м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства "Київенерго"
До Державної установи "Київський
міський лабораторний центр
держсанепідемслужби України"
Про стягнення заборгованості за
спожиту теплову енергію у розмірі 112717,07
СуддяПолякова К.В.
Від позивача: Кучкова Ю.В. (дов. №
9112012/06/13-1 від 13.06.13),
Від відповідача: Берченко С.А. (дов. № 1307
Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" звернулось до
Господарського суду міста Києва із
позовом до Державної установи
"Київський міський лабораторний центр
держсанепідемслужби України" про
стягнення заборгованості за спожиту
теплову енергію у розмірі 112717,07 грн.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.08.13 порушено провадження за
вищезазначеним позовом та призначено
справу до розгляду на 30.08.13 року.
У судовому засіданні 30.08.13 судом
оголошено перерву до 05.09.13 року.
У зв'язку із необхідністю наданням
додаткових доказів судом у судовому
засіданні 05.09.13 оголошено перерву до
У судовому засіданні 01.10.13 судом
оголошено перерву до 08.10.13 року.
Ухвалою суду від 08.10.13 продовжено строк
розгляду спору на 15 днів та оголошено
перерву у судовому засіданні до 15.10.13
У зв'язку із перебуванням судді
Полякової К.В. у відрядженні, з метою
дотримання процесуальних строків,
розпорядженням В.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
процесуальних дій передано судді
Відповідною ухвалою від 15.10.13
вищезазначена справа прийнята до
розгляду суддею Шкурдовою Л.М. та
призначено її розгляд на 07.11.13 року.
Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 28.10.13, у зв'язку із
повернення судді Полякової К.В. із
Разом з тим, відповідно до пункту 3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6 "Про судове рішення", рішення може
прийматися тільки тим суддею (суддями),
який брав участь у розгляді справи з
його початку. В разі необхідності
заміни судді в процесі розгляду справи
або додаткового введення судді (суддів)
до складу суду розгляд справи, з огляду
на встановлений п. 3 ч. 4 ст. 47 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" принцип незмінності судді, слід
починати спочатку. При цьому заново
розпочинається й перебіг передбачених
статтею 69 Господарського
процесуального кодексу України
строків вирішення спору, а його
подальше продовження новим (зміненим)
складом суду здійснюється у випадках і
в порядку, передбачених частиною
третьою цієї статті.
прийнято до свого провадження суддею
Поляковою К.В. та призначено до
розгляду на 07.11.13 року.
31.10.13 через відділ діловодства та
документообігу Господарського суду
міста Києва на від відповідача дійшло
клопотання про доручення до матеріалів
справи додаткових документів.
Відповідач через відділ діловодства та
документообігу Господарського суду
міста Києва 07.11.13 подав до суду
клопотання про зменшення пені,
штрафних санкцій, відстрочення
виконання рішення суду.
У судовому засіданні 07.11.13 представник
позивача підтримав позовні вимоги у
повному обсязі просила задовольнити
позов, проти зменшення пені, штрафних
санкцій та відстрочення виконання
рішення заперечував.

Представник відповідача під час
судового засідання, заперечуючи проти
суми позову, надав пояснення
аналогічні тим, що викладені у відзиві
на позовну заяву та додаткових
письмових поясненнях.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача та відповідача,
надані у судових засіданнях, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством
«Київенерго» та Державною установою
«Київський міський лабораторний центр
держсанепідемслужби України» укладено
Договір на постачання теплової енергії
у гарячій воді № 8021061 від 01.01.13 року.

Відповідно до п. 1.1 предметом Договору є
постачання, користування та своєчасна
сплата в повному обсязі спожитої
енергії у гарячій воді, на умовах,
передбачених цим Договором.

Згідно з п.п. 2.2.1, 2.3.1 Договору
постачальник зобов'язаний постачати
теплову енергію у вигляді гарячої води
для потреб: опалення та вентиляцію - в
період опалювального сезону, гарячого
водопостачання - протягом року, в
кількості та в обсягах згідно з
Додатком 1 до Договору, яку споживач
зобов'язаний оплачувати щомісяця
своєчасно та в повному обсязі.

Нарахування оплати споживачу за
поставлену та спожиту теплову енергію
здійснюється відповідно до
звертання-доручення про укладення
Договору розрахунковим способом
згідно договірних навантажень (до
встановлення приладів обліку).

Відповідно до п.3 додатку № 4 до
договору відповідач (абонент) щомісяця
з 12 по 15 число самостійно отримує за
адресою: вул.. Мельникова, 31 податкову
накладну.

Строки сплати за фактично спожиту
теплову енергію передбачені п. 4
додатку № 4 (Порядок розрахунків за
теплову енергію) - самостійно не
пізніше 25 числа поточного місяця.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач взяті на себе зобов'язання
за договором належним чином не виконав,
внаслідок чого за період з 01.01.13 по 01.08.13
у нього виникла заборгованість за
використану теплову енергію, яка за
наданими розрахунками позивача
складає 105 383,19 грн. На підтвердження
розміру нарахованої заборгованості
позивачем надано до суду облікові
картки за спірний період та Угоду № Т-259
від 11.04.13 про заміну боржника у
зобов'язанні, відповідно до якої
відповідач зобов'язався сплатити на
користь ПАТ «Київенерго» грошову суму
у розмірі 3827,15 грн.

08.07.13 Публічним акціонерним
товариством «Київенерго» направлено
відповідачу вимогу про сплату
заборгованості за спожиту теплову
енергію у розмірі 105 383,19 грн., яка
отримана відповідачем 09.07.13, що
підтверджується копією поштового
повідомлення з відміткою про вручення
поштового відправлення.

Оскільки на адресу позивача не
надходило будь-якої відповіді, або
грошових коштів у рахунок погашення
заборгованості Публічне акціонерне
товариство «Київенерго» звернулось до
суду із даним позовом.

Позивач також просить стягнути з
відповідача за період з 01.01.13 по 01.08.13
пеню - 5 784,38 грн., 111,99 грн. - інфляційної
складової боргу та 1437,51 грн. - 3% річних.

Заперечуючи проти задоволення
позовних вимог, у своєму відзиві
відповідач зауважує, що ним сплачено
частково суму боргу у розмірі 89 563,58 грн.
До того ж, у межах розгляду справи ДУ
«Київський міський лабораторний центр
держсанінспекції України» надало до
суду Договір про розірвання угоди №
Т-259 від 11.04.13, підписаний
представниками обох сторін та
скріплений печатками сторін.
Посилаючись на факт сплати більшої
частини боргу, відповідач просить
зменшити суму штрафних санкцій та
відстрочити строк виконання рішення
строком до вересня 2014 року.

Суд, заслухавши пояснення
представників позивача, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини
справи та перевіривши їх доказами,
дійшов висновку про те, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України
передбачено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства. Пунктом 1 частини 2
зазначеної статті визначені підстави
виникнення цивільних прав та
обов'язків, якими зокрема є договори та
інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
Господарського кодексу України (далі
ГК України) як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Положеннями статті 275 ГК України
встановлено, що за договором
енергопостачання енергопостачальне
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду споживачеві
(абоненту), який зобов'язаний оплатити
прийняту енергію та дотримуватися
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Виходячи зі змісту ст. 712 ЦК України, між
сторонами виникли зобов'язання за
договором поставки, згідно якого
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин.

Одночасно, відповідно до ст. 655 ЦК
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 ЦК України
встановлено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів до нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться; якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ст. 530 ЦК України).

Зазначені вище норми Цивільного
кодексу України кореспондуються з
положеннями статті 193 ГК України.

Так, матеріалами справи
підтверджується факт неналежного
виконання зобов'язання за Договором №
8021061 від 01.01.13 щодо оплати теплової
енергії у період з 01.01.13 по 01.08.13 з боку
відповідача, внаслідок чого у
останнього виникла сума
заборгованості перед ПАТ «Київенерго»,
яка станом на день звернення із позовом
складає за даними позивача складає 105
383,19 грн. Проте суд не погоджується із
визначенням такого розміру основного
боргу, оскільки вказана сума має бути
зменшена на 3827,15 грн., та складати 101 556,04
грн., оскільки угода про заміну
боржника у зобов'язанні, якою
зобов'язано відповідача сплатити 3827,15
грн. у подальшому розірвано.

Наразі, у своєму відзиві на позовну
заяву відповідач зазначає про часткове
погашення суми боргу та надає
відповідне платіжне доручення, як
належний доказ проведення такої
оплати, а саме платіжне доручення № 749
від 22.08.13 на суму 89 563, 58 грн.

Відповідно до положень п. 1-1 ч. 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

З огляду на вищевикладене, суд вбачає
за можливе припинити провадження у
справі у частині стягнення суми
основного боргу розміром 89 563,58 грн.

Таким чином станом на день вирішення
спору відповідач зобов'язаний сплатити
на користь позивача основний борг у
розмірі 11992,46 грн.(101 556,04 грн. - 89 563,58
грн.), доказів щодо сплати вказаної суми
боргу відповідачем до суду не надано, а
тому позовні вимоги у частині
стягнення основного боргу визнані
судом правомірними, документально
доведеними та такими що підлягають
задоволенню.

У зв'язку із простроченням
відповідачем виконання грошового
зобов'язання щодо оплати за отримані
послуги у період з 01.01.13 по 01.08.13, за
договором на постачання теплової
енергії у гарячої води №8021061 від 01.01.13,
позивач у відповідності до умов п.4.5
Додатку № 4 до вищевказаного договору
просить стягнути з відповідача пеню у
розмірі 5 784,38 грн. та у відповідності до
ст. 625 Цивільного кодексу України
просить стягнути з відповідача 3%
річних у розмірі 1 437,51 грн. та 111,99 грн.
інфляційної складової боргу.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

З огляду на положення наведених вище
норм, відповідач не звільняється від
виконання зобов"язаннь з оплати
спожитої теплової енергії, тому суд
критично оцінює посилання відповідача
на відсутність бюджетного
фінансування, оскільки ця обставина не
визначена законадавчо як така, що
звільняє від виконання зобов"язання.

Аналогічна позиція міститься у
Інформаційному листі Вищого
господарського суду України від 13.07.2012
№ 01-06/908/2012 "Про доповнення
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2011
№ 01-06/249 Про постанови Верховного Суду
України, прийняті за результатами
перегляду судових рішень
господарських судів": за змістом ч. 2 ст.
617 ЦК, ч. 2 ст. 218 ГК та рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус
проти України"від 18.10.2005 відсутність
бюджетних коштів, передбачених у
видатках Державного бюджету України на
відповідний рік, не виправдовує
бездіяльність органу державної влади і
не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання.

Згідно п.1. статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
Господарському кодексі України
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до інформаційного листа №
01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» сказано, що
нарахування неустойки за прострочення
виконання зобов'язання за шість
місяців, що передують моменту
звернення з позовом, можливе лише в
тому випадку якщо період нарахування
неустойки не перевищує одного року від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ч.4 статті 631 Цивільного
кодексу України, закінчення строку
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Судом було перевірено розрахунок пені
з урахуванням приписів ст. 232
Господарського кодексу України, з яким
суд погоджується щодо строків, ставок і
методики нарахувань пені за період з
01.01.13 по 01.07.13, та вважає суму пені
обґрунтованою у розмірі 5 701,88 грн.

Разом з тим, суд не вбачає достатніх
підстав для зменшення штрафних санкцій
відповідно положень статті 233
Господарського кодексу України, як
того просить відповідач у відзиві з
огляду на таке.

Положеннями частини 1 статті 233 ГК
України передбачено, що у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно зі збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Встановивши причини невиконання
відповідачем грошового зобов'язання,
враховуючи, що відповідачем не надано
жодного доказу на підтвердження
складного фінансового стану
відповідача, що не дає можливості суду
встановити дійсну необхідність
зменшення штрафних санкцій тощо.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Статтею 614 ЦК України визначено, що
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлене договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 ЦК
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

З системного аналізу наведених
законодавчих норм, вбачається право
кредитора вимагати стягнення боргу,
враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних, як спосіб захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
17.07.2012 №01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, дефляція).

Згідно із роз'ясненням Вищого
арбітражного суду України від 12.05.1999
№02-5/223 відповідні індекси інфляції
розраховуються Державним комітетом
статистики України (раніше -
Міністерство статистики України),
починаючи з серпня 1991 року щомісячно і
публікуються у газеті «Урядовий
кур'єр». Повідомлені друкованими
засобами масової інформації з
посиланням на державний комітет
статистики України ці показники згідно
зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про
інформацію» є офіційними і можуть
використовуватися для визначення
розміру завданих збитків.

Відповідно до листа Верховного Суду
України від 03.04.1997 №62-97 «Рекомендації
відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ», якщо сума боргу повинна бути
сплачена в період з 1 по 15 числа
відповідного місяця, то вона
індексується з рахунком цього місяця, а
якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31
число відповідного місяця, то вона
індексується з наступного місяця.

Враховуючи вище викладене, перевіривши
розрахунок інфляційної складової суми
боргу суд дійшов висновку, що вимога
позивача про стягнення інфляційних
втрат підлягає задоволенню у сумі
розміром 108,22 грн., тобто як визначено
законодавством, за весь час
прострочення платежу.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд
визнав його обґрунтованим та таким, що
відповідає нормам чинного
законодавства України, а вимогу
позивача про стягнення з відповідача
суми 3% річних розміром 1 369,56 грн. такою,
що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Нормами статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на встановлені судом факти,
які не спростовані відповідачем під
час розгляду справи та керуючись
вимогами вищезазначених законодавчих
норм, господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги про
стягнення заборгованості у розмірі
11992,46 грн. - основного боргу, 5 701,88 грн. -
пені, 108,22 грн. - інфляційної складової
боргу та 1 3698,56 грн. - 3% річних нормативно
та документально доведені, а тому
підлягають задоволенню.

Крім того, суд дослідивши надані
відповідачем документи, та дійшов
висновку що клопотання про зменшення
штрафних санкцій та відстрочення
виконання рішення суду не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 3 ст. 83 ГПК України
господарський суд має право зменшувати
у виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.
Застосовуючи цей припис, слід
враховувати вказівку, що міститься в п.
2.4 роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 29.04.94 р. N 02-5/293 "Про деякі
питання практики застосування
майнової відповідальності за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань". Вирішуючи
питання про зменшення розміру пені, яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
Арбітражного процесуального кодексу
України), арбітражний суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеня виконання зобов'язань, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Пунктом 6 ст. 83 ГПК України суду при
прийнятті рішення надано право
відстрочити або розстрочити його
виконання. При цьому слід ураховувати
приписи ст. 121 ГПК про те, що за
наявності обставин, які ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони, за
поданням прокурора чи його заступника
або за своєю ініціативою господарський
суд, залежно від обставин справи, може
відстрочити або розстрочити виконання
рішення.

Витрати по сплаті судового збору
згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача
пропорційно задоволеним позовним
вимогам.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 22, 32-34, 43-44, 49, 80, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Провадження у справі № 910/15396/10 за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Київенерго» до Державної
установи "Київський міський
лабораторний центр
держсанепідемслужби України" про
стягнення заборгованості за спожиту
теплову енергію у розмірі 112717,07 грн. -
припинити у частині стягнення 89 563,58
грн. основного боргу.

Позов Публічного акціонерного
товариства «Київенерго» до Державної
установи "Київський міський
лабораторний центр
держсанепідемслужби України" про
стягнення заборгованості за спожиту
теплову енергію у розмірі 112717,07 грн. -
задовольнити.

Стягнути з Державної установи
"Київський міський лабораторний центр
держсанепідемслужби України" (04053,
місто Київ, вулиця Некрасовська,
будинок 10/8; ідентифікаційний код 38518296)
на користь Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" (01001, місто Київ,
Печерський район, площа Івана Франка,
будинок 5; ідентифікаційний код 00131305) 11
992 (одинадцять тисяч дев'ятсот
дев'яносто дві) гривні 46 копійок
основного боргу, 5 701 (п'ять тисяч сімсот
одну) гривню 88 копійок пені, 108 (сто
вісім) гривень 22 копійки - інфляційної
складової боргу, 1 369 (одну тисячу триста
шістдесят дев'ять) гривень 56 копійок
три відсотки річних та 2 174 (дві тисячі
сто сімдесят чотири) гривні 71 копійку
судового збору.

У іншій частині у позові відмовити.

Рішення постановлено у нарадчій
кімнаті та проголошено його вступну та
резолютивну частину у судовому
засіданні у присутності представника
позивача 07.11.13 року.

Повне рішення буде складено протягом
п'яти днів з дня проголошення вступної
та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116
Господарського процесуального кодексу
України, після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

та підписано 12.11.13 року

Суддя
К.В. Полякова