РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2013 року Справа № 902/331/13-г

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Василишин А.Р. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі Мулявка М.П.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 20.03.13р. у справі № 902/331/13-г (суддя Мельник П.А.)

за позовом Приватного підприємства "Сігма"

до відповідача Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1

про стягнення 6 607,24 грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області у справі №902/331/13-г від 20.03.13р. позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 6607,24грн. - грошових коштів, які сплачувалися як попередня оплата за щебеневу продукцію на підставі усного договору, є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідачем порушено зобов'язання та недопоставлено таку продукцію у повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 20.03.13р. у справі 902/331/13-г та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача суму судового збору - 860 грн. 25 коп. за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а рішення суду не ґрунтується на нормах закону. Адже у даних правовідносинах мало місце відмовлення позивача від отримання щебеневої продукції із-за мотивів відсутності вільного місця на будівельній площадці для його складування. Відповідач не відмовлявся від поставки щебеню фракції 40-70. Навпаки, щебінь, вартість якого у позові вказує позивач, був доставлений на будівельний майданчик позивача в останній партії двома автомобілями, однак він відмовився приймати таку продукцію та заборонив автомобілям розвантажитися, внаслідок чого водії останніх змушені були повернути щебеневу продукцію до кар'єру.

У судовому засіданні відповідач доводи апеляційної скарги підтримав, деталізувавши їх додатковими поясненнями та обгрунтуваннями.

Позивач не скористався правом подачі письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності ч.2 ст.96 ГПК України не перешкоджає перегляду судового акту.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. Про час і місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвали суду, а.с. -39).

Оскільки явка позивача в судове засідання обов'язковою не визнавалася, позивач належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення її розгляду до суду не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі позивача.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника відповідача у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу скаржника слід задовольнити, а рішення господарського суду Вінницької області від 20.03.13р. у даній справі слід скасувати, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, колегією суддів апеляційної інстанції взято до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов усної домовленості відповідач - фізична особа - підприємець (ФОП) ОСОБА_1 зобов'язався продати ПП "Сігма" - позивачу будівельні матеріали, а саме щебінь гранітний на суму 124670,00 грн.

Свої зобов'язання Замовник (позивач) виконав в повному обсязі, сплативши згідно рахунку та банківської виписки обумовлену суму, підтвердженням чого є банківська виписка від 24.06.10 р. (а.с.8), проте Виконавець (відповідач) будівельні матеріали поставив на суму 118062,76 грн., про що свідчить видаткова накладна № РН-0000033 від 30.06.2010 року. Таким чином, на думку позивача, неповернутою відповідачем залишилась сума боргу в розмірі 6607,24 грн.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

В ч.1 статті 202 Цивільного кодексу України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до припису ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про те, що дії відповідача по передачі товару позивачу та дії позивача по прийняттю вказаного товару, за визначеною ціною свідчать про те, що між сторонами виникли зобов'язання які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

В своїй апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач пояснив, що на підставі усного договору купівлі-продажу він зобов'язувався продати та поставити позивачу будівельні матеріали - щебінь гранітний фракції 40-70 на суму 124670,00грн. Скаржник підтверджує, що позивач перерахував на його поточний рахунок зазначену суму, але замовник в той час, коли виконання договору було майже закінчено, відмовився приймати товар, а прийняв товар лише на суму - 118062,76 грн., про що свідчить видаткова накладна №РН-0000033 від 30.06.2010 р. (а.с.7).

Місцевий господарський суд дійшов до правомірного висновку про те, що до правовідносин сторін повинні бути застосовані вимоги ст. 530 ЦК України якою передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В матеріалах справи наявна копія претензії №10 від 16.08.11 р. відповідачу з проханням повернути залишок коштів (а.с.10), на яку, при обґрунтуванні своєї позиції, посилається суд першої інстанції із зазначенням, що вказана вимога залишена відповідачем без відповіді. Аналогічного змісту і повторна претензія №23 від 28.11.12р. (а.с.9).

Проте, доказів надсилання таких претензії відповідачу позивачем не надані ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції. Про неотримання будь-якої претензії з боку позивача як первинної так і повторної в судовому засіданні апеляційної інстанції зазначив і апелянт.

Також, як однозначно свідчать матеріали справи, позивач не звертався до відповідача з вимогою виконати свої зобов'язання за укладеним правочином, у зв'язку з чим, строк поставки товару, відповідно до вимог ст. 530 ЦК України, для відповідача ще не настав.

В рішенні суд першої інстанції зазначає, що відповідач товар вчасно та в повному обсязі не поставив, отримані від позивача кошти не повернув, в результаті чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 6607,24 грн.

Однак, згідно зі ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, а так як строк виконання відповідачем своїх зобов'язань за правочином ще не настав, то останній і не порушив його умов.

Проте, це не позбавляє позивача права звернутись до відповідача з відповідною вимогою щодо виконання останнім свого зобов'язання за правочином та поставки решти частини товару, а у разі не виконання відповідачем своїх зобов'язань в натурі, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до помилкового висновку при прийнятті судового акту.

Таким чином, суд першої інстанції неправомірно задоволив позовні вимоги Підприємства про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 6607,24 грн.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, є обґрунтованими, підтверджуються зібраними по справі доказами і відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення господарського суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позивачу приватному підприємству "Сігма" в позові відмовити та стягнути з останнього на користь суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 860 грн. 25 коп. судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 від 05.04.13р. задоволити.

Рішення господарського суду Вінницької області від 20 березня 2013 року у справі №902/331/13-г скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позивачу - приватному підприємству "Сігма" - в позові відмовити.

Стягнути з приватного підприємства "Сігма" (20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Артема, буд.88, ) на користь суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 860 грн. 25 коп. судових витрат за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити господарському суду Вінницької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №902/331/13-г повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Крейбух О.Г.