ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2013 р.Справа № 922/1661/13

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Бережановій Ю.Ю.

розглянувши матеріали справи

за позовом 3 - я особа, яка Відкритого
акціонерного товариства "Ізюмський
тепловозоремонтний завод", м. Ізюм не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Харківську
обласну державну адміністрацію до
Акціонерного товариства
"Харківобленерго", м. Харків про
визнання права власності та укладення
договору за участю представників
сторін:

позивача - Бєлкіна А.Д. (дов. № б/н від
22.05.2013 р.)

3-ї особи - Тимошенко Г.Ю. (дов. № 01-53/7556
від 19.09.2013 р.)

відповідача - Верещагіна Є.В. (дов. №
01-62юр/5215 від 25.06.2013 р.); Косарєва В.М. (дов.
№ 12-62юр/8984 від 21.11.2012 р.)

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
"Ізюмський тепловозоремонтний завод"
(далі - Позивач) звернулося до
господарського суду Харківської
області з позовом до акціонерної
компанії "Харківобленерго" (далі -
Відповідач) про: усунення перешкод у
користуванні майном - високовольтною
лінією електромереж "Зовнішнє
електропостачання підприємства ВЛ-110
від підстанції "Циганська" до нової
підстанції 110/10" (інв. № 6010) шляхом
демонтажу перемички між опорами № 305
та № 347; витребування спірного майна з
незаконного володіння відповідача.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 29.05.2013 р. у
справі № 922/1661/13 (суддя Шатерніков М.І.) у
позові відмовлено повністю з тих
підстав, що позивачем не доведено
належності йому спірного майна на
праві власності, а також існування
внаслідок саме неправомірних дій
відповідача перешкод у користуванні
спірним майном.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 15.07.2013 р. (судді:
Бондаренко В.П. - головуючий, Ільїн О.В.,
Россолов В.В.) зазначене рішення
скасовано та прийнято нове рішення,
яким позов задоволено у повному обсязі.
Зобов'язано відповідача усунути
перешкоди у використанні та
розпорядженні "Зовнішнім
електропостачанням підприємства ВЛ-110
від підстанції "Циганська" до нової
підстанції 110/10" інв. № 6010 шляхом
демонтажу перемички між опорами № 305 та
№ 347 та витребувано вказане майно з
незаконного володіння відповідача. Суд
апеляційної інстанції визнав
доведеним факт належності спірного
майна позивачу та створення діями
відповідача перешкод у користуванні
позивачем спірним об'єктом.

Постановою Вищого господарського суду
України від 23 вересня 2013 року касаційну
скаргу акціонерної компанії
"Харківобленерго" задоволено частково.
Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 15.07.2013 р. та
рішення господарського суду
Харківської області від 29.05.2013 р. у
справі №922/1661/13 скасовано. Справу №
922/1661/13 передано на новий розгляд до
господарського суду Харківської
області в іншому складі суду.

Відповідно до витягу від 11 жовтня 2013
року, автоматизованою системою
документообігу господарського суду
Харківської області справу призначено
для розгляду судді Жигалкіну І.П.

Позивача 12 листопада 2013 року звернувся
до суду з заява про зміну предмету
позову, де просить суд: - визнати за ВАТ
"Ізюмський тепловозоремонтний завод"
право власності на електромережі
"Зовнішнє електропостачання
підприємства ВЛ-110 від підстанції
"Циганська" до нової підстанції 110/10"; -
зобов'язати АК "Харківобленерго"
укласти з Позивачем договір про
спільне використання технологічних
електричних мереж "Зовнішнє
електропостачання підприємства ВЛ-110
від підстанції "Циганська" до нової
підстанції 110/10".

Ухвалою суду від 12 листопада 2013 року
прийнято до розгляду заяву Позивача
про зміну предмету позову.

Суд встановлює наявність заяв або
клопотань до початку розгляду справи.

Від Позивача заяв та клопотань не
надійшло.

Від третьої особи надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи у
зв'зязку з необхідністю визначення
питання, щодо належності електромережі
до цілісного майнового комплексу
Позивача.

Від Відповідача заяв та клопотань не
надійшло. Клопотання третьої особи про
відкладення розгляду справи залишає на
розсуд суду.

Представник Позивача клопотання
третьої особи про відкладення розгляду
справи підтримує.

Дослідивши матеріали справи та
клопотання третьої особи про
відкладення розгляду справи, дійшов до
висновку щодо відмови у його
задоволенні, оскільки строк розгляду
справи, який передбачений ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України не передбачає можливості
відкласти розгляд справи на більш
пізніший термін.

Суд переходить до розгляду справи.

Представник Позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримує та
просить суд задовольнити їх у повному
обсязі.

Представник третьої особи у судовому
засіданні позовні вимоги підтримує та
просить суд задовольнити їх у повному
обсязі.

Представник Відповідача у судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечує та просить суд відмовити у їх
задоволенні в повному обсязі.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 2.6.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. та затвердженої наказом Державної
удової адміністрації України від 20.02.2013
р. № 28, а тому суд вважає можливим
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, як це передбачено статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно за
статтею 75 ГПК України розглядає справу
за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
вислухавши присутніх представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

На підставі типового договору на
капітальне будівництво від 16 березня
1987 року, підрядником Харківською
мехколоною №16 треста
«Полтавасельелектро-сетьстрой» було
споруджено електромережі «Зовнішнє
електропостачання підприємства ВЛ-110
від підстанції «Циганська» до нової
підстанції 110/10». Найменування
замовника було викладено згідно
прийнятими у той час правилами
найменування підприємств, яки мали
загальнодержавне та оборонне значення
- підприємство п/я Г-4594.

Після спорудження електромережа у 1990р.
була оприбуткована на баланс
Ізюмського державного ТРЗ.

Відповідно до наказу Міністерства
транспорту України №274 від 28.04.2001р.
Ізюмський державний
тепловозоремонтний завод було
перетворено у відкрите акціонерне
товариство «Ізюмський
тепловозоремонтний Завод» (ВАТ «ІТРЗ»).
Пунктом 3 наказу було затверджено акт
передачі нерухомого майна до
статутного фонду ВАТ «ІТРЗ».

Відповідно до акту передачі нерухомого
майна у власність відкритому
акціонерному товариству «Ізюмський
тепловозоремонтний завод»,
Міністерство транспорту передало, а
ВАТ «ІТРЗ» прийняло у власність
нерухоме майно згідно переліку, у тому
числі №66 переліку - Зовнішнє
електропостачання підприємства
ВЛ-110кв, інвентарний номер 6010.

На час розгляду справи це майно
обліковується у бухгалтерському
обліку на балансі ВАТ «Ізюмський
тепловозоремонтний завод» у складі
основних засобів.

Згідно ст. 21 Закону України «Про
власність» (діючий на час передачі),
підставою для виникнення права
колективної власності є у тому числі
перетворення державних підприємств в
акціонерні товариства.

Вищенаведені обставини свідчать про
належність спірного майна - «Зовнішнє
електропостачання підприємства ВЛ-110
від підстанції «Циганська» до нової
підстанції 110/10» до Позивача на праві
власності на підставі
правовстановлюючого документу - акту
передачі нерухомого майна до
статутного фонду ВАТ «ІТРЗ».

АК «Харківобленерго» у судовому
засіданні та у наданих відзивах факт
користування майном Позивача визнали,
при цьому проти належності спірного
майна до ВАТ «Ізюмський
тепловозоремонтний завод» не
заперечували, право власності ВАТ
«Ізюмський тепловозоремонтний завод»
на «Зовнішнє електропостачання
підприємства ВЛ- 110 від підстанції
«Циганська» до нової підстанції 110/10»
не заперечував.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Враховуючи, що Відповідач право
власності ВАТ «Ізюмський
тепловозоремонтний завод» на
«Зовнішнє електропостачання
підприємства ВЛ-110 від підстанції
«Циганська» до нової підстанції 110/10»
не оспорює , право власності ВАТ
«Ізюмський тепловозоремонтний завод»
на «Зовнішнє електропостачання
підприємства ВЛ-110 від підстанції
«Циганська» до нової підстанції 110/10»
підтверджується належним чином
оформленим документом - актом передачі
нерухомого майна до статутного фонду
ВАТ «ІТРЗ», цей документ позивачем не
втрачено та знаходиться у позивача,
позов ВАТ «Ізюмський
тепловозоремонтний завод» про
визнання права власності задоволенню
не підлягає.

Крім того, Позивачем не доведено
порушення його права власності з боку
Відповідача, а підключення до мереж
останнім здійснено відповідно до
технічних умов (т. І а.с. 170).

Стосовно зобов'язання укласти договір
про спільне використання
технологічних електричних мереж
"Зовнішнє електропостачання
підприємства ВЛ-110 від підстанції
"Циганська" до нової підстанції 110/10" суд
зазначає наступне.

Порядок укладання договорів про
спільне використання технологічних
електричних мереж визначається
Законом України "Про
електроенергетику", "Правилами
користування електричною енергією",
затвердженими постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 31 липня 1996 № 28 з
урахуванням змін та доповнень (далі -
Правила), які відповідно до п. 1.1 Правил
є обов'язковими для всіх юридичних осіб
та фізичних осіб, та "Методикою
обрахування плати за спільне
використання технологічних
електричних мереж", затвердженою
постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики України
від 12 червня 2008 № 691 (далі - Методика).

Відповідно до ч. 11 ст. 26 Закону України
"Про електроенергетику" споживач
(власник мереж, які використовуються
для передачі електричної енергії іншим
суб'єктам господарювання, населенню)
зобов'язаний укласти з
електропере-давальною організацією,
яка здійснює ліцензовану діяльність на
закріпленій території, договір про
спільне використання технологічних
електричних мереж.

Відповідно до п. 1.2 Правил договір про
спільне використання технологічних
електричних мереж - домовленість двох
сторін, що є документом певної форми,
який встановлює зміст та регулює
правовідносини між
електропередавальною організацією
(ліцензіатом з передачі електричної
енергії місцевими (локальними)
мережами) та основним споживачем під
час передачі (транзиту) електричної
енергії технологічними електричними
мережами.

Відповідно до п.п. 1 п. 1.7 Правил у разі
використання технологічних
електричних мереж
електропередавальною організацією
відносини між власником цих мереж та
електропередавальною організацією, у
тому числі їх взаємна
відповідальність, регулюються
договором про спільне використання
технологічних електричних мереж, що
укладається між ними на основі
типового договору (додаток 2 до Правил).

Відповідно до п. 1.8 Правил умови
договорів про постачання електричної
енергії, про спільне використання
технологічних електричних мереж, про
технічне забезпечення
електропостачання споживача
виконуються з дати їх підписання, якщо
інші дати не передбачені умовами
відповідних договорів.

Для укладення договору про спільне
використання технологічних
електричних мереж відповідно до п. 5.4
Правил заявник (споживач, власник
технологічних електричних мереж
(основний споживач) має звернутися з
заявою до відповідної організації та
надати передбачені цим пунктом Правил
документи.

Крім того власник таких технологічних
мереж відповідно до п.п. 7, 8 п. 6.32 Правил
для укладання договору про спільне
використання технологічних
електричних мереж повинен погодити
кошторис обґрунтованих витрат у
відповідному територіальному
представництві НКРЕ, який є невід'ємним
додатком до договору про спільне
використання технологічних
електричних мереж.

За таких обставин саме власник
технологічних електричних мереж у разі
використання їх електропередавальною
організацією для передачі електричної
енергії іншим споживачам повинен
звернутися до такої
електропередавальної організації з
заявою та необхідними документами.
Електропередавальна організація
відповідно до вказаних вище норм не має
можливості самостійно скласти такий
договір.

Позивач із заявою про укладання
договору про спільне використання
технологічних електричних мереж
відносно його повітряної лінії
"Зовнішнє електропостачання
підприємства ВЛ-110 від підстанції
"Циганська" до нової підстанції 110/10" до
Відповідача не звертався, жодних
перешкод йому у цьому Відповідачем не
чинилося. Проте Відповідач повідомляє
Позивача про необхідність укладення
договору, зокрема листом від 03.10.2013 за №
01-33/7939 (т. ІІ а.с. 228).

Крім того між Позивачем та
Відповідачем 01.10.2010 вже укладався
договір про спільне використання
технологічних електричних мереж № 0169,
але Позивачем повітряна лінія
"Зовнішнє електропостачання
підприємства ВЛ-110 від підстанції
Циганська до нової підстанції 110/10" до
нього не включалася. Вказаний Договір
розірвано з 01.01.2013 року.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши присутніх представників
сторін, повністю, всесторонньо, за
своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оцінивши надані сторонами докази та
надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
Позивача слід відмовити в повному
обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків виникають з договорів та
інші правочини. Господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать ст. 174
Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладені договору,
в виборі контрагента та визначенні
умов договору з урахуванням вимог
цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту. Загальні положення
про договір визначені статям 626-637 ЦК
України, а порядок укладення, зміна і
розірвання договору статями 638-647, 649,
651-654 ЦК України. Договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 ЦК України кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи з загальних засад і змісту
законодавства України. Мотивувальна
частина рішення повинна містити
встановлені судом обставини, а також
оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це
обґрунтувати. Мотивувальна частина
рішення повинна мати також посилання
на закон та інші нормативні акти
матеріального права, на підставі яких
визначено права і обов'язки сторін у
спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України
зазначено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкорюються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією з основних
засад судочинства.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами у порядку передбаченому
ст. 75 ГПК України.

Відповідно до статей 44-49
Господарського процесуального кодексу
України, у разі відмови у задоволенні
позовних вимог, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
Позивача.

На підставі статей 6, 8, 19, 55, 124, 129
Конституції України, статтею 21 Закону
України «Про власність», статтями 6, 11,
15, 16, 626 - 647, 649, 651-654 Цивільного кодексу
України 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 69, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.12.2013 р.

Суддя Жигалкін І.П.