РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в прийнятті апеляційної скарги

"27" березня 2013 р. Справа №18/25/2012/5003

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Сініцина Л.М.

розглянувши апеляційну скаргу Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

на рішення господарського суду Вінницької області від 07.06.12 р.

у справі № 18/25/2012/5003

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до Козятинської районної державної адміністрації

про визнання договору оренди водних об'єктів із земельними ділянками водного фонду поновленим у повному обсязі

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 07.06.2012р. у справі №18/25/2012/5003 в задоволенні позову суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Козятинської районної державної адміністрації про визнання договору оренди водних об'єктів із земельними ділянками водного фонду поновленим у повному обсязі відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги до Козятинської районної державної адміністрації задоволити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що рішення є незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а висновки, суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, скаржник в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд, вважаючи, що сторони визначили свої правовідносини у договорі оренди землі № 72 від 11.05.2004 р., відступивши від засад, визначених у законі, реалізовуючи принцип свободи договору, передбачений ст. 627 ЦК України, шляхом включення договірних умов, законом не передбачених, а саме, щодо двомісячного строку попередження орендаря про намір подовжити дію договору оренди.

Однак, фактично, сторони не відступили від норми, передбаченої ч.і ст. 33 Закону України "Про оренду землі", а лише конкретизували у договорі строк попередження про намір подовжити дію договору.

Разом з тим, скаржник зазначає, що права та обов'язки сторін, не урегульовані договором, регулюються законом. Саме таке право про поновлення договору оренди є у останнього у разі продовження використання земельної ділянки після закінчення дії договору, передбачене ч. 3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та обов'язок орендодавця пред'явити орендарю лист-вимогу у разі незгоди з цим.

Суд зазначеної правової норми не застосував, помилково вважаючи, що сторони мають керуватись лише умовами договору, а не законом у частині прав та обов'язків, які договором не передбачені.

Це ж саме, як вважає скаржник, стосується і способів захисту прав, передбачених договором, які, на думку суду, розширенню не підлягають. Між тим, спосіб захисту права позивача (скаржника), який останній зазначив у якості предмета позову визнання продовженим дії договору у повному обсязі, - базується як на нормах цивільного, так і господарського та земельного права. Це - визнання права оренди шляхом подовження дії договору, установлення господарських правовідносин щодо оренди землі, присудження до виконання обов'язку в натурі щодо укладання додаткової угоди, щодо яких суд дійшов до помилкового висновку про невідповідність предмету позову способам захисту, передбачених законом або договором. Крім зазначеного, задоволення позовних вимог щодо визнання договору оренди землі поновленим та зобов'язання укласти відповідну додаткову угоду є доволі поширеним у судовій практиці господарських судів різних інстанцій, що спростовує висновок Господарського суду Вінницької області про невідповідність такої позовної вимоги способам захисту прав, передбачених законом.

Крім того, підставами для продовження договору оренди землі на новий строк та на тих саме умовах є сукупність двох передбачених законом умов; факту продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди та відсутність письмових заперечень з боку орендодавця протягом місяця після закінчення строку договору (ч.3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі"). Наявність цих двох умов закон не пов'язує із зверненням орендаря з заявою про подовження договору оренди землі (ч.1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", п. 4.5 договору оренди №72від 11.05.2004 р.) і вони є самостійними для встановлення факту подовження договору оренди землі.

Що стосується аргументації у судовому рішенні правомірності надання в оренду одного з орендованих скаржником водних об'єктів ТОВ "АРЧІ", то ця обставина не стосується та не може бути підставою для відмови у позові, так як правовідносини між зазначеною юридичною особою та відповідачем по справі виникли пізніше, ніж правовідносини між скаржником та Козятинською РДА з приводу поновлення договору оренди землі.

Вивчивши зміст апеляційної скарги та розглянувши додані до неї документи, колегія суддів апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відсутність підстав для прийняття апеляційної скарги до розгляду, з огляду на таке.

Пунктом 5.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" із змінами і доповненнями внесеними Постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 17.10.2012 року "Про внесення змін до деяких Постанов Пленуму Вищого господарського суду України" передбачено, що частиною третьою статті 22 ГПК на сторони покладено обовязок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, до яких законом віднесено, зокрема, право апеляційного і касаційного оскарження. При цьому за вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, кожний має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Таким чином, зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Якщо таке зловживання виявляється у повторному (два і більше разів) поданні апеляційних або касаційних скарг на судові рішення, які вже переглянуто відповідно в апеляційному або в касаційному порядку, то суд першої інстанції своєю ухвалою повертає повторно (і більше разів) подану одним і тим же учасником судового процесу апеляційну скаргу на одне й те саме судове рішення місцевого господарського суду, яке вже перевірено в апеляційному порядку, а так само на процесуальний документ, який не ухвалювався та відсутній у справі.

Ухвали про повернення апеляційних і касаційних скарг у наведених випадках можуть виноситися судом апеляційної інстанції й за відсутності у ньому матеріалів справи, - на підставі даних діловодства суду та Єдиного державного реєстру судових рішень.

Так, як вбачається з даних Діловодства спеціалізованого суду, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.12р. рішення господарського суду Вінницької області від 07.06.2012 року по справі №18/25/2012/5003 залишено без змін, а апеляційну скаргу позивача - Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 - без задоволення.

Вказана вище постанова апеляційної інстанції згідно даних Діловодства спеціалізованого суду та Єдиного державного реєстру судових рішень в касаційному порядку не оскаржувалась.

Відповідно до п.8 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.91 ГПК України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

В силу ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що якщо апеляційну скаргу подано на рішення чи ухвалу місцевого господарського суду, яку вже було переглянуто в апеляційному (касаційному) порядку, то відповідна обставина виключає перегляд судових актів суду першої інстанції апеляційним господарським судом.

Враховуючи те, що відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України Рівненським апеляційним господарським судом рішення місцевого господарського суду переглянуто в повному обсязі, повторне звернення будь-якої особи вказаної в ч.1 ст.91 ГПК України, з апеляційною скаргою не допускається.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що у прийнятті апеляційної скарги суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 Володимировичана рішення господарського суду Вінницької області від 07.06.2012 року слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 86, 91, 98 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті апеляційної скарги суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 07.06.2012 року.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Сініцина Л.М.