КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2013 р. Справа№ 925/463/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Чорної Л.В.

Смірнової Л.Г.

за участю секретаря Дмитрина Д.О.

розглянувши апеляційну скаргу Першого
заступника прокурора міста Черкаси

на рішення Господарського суду
Черкаської області від 28.05.2013р. (повний
текст підписано - 01.06.2013р.)

у справі №925/463/13 (суддя - Довгань К.І.)

за позовом Смілянського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі:
Смілянської районної державної
адміністрації

до 1) Сунківської сільської ради
Смілянського району

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання незаконним та скасування
рішення, визнання недійсним договору
та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду
Черкаської області передані вимоги
Смілянського міжрайонного прокурора в
інтересах держави в особі Смілянської
районної державної адміністрації до
Сунківської сільської ради
Смілянського району, Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про:

- визнання незаконним і скасування
рішення Сунківської сільської ради
Смілянського району Черкаської
області №6-13/У від 17.01.2007 „Про
затвердження технічної документації".

- визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки від 08 серпня 2007 року,
укладений між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 та Сунківською
сільською радою Смілянського району
Черкаської області.

- зобов'язання фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 повернути
Сунківській сільській раді
Смілянського району Черкаської
області земельну ділянку площею 5,5396га,
що розташована в адміністративних
межах Сунківської сільської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорюване рішення та договір
суперечать приписам ст.ст. 58, 59, 122, 124
Земельного Кодексу України та ст. 51
Водного Кодексу України, оскільки
землі водного фонду, що були предметом
рішення та договору відносяться до
об'єктів загальнодержавного значення,
а право розпорядження ними належить
місцевій державній адміністрації.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 28.05.2013 р. у
справі № 925/463/13 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що зі змісту прийнятого
органом місцевого самоврядування
рішення та укладеного на його
виконання договору оренди мова йдеться
виключно про передачу в оренду
земельної ділянки водного фонду, а отже
до даних спірних правовідносин слід
застосовувати положення земельного
кодексу на противагу водного, згідно
яких в даному випадку повноваження
щодо розпорядження спірною земельної
ділянкою належить саме органу
місцевого самоврядування, що у свою
чергу свідчить про відсутність підстав
для визнання недійсним договору оренди
з мотивів відсутності належної
компетенції у відповідача 1 на його
укладення.

Не погоджуючись із вищевказаним
рішенням суду, Перший заступник
прокурор м. Черкаси звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду Черкаської
області по справі № 925/463.13 від 28.05.2013
року скасувати та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду
Черкаської області прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
з невідповідністю висновків,
викладених у рішенні обставинам
справи.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду
Хрипуна О.О. № 925/463.13 від 19.07.2013 року
враховуючи те, що відповідно до
автоматичного розподілу справ між
суддями апеляційну скаргу по справі №
925/463.13 передано на розгляд судді
Київського апеляційного
господарського суду Тищенко О.В.,
керуючись ст. ст.4 6, 69 Господарського
процесуального кодексу України, п. 3.1.7.
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду, затвердженого
рішенням Ради суддів України від 26.11.2010
р. № 30, згідно п. 2.1 рішення зборів
суддів Київського апеляційного
господарського суду від 11.07.2012р.,
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 925/463.13 колегію
суддів у складі: головуючий суддя -
Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А., Чорна
Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.07.2013 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження для розгляду у наступному
складі суддів: головуючий суддя -
Тищенко О.В., судді - Іоннікова І.А.,
Чорна Л.В. та призначено розгляд скарги
на 11.09.2013 року.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 11.09.2013р. продовжено
строк розгляду спору справі та у
зв'язку з неявкою представника
відповідача-2 у судове засідання,
відкладено розгляд апеляційної скарги
на 02.10.2013р.

Через відділ документального
забезпечення апеляційного
господарського суду від відповідача 1
(вх. №09-11/15146) надійшов відзив на
апеляційну скаргу, в якому останній
просить суд розглядати справу без
участі представника відповідача 1.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 02.10.2013р.,
враховуючи перебування судді Чорної
Л.В. у відпустці, змінено склад колегії
суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В.,
судді Смірнова Л.Г., Іоннікова І.А.

В судове засідання 02.10.2013р.
представники позивача та відповідача 1
не з'явилися. Про дату, час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.10.2013р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 16.10.2013р.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 16.10.2013р.,
враховуючи перебування судді
Іоннікової І.А. у відпустці, змінено
склад колегії суддів: головуючий суддя
- Тищенко О.В., судді Смірнова Л.Г.,
Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.10.2013р. через
неявку представників позивача та
відповідача 1 розгляд апеляційної
скарги відкладено на 27.11.2013р.

Прокурор в судовому засіданні
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримав, просив
суд апеляційну скаргу задовольнити,
рішення Господарського суду
Черкаської області від 28.05.2013 року у
справі № 925/463/13 скасувати, та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів прокурора,
викладених в апеляційній скарзі та
проси суд залишити рішення місцевого
господарського суду без змін.

Представники відповідача-1 у судове
засідання 27.11.2013 року не з'явився,
будучи належним чином повідомленими
про час та місце проведення судового
засідання по розгляду апеляційної
скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Явка в
судове засідання представників сторін
-це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК
України у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті
4 ГПК України, статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи частину 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
колегія суддів зазначає, що право особи
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від
07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи
є достатніми для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду справи, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу у відсутності
представника відповідача-1.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення прокурора та представника
відповідача-2, перевіривши
правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої
інстанції Рішенням Сунківської
сільської ради Смілянського району
Черкаської області від 17.01.2007 № 6-13/У
"Про затвердження технічної
документації " затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
передачі в оренду терміном на 10 років
земель водного фонду в межах с. Сунки
Смілянського району Черкаської
області загальною площею 5,5396 га
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 для
рибогосподарських потреб; також
зобов'язано останнього укласти з
сільською радою договір оренди
земельної ділянки та зареєструвати
його у Смілянському районному відділі
Черкаської регіональної філії
державного підприємства „Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах".

08 серпня 2007 року на виконання
зазначеного рішення між Сунківською
сільською радою та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 було укладено
договір оренди землі водного фонду.

14 серпня 2007 року договір був
зареєстрований у Смілянському
районному відділі Черкаської
регіональної філії державного
підприємства „Центр державного
земельного кадастру при Державному
комітеті України по земельних
ресурсах" за № 4.

Згідно п. 1. Договору Сунківська
сільська рада передає , а фізична особа
- підприємець ОСОБА_2 приймає земельну
ділянку із земель водного фонду, яка
знаходиться в межах Сунківської
сільської ради.

Відповідно до п. 2 Договору Сунківська
сільська рада передає, а фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 приймає земельну
ділянку загально площею 5,5396 га, в тому
числі 5,5396 га - із земель водного фонду
зайнятих водним об'єктом - ставком.

Як вбачається з п. 5 Договору нормативно
грошова оцінка земельної ділянки
становить 29676,19 грн. (двадцять дев'ять
тисяч шістсот сімдесят шість грн. 19
коп.).

У відповідності до п. 8 Договору він
укладений на 10 років.

10 серпня 2007 року між Сунківською
сільською радою та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 було складено акт
приймання-передачі земельної ділянки,
згідно з яким Сунківська сільська рада
передала в оренду на 10 років, а фізична
особа - підприємець ОСОБА_2 прийняв
земельну ділянку площею 5,5396 га водного
фонду в межах села Сунки.

Прокурор вважає, що Сунківською
сільською радою в перевищення наданих
їй повноважень прийнято рішення про
передачу в оренду об'єкта, право
розпорядження яким належить
Смілянській районній державній
адміністрації та укладено договір
оренди землі від 08.08.2007 р. всупереч
вимогам ст. 51 Водного кодексу України,
ст. 761 і ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України, вказані обставини стали
підставою для захисту інтересів
держави органами прокуратури шляхом
звернення до суду із позовною заявою
про визнання недійсним договору,
зобов'язання повернути земельну
ділянку та скасування рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судовому засіданні з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, Київський апеляційний
господарський суд вважає що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, а
рішення суду першої інстанції прийнято
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, є законним і
обґрунтованим з наступних підстав.

У відповідності до ст. 13 Конституції
України земля її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шлейфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля
є основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави. Право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу
України земельні відносини
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

У силу ст. 78 Земельного кодексу України
право власності на землю це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається
та реалізується на підставі
Конституції України, цього Кодексу, а
також інших законів, що видаються
відповідно до них. Земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та
державній власності.

Статтею 123 Земельного кодексу України
визначено порядок надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування та, зокрема,
встановлено, що надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування здійснюється
на підставі рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі відповідного рішення органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди землі (стаття 124
вказаного Кодексу).

Способом волевиявлення ради, яка
здійснює право власності від імені
відповідної територіальної громади,
щодо регулювання земельних відносин є
прийняття рішення сесії.

За приписами статей 125, 126 Земельного
кодексу України, право на оренду
земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації. Приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється. Право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
посвідчується державними актами, а
право оренди землі оформляється
договором, який реєструється
відповідно до закону.

Відповідно до ст. 4 Водного та ст. 58
Земельного кодексів України до земель
водного фонду належать землі, зайняті:
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водоймами,
болотами, а також островами;
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Відповідно до ст. 1 Водного кодексу
України водний об'єкт - природний або
створений штучно елемент довкілля, в
якому зосереджуються води (море, річка,
озеро, водосховище, ставок, канал,
водоносний горизонт).

Статтею 3 Водного кодексу України
передбачено, що усі води (водні об'єкти)
на території України становлять її
водний фонд. До водного фонду України
належать: 1) поверхневі води: природні
водойми (озера); водотоки (річки,
струмки); штучні водойми (водосховища,
ставки) і канали; інші водні об'єкти; 2)
підземні води та джерела; 3) внутрішні
морські води та територіальне море.

Відповідно до ст. 5 Водного кодексу
України до водних об'єктів
загальнодержавного значення належать:

1.внутрішні морські води та
територіальне море;

2.підземні води, які є джерелом
централізованого водопостачання;

3.поверхневі води (озера, водосховища,
річки, канали), що знаходяться і
використовуються на території більш як
однієї області, а також їх притоки всіх
порядків;

4. водні об'єкти в межах території
природно-заповідного фонду
загальнодержавного значення, а також
віднесені до категорії лікувальних.

Приписами ч.1 ст. 85 Водного кодексу
України встановлено, що порядок
надання земельних ділянок у
користування та припинення права
користування ним встановлюється
земельним законодавством.

Відповідно до ст. 59 Земельного кодексу
України землі водного фонду можуть
перебувати у державній, комунальній та
приватній власності.

Згідно зі ст. 84 Земельного кодексу
України, у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності. Право державної власності
на землю набувається і реалізується
державою в особі Кабінету Міністрів
України, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних
державних адміністрацій, державних
органів приватизації відповідно до
закону.

До земель державної власності, які не
можуть передаватись у комунальну
власність, належать у тому числі землі
під водними об'єктами
загальнодержавного значення.

З аналізу вказаних вище норм
законодавства вбачається, що відносини
щодо оренди земельної ділянки водного
фонду та щодо оренди водного об'єкта є
різними і такими, що регулюються
окремими положеннями чинного
законодавства. Правовідносини щодо
укладання договору оренди земельної
ділянки водного фонду регулюються
Земельним кодексом України та Законом
України "Про оренду землі", відповідно
до ч. 2 ст. 5 якого, орендодавцями
земельних ділянок, що перебувають у
комунальній власності, є органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради.

Аналогічна позиція відображена у
постанові Вищого господарського суду
України від 04.07.2012 року у справі №
5024/2472/2011.

Оскільки зі змісту оскаржуваного
рішення Сунківської сільської ради та
договору оренди землі від 08.08.2007 р.
вбачається про передачу в оренду
земельної ділянки водного фонду,
колегія суддів апеляційної інстанції
вважає вірним висновок суду першої
інстанції про наявність усіх підстав
вважати укладений між сторонами
договір саме договором оренди
земельної ділянки водного фонду, з
подальшим застосуванням до спірних
правовідносин норм Земельного кодексу
України.

Посилання прокурора в апеляційній
скарзі на положення наказу Державного
комітету України по водному
господарству від 03.06.97 № 41 відповідно
до якого на думку прокурора усі річки
та водойми Черкаської області
віднесені до об'єктів
загальнодержавного значення, колегія
суддів вважає передчасним та таким, що
не підтверджено належними та
допустимими доказами.

Апеляційним судом на підставі
допустимих доказів не встановлено, що
спірний ставок знаходиться на
території більш як однієї області, а
отже у відповідності до положень ст.. 5
Водного кодексу України даний ставок
не набуває статусу об'єкту
загальнодержавного значення.

Крім того наказ державного комітету
України по водному господарству №41 від
03.06.1997 р., по-перше, прийнятий у 1997 році,
тобто 15 років назад, по-друге, в ньому
зазначено водні об'єкти всього шести
областей України, а по-третє,
припущення прокурора про те, що ставки,
які знаходяться в басейнах річок
загальнодержавного значення в
Черкаській області, є об'єктами
загальнодержавного значення не
відповідає змісту цього наказу .
Оскільки він виданий на підставі ст.5
Водного кодексу України, то, відповідно
повинен бути і Перелік річок та водойм,
що віднесені до водних об'єктів
загальнодержавного значення.

Аналогічна правова позиція була
висловлена в постанові Вищого
господарського суду України від17.07.2012
року у справі № 5021/2796/2011.

Відповідно пункту другого статті 77
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" питання
регулювання земельних відносин (у тому
числі надання земельної ділянки в
оренду та поновлення договору оренди
земельної ділянки) вирішується на
пленарному засіданні ради - сесії, а
спори про поновлення порушених прав
юридичних і фізичних осіб, що виникають
в результаті рішень, дій чи
бездіяльності органів або посадових
осіб місцевого самоврядування,
вирішуються в судовому порядку.

За приписами статті 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
рада в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.

Способом волевиявлення ради, яка
здійснює право власності від імені
відповідної територіальної громади,
щодо регулювання земельних відносин є
прийняття рішення сесії.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Таким чином з огляду на вищенаведене,
колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність у прокурора
належного правового обґрунтування та
недоведеність факту існування
порушень норм чинного законодавства на
момент прийняття рішенням Сунківською
сільською радою Смілянського району №
6-13/У від 17.01.2007 «Про затвердження
технічної документації».

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2 ст. 203);.

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі,
встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
(ч. 6 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Вирішуючи спір про визнання угоди
(правочину) недійсною, господарський
суд встановлює наявність тих обставин,
з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угоди вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. При цьому обставини, що мають
істотне значення для вирішення спору
повинні підтверджуватись сторонами
належними та допустимими доказами
відповідно до вимог статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються Цивільним
кодексом України (далі - ЦК), Земельним
кодексом України, Сімейним кодексом
України, Законом України від 12 травня
1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав
споживачів" (в редакції Закону від 1
грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України
від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про
оренду землі" (в редакції Закону від 2
жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами
законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно
із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
п. 7 постанови від 06.11.2009 року № 9 „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Отже, судом попередньої інстанції,
зважаючи на положення ст. 19 ЗК України,
ст. ст. 4, 5 Водного кодексу України та з
урахуванням матеріалів справи
мотивовано спростовано доводи
прокурора стосовно того, що договір
оренди від 08.08.2007 не відповідає вимогам
статті 51 Водного кодексу України, яка
передбачає, що розпорядження водними
загальнодержавного значення належить
до компетенції Кабінету Міністрів
України та місцевих державних
адміністрацій. Такі твердження
прокурора визнано необґрунтованими,
оскільки предметом спірного договору є
земельна ділянка водного фонду, а не
об'єкт того ж водного фонду.

Оскільки позовна вимога прокурора
повернути державі в особі Смілянської
районної державної адміністрації
Черкаської області земельну ділянку
площею 5, 5396 га є похідною від первісних
вимог, у задоволенні яких не вбачається
підстав, колегія суддів дійшла
висновку про необхідність відмови у її
задоволенні.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника
прокурора м. Черкаси залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду Черкаської області від 28.05.2013 року
по справі № 925/463/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/463/13 повернути до
Господарського суду Черкаської
області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
Л.В. Чорна

Л.Г. Смірнова