ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.12.2013
Справа № 905/7773/13

Господарський суд Донецької області у
складі судді Соболєвої С.М.

при секретарі судового засідання
Синєгубі С.С.

розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «НК Артеміда-трейд»,
м. Макіївка, Донецька область

до відповідача, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафтолюкс», м.Сніжне
Донецької області

про стягнення 502547,22 грн.,

за участю уповноважених представників:

від позивача: Василенко О.А. - за
довіреністю; Сбоєва А.І. - за
довіреністю.

від відповідача: Ільюк І.Ю. - за
довіреністю;

У відповідності до ст.77 ГПК України у
судових засіданнях 27.11.13р.
оголошувалась перерва до 02.12.13р.

У судовому засіданні 02.12.13р.
оголошувалась перерва до 17.12.13р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «НК Артеміда-трейд»,
м. Макіївка, Донецька область звернувся
до господарського суду Донецької
області із позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нафтолюкс», м.Сніжне Донецької
області про стягнення 502547,22 грн., з яких
367936,57 грн. основного боргу, 15810,58 грн.
пені, 45212,77 грн. 38% річних, 73587,3 грн.
штрафу.

В обґрунтування своїх вимог Позивач
посилається на неналежне виконання
Відповідачем грошових зобов'язань за
договором поставки палива №00000070 від
22.04.2013р.

На підтвердження вказаних обставин
Позивач надав у копіях: поставки палива
№00000070 від 22.04.2013р., Видаткові накладні
№А- від 22.04.2013р., № А- від
20.05.2013р., № А- від 11.06.2013р., №А-
від 19.06.2013р., №А- від 20.06.2013р., №
А- від 20.06.2013р., № А- від
21.06.2013р., № А- від 27.06.2013р., №А-
від 03.07.2013р., № А- від 04.07.2013р., №
А- від 05.07.2013р., № А- від
11.07.2013р., товарно-транспортні накладні
на відпуск нафтопродуктів (нафти)
№А- від 22.04.2013р., №А- від
20.05.2013р., № А- від 11.07.2013р., №А-
від 19.06.2013р., № А- від 20.06.2013р.,
№А- від 20.06.2013р., № А- від
21.06.2013р., №А- від 27.06.2013р., № А-
від 03.07.2013р., №А- від 04.07.2013р., №
А- від 05.07.2013р., № А- від
11.06.2013р.

Нормативно свої вимоги Позивач
обґрунтовує ст.ст. 1, 4 Господарського
кодекс, 188, 230, 231, 232, 265 Господарського
кодексу України, ст.ст. 525, 526, 536, 610, 611, 612,
615, 625, 692, 694 Цивільного кодексу України.

27.11.2013р. представником Позивача
долучено до матеріалів справи у копіях
Видаткові накладні №А- від
22.04.2013р., № А- від 20.05.2013р., № А-
від 11.06.2013р., №А- від 19.06.2013р.,
№А- від 20.06.2013р., № А- від
20.06.2013р., № А- від 21.06.2013р., № А-
від 27.06.2013р., №А- від 03.07.2013р., №
А- від 04.07.2013р., № А- від
05.07.2013р., № А- від 11.07.2013р.,
товарно-транспортні накладні на
відпуск нафтопродуктів (нафти)
№А- від 22.04.2013р., №А- від
20.05.2013р., № А- від 11.07.2013р., №А-
від 19.06.2013р., № А- від 20.06.2013р.,
№А- від 20.06.2013р., № А- від
21.06.2013р., №А- від 27.06.2013р., № А-
від 03.07.2013р., №А- від 04.07.2013р., №
А- від 05.07.2013р., № А- від
11.06.2013р.

27.11.2013р. представником Відповідача
надано відзив на позов, за я ким він
визнає позовні вимоги за виключенням
нарахування штрафу, вказуючи, що штраф
і пеня охоплюються поняттям неустойкою
та не можуть застосовуватись
одночасно.

До матеріалів справи долучив копію
Платіжного доручення №1823 від 26.11.2013р.

02.12.2013р. через канцелярію
господарського суду Донецької області
представником Позивача долучено до
матеріалів справи акт звірки
взаєморозрахунків між сторонами
станом на 01.12.2013р. та Довідку по
особовому банківському рахунку.

12.12.2013р. представником Позивача подано
заяву про забезпечення позову.

17.12.2013р. представником Позивача подано
заяву про збільшення розміру позовних
вимог, за якою Позивачем збільшено
періоди нарахування пені та річних.
Просить стягнути з Відповідача 523273,19
грн., з яких 366936,57 грн. основного боргу,
61589,78 грн. 38% річних, 73387,31 грн. штрафу,
21359,53 грн. пені.

Вказана заява прийнята судом у
відповідності до ст.22 ГПК України.

17.12.2013р. представником Відповідача
подано заяву про визнання основного
боргу у повному обсязі.

У відповідності до ст. 22 ГПК України,
господарський суд не приймає, зокрема,
визнання позову відповідачем, якщо
такі дії суперечать законодавству або
порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, суд дійшов
висновку щодо наступного.

22.04.2013р. між ТОВ «НК Артеміда трейд»
(Постачальник) та ТОВ «Нафталюкс»
(Покупець) уклали договір поставки
палива №А-00000070, за умовами якого
Покупець зобов'язався передати Покупцю
нафтопродукти, олію (товар) відповідно
до видаткової накладної, а Покупець
зобов'язався прийняти та оплатити
поставлений товар на у мовах та у
строки, встановлені Договором.

Договір вступає в силу з моменту його
підписання та діє до 31.12.2013р. (п.7.1.).

Сторони за договором здійснюють
взаєморозрахунки, які складаються із
вартості товару, вказаній у товарній
накладній, а також відсотки за
користування чужими грошовими коштами
(п.4.1.).

Вартість поставленого товару зміні не
підлягає (п.4.2.). Ціна товару по кожній
позиції визначена у видатковій
накладній, яка є невід'ємною частиною
договору (п.4.3.).

Покупець зобов'язується оплатити
шляхом перерахування на поточний
рахунок Продавця вартість товарів, що
поставляються, протягом 3 календарних
днів з дня отримання товару (п.4.5.).

Як вбачається з Видаткових накладних
№А- від 22.04.2013р., № А- від
20.05.2013р., № А- від 11.06.2013р., №А-
від 19.06.2013р., №А- від 20.06.2013р., №
А- від 20.06.2013р., № А- від
21.06.2013р., № А- від 27.06.2013р., №А-
від 03.07.2013р., № А- від 04.07.2013р., №
А- від 05.07.2013р., № А- від
11.07.2013р. Позивачем поставлено
Відповідачу товар на загальну суму
1321699,58 грн.

Відповідно до статті 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні», накладні
являються первісними звітними
документами, на підставі яких
проводиться звіт господарської
діяльності.

Системний аналіз Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженому
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88 та інших підзаконних
нормативних актів, які регулюють
порядок ведення бухгалтерського
обліку на підприємствах, свідчить про
те, що у бухгалтерському обліку повинні
відображатися господарські операції,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів
на підставі первинних документів.
Останні для надання їм юридичної сили й
доказовості в розумінні статті 34 ГПК
України повинні мати крім обов'язкових
реквізитів додаткові в залежності від
характеру операції, зокрема підставу
для здійснення господарських операцій.
Тобто, в якості доказу первинні
документи мають містити повні дані про
конкретні господарські операції та
підставу їх здійснення.

Як було зазначено вище, за приписами
Господарського процесуального кодексу
України, судовими доказами слід
вважати документи, які можуть
підтвердити або спростувати обставини,
що мають значення для правильного
вирішення спору.

Доказів наявності заперечень щодо
кількості поставленого товару, а також
порядку поставки та інших зауважень
суду не представлено.

Виходячи з системного аналізу
наведених норм та обставин, суд вважає,
що надані Позивачем документи є
належним доказом здійснення передачі
Відповідачу обумовленого товару та
прийняття його останнім в межах
спірного правочину.

Зазначені обставини у порядку статей
32-36 Господарського процесуального
кодексу України не спростовані.

Отже, за викладених обставин, Позивачем
належним чином доведено факт виконання
обов'язку щодо передачі товару у
відповідності до норм статті 664
Цивільного кодексу України та умов,
визначених договором поставки палива
№А-00000070 від 22.04.2013р..

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України, цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також з дій осіб, що не передбачені
актами цивільного законодавства , але
за аналогією породжують цивільні права
і обов'язки.

Згідно із ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу
України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є договори та інші правочини.

Проте, як вбачається з фактичних
обставин справи, в порушення статей 525
та 526 Цивільного кодексу України, які
передбачають, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, причому одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається, означені грошові
зобов'язання Відповідача перед
Позивачем у встановлені договором
строки частково не виконані.

Згідно Довідки вих..№ 26/3-1825 від 29.11.2013р.
та Платіжного доручення, Відповідачем
оплачено товар частково, на загальну
суму 954763,01 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
Відповідачем частково не сплачено за
отриманий товар згідно Видаткових
накладних №А- від 05.07.2013р. (295658,57
грн.) та №А- від 11.07.2013р. (71278 грн.),
що загалом складає 366936,57 грн.

Сторони у п.4.5. Договору поставки палива
№А-00000070 від 22.04.2013р. передбачили, що
Покупець зобов'язується оплатити
шляхом перерахування на поточний
рахунок Продавця вартість товарів, що
поставляються, протягом 3 календарних
днів з дня отримання товару.

Відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України, якщо
останній день строку припадає на
вихідний, святковий або інший
неробочий день, що визначений
відповідно до закону місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

Датою поставки товару за Видатковою
накладною №А- є 05.07.2013р., граничний
строк оплати товару 08.07.2013р., датою
поставки товару за накладною №А-
є 11.07.2013р., граничний строк оплати
товару - 15.07.2013р. (оскільки 14.07.2013р. є
вихідним днем).

Отже, Відповідачем не здійснена у
встановлені строки оплата за
поставлений товар згідно спірних
накладних.

Таким чином, сума заборгованості
Відповідача перед Позивачем становить
366936,57 грн, а позовні вимоги в цій
частині є такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Водночас Позивач просить стягнути з
Відповідача 38% річних, що складає 61589,78
грн.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитору
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Сторонами у п.4.7. Договору поставки
палива №А-00000070 від 22.04.2013р. передбачено,
що при здійсненні оплати після строку,
встановленого у п.4.5. така оплата
вважається простроченою. При
простроченні оплати за Договором з
Покупця стягуються відсотки за
користування чужими грошовими коштами
у розмірі 38%, штраф у розмірі 20% від суми
оставленого товару з моменту
прострочення платежу за кожен день
прострочення до моменту повної оплати
заборгованості.

Господарський суд зауважує, що
позивачем невірно визначений період
нарахування штрафних санкцій щодо
прострочення оплати товару
Відповідачем згідно накладною
№А- є 11.07.2013р., а саме початком
періоду є 16.07.2013р., а не 15.07.2013р., оскільки
15.07.2013р. є граничним строком оплати
товару за вказаною накладною.

Перевіривши розрахунок 38% річних за
допомогою програми
інформаційно-пошукової системи
«Законодавство», зважаючі на межі
позовних вимог та вірні періоди
нарахування, суд дійшов висновку про
те, що сума 38% річних підлягає
задоволенню частково - у сумі 61367,16 грн.

Також Позивач просить стягнути з
Відповідача пеню у сумі 21359,53 грн.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу
України передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 551 Цивільного
кодексу України, якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Отже, для застосування до боржника
відповідальності у вигляді стягнення
пені, вона має бути передбачена законом
або договором.

Так, згідно п.6.2.1. вищевказаного
правочину, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань, а саме порушення
строків оплати товару, вказаних у п.4.5.
Догвоору, сторона сплачує пеню у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми заборгованості за весь час
прострочки до повного погашення
заборгованості.

Частиною шостою статті 232 ГК України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені з
урахуванням меж позовних вимог та
правомірних періодів її нарахування,
господарський суд прийшов до висновку
про задоволення даних позовних вимог
частково, а саме в сумі 21332,22 грн.

Позивачем заявлено до стягнення з
Відповідача штраф у сумі 73387,31 грн.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачена
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Вказана позиція встановлена Верховним
судом України у Постанові Верховного
суду України від 27.04.2012р. у справі №
06/5026/1052/2011.

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено зокрема штраф (частина перша
статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України.

Враховуючи викладене, господарський
суд приходить до висновку, що сторонами
правомірно погоджено в спірному
договорі відповідальність у вигляді
стягнення штрафу, а саме у п.4.7. Договору
- штраф у розмірі 20% від суми
поставленого товару з моменту
прострочення платежу за кожен день
прострочення до моменту повної оплати
заборгованості.

Перевіривши розрахунок суми штрафу,
здійснений Позивачем, суд задовольняє
дані позовні вимоги, а саме в сумі 73387,31
грн.

Водночас Позивач просить суд накласти
арешт на майно ТОВ «Нафтолюкс».

Згідно зі ст. 66 ГПК України,
господарський, суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. При цьому забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Таким чином, із змісту вищенаведеної
статті вбачається, що необхідною
умовою вжиття заходів до забезпечення
позову є наявність обставин, які
свідчать про те, що в разі невжиття
таких заходів можуть виникнути
перешкоди щодо виконання рішення суду.
Безпосередньою метою вжиття заходів є
саме забезпечення виконання рішення.

Отже, інститут забезпечення позову в
господарському процесі існує виключно
з метою забезпечення гарантії
виконання подальшого судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГПК України позов
забезпечується, в тому числі,
накладанням арешту на майно або
грошові суми, що належать
відповідачеві, забороною
відповідачеві вчиняти певні дії.

У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Згідно Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №16 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

В обґрунтування поданої заяви Позивач
вказує про здійснення Відповідачем
дій, спрямований на реалізацію
транспортних засобів підприємства,
долучивши Лист Центру надання послуг
пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів м.Макіївки
при УДАІ ГУМВС України в Донецькій
області вихід.№ 9/7-19653 від 23.11.2013р. та
роздруківку з сайту дошки оголошень.

Суд відмовляє у задоволенні вказаної
заяви у зв'язку з недоведеністю
реальних обставин того, що усе майно,
які є у відповідача, може зникнути,
зменшитися за кількістю на момент
винесення рішення господарським судом.
Крім того, арешту може підлягати тільки
конкретна сума грошових коштів, за
умови її фактичної наявності у
відповідача, що також не було доведено
Позивачем належними доказами.

Судові витрати підлягають віднесенню
на Відповідача пропорційно
задоволеним позовним вимогам
відповідно до вимог статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до п.2.5. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №7
від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процессуального кодексу України»,
Законом України «Про судовий збір»
передбачено (абзац третій частини
другої статті 6) зменшення розміру
судового збору з позовної заяви,
поданої після подання заяви про вжиття
запобіжних заходів або забезпечення
позову, на розмір судового збору,
сплаченого за подання заяви про вжиття
запобіжних заходів чи заяви про
забезпечення позову. Зазначене
зменшення розміру судового збору
здійснюється і в разі одночасного (в
один і той же день) подання до
господарського суду позовної заяви і
заяви про забезпечення позову, в тому
числі при об'єднанні їх в одному
документі. Якщо заяву про забезпечення
позову подано після подання позовної
заяви, то відповідне зменшення суми
судового збору не здійснюється.

Згідно п. 2.22 вказаної Постанови, у разі
коли ГПК не передбачено можливості
повернення господарським судом заяви у
зв'язку з неподанням доказів сплати
суми судового збору (наприклад, заяви
про забезпечення позову), то суд
повинен розглянути зазначену заяву й
за відсутності таких доказів, а
розподіл відповідних сум судового
збору здійснити між сторонами згідно
із статтею 49 названого Кодексу у
залежності від результатів розгляду
відповідної заяви; про такий розподіл
може бути зазначено і в рішенні
(постанові) господарського суду,
прийнятому(-ій) за результатами
розгляду справи, або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи.

Так, п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про
судовий збір» передбачено сплату
судового збору за подання до
господарського суду заяви про вжиття
запобіжних заходів та забезпечення
позову у сумі 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати.

Враховуючи результат розгляду заяви
Позивача про вжиття заходів
забезпечення позову, сплата судового
збору за вказану заву підлягає
стягненню з Позивача на користь
Держбюджету України.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1, 4-2, 4-3, 22, 32-38, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд , -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «НК
Артеміда-трейд», м. Макіївка, Донецька
область до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафтолюкс», м.Сніжне
Донецької області про стягнення 523273,19
грн., з яких 366936,57 грн. основного боргу,
61589,78 грн. 38% річних, 73387,31 грн. штрафу,
21359,53 грн. пені. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нафтолюкс» (86500,
Україна, Донецька область, м.Сніжне,
вул.Серго, буд.24, , р/р
3990 у Донецькому РВ ПАТ Приватбанк
м.Сніжне МФО 335496) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю «НК
Артеміда трейд» (86117, Донецька область,
м.Макіївка, вул. Андропова, 15а п/рах №601 ПАТ «Банк
Кредит Дніпро» МФО 305749 ІПН 28) 366936,57
грн. основного боргу, 61367,16 грн. 38%
річних, 73387,31 грн. штрафу, 21332,22 грн. пені.,
що загалом складає 523023,26 грн., а також
відшкодування сплаченого судового
збору у сумі 10460,46 грн.

3. В задоволенні в іншій частині позову
відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «НК Артеміда трейд»
(86117, Донецька область, м.Макіївка, вул.
Андропова, 15а п/рах
№601 ПАТ «Банк Кредит Дніпро» МФО
305749 ІПН 28) на користь Державного
бюджету України 1720,5 грн. судового збору
за подання заяви про вжиття заходів
забезпечення позову.

5. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

6. У судовому засіданні 17.12.2013 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

7. Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку протягом десяти
днів з дня його оголошення. Зазначений
строк обчислюється з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
ст.ст.84, 85 Господарського
процесуального кодексу України.

8. Повний текст рішення складено 23.12.2013р.

Суддя
С.М.
Соболєва