враховуючи зміст ч. 1 ст. 27 ГПК України та не зазначення представником позивача, позивачем, яким саме чином рішення з даного господарського спору може вплинути на права та обов'язки Луцької міської ради щодо однієї із сторін. Суд не вбачає підстав для залучення Луцької міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки договірні відносини по спірному договору існують тільки між сторонами по справі, рішення з даного спору може вплинути тільки на їхні взаємні права та обов'язки.

31.07.2013 р. в судовому засіданні було оголошено перерву з 11.40 год. до 15.10 год. для надання можливості позивачу, його представнику та адвокату ознайомитися з наданими відповідачем письмовими поясненнями з додатками.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Адвокат позивача Рабан М.Т. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача Данилік Ф.Я. в судовому засіданні проти позову заперечив, підтримав поданий відзив, просив в позові відмовити та застосувати строк позовної давності.

Представник відповідача Сорока В.Г. в судовому засіданні проти позову заперечив, підтримав поданий відзив та додаткові письмові пояснення, просив в позові відмовити та застосувати строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, адвоката позивача, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

14.02.2009 року між Волинською обласною спілкою споживчих товариств в особі голови правління Кандиби М.І.(орендодавець, відповідач) та підприємцем ОСОБА_1(орендар, позивач) було укладено договір № 1041 оренди торговельного місця, згідно пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування торговельне місце, розташоване на Завокзальному ринку за адресою вул. К.Карого, 1 площею 39 кв.м. для розміщення об'єкту торгівлі(малої архітектурної форми) за НОМЕР_2, яка не є власністю Орендодавця(а.с.12).

Згідно п. 1.2 даного договору передача торговельного місця в тимчасове користування не спричиняє передачу орендареві права власності на це місце, власником залишається орендодавець, а орендар користується ним протягом терміну дії цього договору без права суборенди та приватизації.

Згідно п. 1.3 даного договору вказане торговельне місце, відповідає вимогам Правил торгівлі на ринках і техніки безпеки при роботі на ньому.

Згідно п. 2.1 даного договору передбачено, що вступ орендаря у користування орендованим місцем настає одночасно із підписанням сторонами даного договору.

Згідно п. 3.1 даного договору розмір орендної плати за торговельне місце складає 2028 грн. на місяць. Крім того, орендар компенсує орендодавцю витрати по оплаті використаної електричної енергії згідно показів лічильника, розміщеного на об'єкті торгівлі.

Згідно п. 3.2 даного договору орендна плата сплачується щомісячно на поточний рахунок орендодавця не пізніше 15-го числа поточного місяця.

Згідно п. 7.1 даного договору цей договір діє з 01 січня 2009 р. до 31 березня 2009р. включно.

Згідно п. 7.5 даного договору якщо орендар продовжує користуватися торговельним місцем після закінчення дії договору, договір вважається поновленим ще на перший квартал.

Згідно п. 7.2 даного договору зміни та доповнення до договору вносяться шляхом підписання додаткових угод, які є невід'ємною частиною договору.

09.02.2011 р. між Волинською обласною спілкою споживчих товариств в особі голови правління Кандиби М.І.(орендодавець, відповідач) та підприємцем ОСОБА_1(орендар, позивач) було укладено додаткову угоду до договору №1041 оренди торговельного місця від 14.02.09 р., якою внесли зміни в п.3.1 та виклали його в такій редакції : «орендна плата за торговельне місце за місяць оренди становить 2340 грн.»(а.с. 13), яка згідно п.7.2 спірного договору є його невід'ємною частиною.

Оскільки, доказів звернення із заявою про припинення дії договору сторони суду не надали, враховуючи пункт 7.5 договору, його дія кожного року була продовжена на той самий термін і на тих же умовах.

Копією договору оренди землі від 27.09.2005 року та додаткової угоди до даного договору укладеного між Луцькою міською радою в особі секретаря ради Кравчука С.Є.(орендодавець) та Волинською обласною спілкою споживчих товариств(орендар) стверджується існування договірних відносин(орендних), щодо земельної ділянки, яка знаходиться на вул. Карпенка-Карого, 1/кадастровий номер НОМЕР_3/ в м. Луцьку для обслуговування ринку «Завокзальний»(а.с.112-117).

Копією рішення Луцької міської ради від 23.12.2008 р. №33/1 стверджується, що Волинській спілці споживчих товариств продовжено договір оренди на новий термін до 31.12.2009 р. земельної ділянки на вул. К.Карого, 1 загальною площею 3,5294 га для обслуговування ринку «Завокзальний»(а.с. 111).

Копією договору оренди землі від 20.02.2009 року та додаткової угоди до даного договору укладеного між Луцькою міською радою(орендодавець) та Волинською обласною спілкою споживчих товариств(орендар) стверджується існування договірних відносин(орендних), щодо земельної ділянки, яка знаходиться на вул. Карпенка-Карого, 1/кадастровий номер НОМЕР_3/ в м.Луцьку для обслуговування ринку «Завокзальний»(а.с.39-44).

Судом встановлено, що оспорюваний договір також містять умови щодо передачі та повернення торговельного місця (розділ 2), орендної плати та порядок розрахунків(розділ 3), прав та обов'язків сторін (розділ 4), відповідальності сторін (розділ 6) та строку дії, зміни, розірвання договору (розділ 7).

Судом було досліджено та встановлено, що предмет спірних договорів - торговельна площа у визначеному розмірі(39 м.кв.), яка знаходиться на території Завокзального ринку Волинської обласної спілки споживчих товариств за адресою м. Луцьк, вул. К.Карого, 1, призначена для встановлення відповідної конструкції(малої архітектурної форми) за НОМЕР_2 як об'єкт оренди в розумінні норм Цивільного кодексу України, для торгівлі товарами з неї.

Ця угода містить усі істотні для договорів оренди (найму) умови: предмет (торговельне місце № 1041 за адресою вул. К.Карого, 1 площею 39 кв. м.), плата (1822 грн. за 1 місяць, після внесення змін 2340 грн.), строк дії договору (до 31 березня 2009 року, який автоматично продовжувався) та інші.

Вищезазначений спірний договір оренди укладено в письмовій формі, підписано сторонами.

Згідно п. 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, зазначення яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1.ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України(далі - ГК України), який регулює особливості оренди майна у сфері господарювання передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Право адміністрації ринку укладати письмові угоди з продавцями про надання торговельних місць на визначений термін передбачено п. 20 Правил торгівлі на ринку, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань Європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової інспекції України, державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 року №57/188/84/105 (що діяли на час виникнення спірних правовідносин).

Приписами п. 20 зазначених Правил встановлено, що адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

Відповідно до ст. 761 ЦК України передбачено право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права та особи уповноваженої на укладення договору найму.

Відповідно до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Нормами ст. 184 ЦК України передбачено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Відповідно до п. 13 Правил торгівлі на ринках "торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків, тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. "

Індивідуальні ознаки торговельного місця, яке передавалося позивачу в користування згідно з договором від 14 лютого 2009 року, визначені в пункті 1.1 цього правочину.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Стаття 193 ГК України встановлює загальні умови виконання господарських зобов'язань: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Договірне оформлення користування торгівельними місцями на ринку підтверджується листом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 19.08.2004 року №5674, згідно якого користування торгівельними місцями на ринку здійснюється на підставі договору оренди з адміністрацією ринку. Безпосередньо Правила торгівлі передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, саме договорів, що за своєю природою є договорами оренди (найму) торговельних місць.

Копією положення про ринок облспоживспілки «Завокзальний», затверджений постановою правління облспоживспілки №140/1 від 11.11.2008 р. стверджується, що ринок «Завокзальний» являється структурним підрозділом Волинської спілки споживчих товариств без статусу юридичної особи(Ринок)(а.с. 119).

Таким чином торговельне місце, яке надавалося в користування підприємцям для організації торгівлі може бути предметом договору оренди на території ринку. Отже, Волинська обласна спілка споживчих товариств мала право на укладення договору так як являється адміністрацією ринку «Завокзальний».

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного суду України від 24.10.2011 року у справі №3-113гс11.

Згідно п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Не заслуговують на увагу твердження позивача, що угоди укладалися під впливом обману та шляхом насильства, оскільки ці факти суду не доведені, не підтверджені доказами з якими Закон пов'язує недійсність угод з підстав вчинення угод проти волі підприємців, внаслідок застосування до них тиску, а також обману зі сторони відповідача.

Згідно п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Копією банківських виписок з Волинського ОУ «Ощадбанк» за 17.01.2013 р., 12.02.2013 р., 11.03.2013 р., 08.04.2013 р., 07.05.2013 р. стверджується, що позивач здійснював проплати по спірному договору за торгове місце, отже спірний договір не може розцінюватися судом як фіктивний.

Судом відхиляються твердження позивача, що спірний договір укладено без подальшої державної реєстрації, оскільки ч.1 ст. 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію лише у випадках, встановлених законом. Позивачем необґрунтовано та чинним законодавством не передбачено державну реєстрації договорів оренди торгівельного місця.

Судом відхиляють твердження позивача, що сторонами не було підписано акту приймання - передачі торговельного місця, оскільки договірні відносини(орендні) існують з 2004 року, позивачем сплачується орендна плата, спірним договором в п.2.1 передбачено, що втуп орендаря у користування орендованим місцем настає одночасно з підписанням сторонами даного договору, тобто визначено порядок передачі торговельного місця.

Посилання позивача в позовній заяві на те, що спірний договір укладено без відповідного дозволу Луцької міської ради, під впливом тяжких для позивача обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах, фіктивно, удавано судом відхиляються як недоведені та не обґрунтовані, а натомість позивач просто перерахував норми матеріального права, які, на його думку, було порушено при укладенні спірного договору, та взагалі не зазначив суті порушення цих правових норм.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Волинська обласна спілка споживчих товариств мала право на укладення договорів оренди торгівельного місця відповідно до ст. ст. 759, 760 ЦК України.

Згідно ч.5 п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно п. 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» з урахуванням змісту статті 236 ЦК України і частини третьої статті 207 ГК України зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє.

Згідно п. 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності при зверненні з позовом до суду, яка викладена у відзиві на позовну заяву та в заяві від 31.07.2013 р. необхідно зазначити наступне.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свогосвого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч.1,2 п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, докази та пояснення сторін, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що право чи інтерес позивача не порушені, суд відмовляє в позові з підстав недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами у справі.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України при відмові в позові покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

У позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Волинської обласної спілки споживчих товариств про визнання недійсним договору оренди №1041 від 14.02.2009 р.- відмовити.

Рішення господарського суду, у відповідності до ст.85 ГПК України, набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається через господарський суд Волинської області до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено

02.08.13

Суддя А. С. Вороняк