ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2013 року
Справа № 915/1912/13

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської
області у складi головуючого суддi
Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання
Колесніченко О.М.,

представників позивача: Степаненко О.О.
- дов. №01/33-386 від 26.12.2012,

представника відповідача: Титовська
Т.В. - дов.№1056 від 13.09.2013,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного
товариства «Миколаївобленерго»

(юр.адреса: 54017,
м.Миколаїв, вул.Громадянська, 40)

поштова адреса: 54055,
м.Миколаїв, вул.Чигрина, 94)

до відповідача: Комунального
підприємства «Спеціалізоване
Комунальне підприємство «Гуртожиток»
(54000, м.Миколаїв, вул.М.Василевського,
55-А)

про: стягнення боргу за активну
електроенергію договором №44/3120 від
07.05.2007 в сумі 203476,54 грн., пені в сумі 25886,74
грн., збитків від інфляції в сумі 961,67
грн. та 3% річних в сумі 5265,73 грн., -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з
позовом, в якому просить стягнути з
відповідача борг за активну
електроенергію договором №44/3120 від
07.05.2007 в сумі 203476,54 грн., 25886,74 грн. пені,
961,67 грн. збитків від інфляції та 5265,73
грн. - 3% річних.

В обґрунтування своїх вимог
позивач зазначає, що в порушення
приписів чинного законодавства та умов
договору №44/3120 від 07.05.2007 відповідач за
поставлену у травні та червні 2013 року
активну електроенергію на суму 241397,06
грн. розрахувався частково, залишок
боргу у сумі 203476,54 грн. не погасив. У
зв'язку з порушенням строків оплати
наданих послуг відповідачу також
нарахована пеня, збитки від інфляції та
3% річних.

Відповідач заперечень проти
позовних вимог не висловив, подав до
суду клопотання про звільнення від
сплати пені.

У судових засіданнях 06.11.2013, 02.12.2013,
11.12.2013, 16.12.2013, 20.12.2013 судом, у
відповідності до ч.3 ст.77 ГПК України,
оголошувались перерви.

Ухвалою суду від 11.12.2013 строк
розгляду справи продовжено на 15 днів.

Під час розгляду справи,
представники сторін підтримали доводи,
викладені у позові та запереченнях
проти позову.

У судовому засіданні 27.12.2013 судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

При прийнятті рішення судом взято до
уваги наступне.

07.05.2007 між сторонами було укладено
договір на постачання електричної
енергії №44/3120 (надалі - Договір) (а.с.9-24),
згідно якого постачальник (позивач у
справі) зобов'язаний продати
електричну енергію в обсягах,
визначених у Додатку №1, для
забезпечення потреб електроустановок
споживача з приєднаною потужністю 3931,6
кВт, а споживач (відповідач у справі)
зобов'язаний оплатити постачальнику
вартість використаної (купленої)
електричної енергії та здійснювати
інші платежі згідно з умовами цього
договору. Строк дії договору сторони
визначили з 07.05.2007 до 31.12.2007, а в частині
розрахунків до повного їх завершення.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України
та ст.193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного та
Господарського кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно приписів ст.ст.901, 903 Цивільного
кодексу України, за договором послуг
одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором. Якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

За приписами ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

За умовами п.2.2 Договору, позивач
зобов'язався постачати споживачу
електричну енергію в обсягах,
визначених відповідно до розділу 5 та з
урахуванням умов розділу 6 Договору
(додаток №1 «Обсяги постачання
електричної енергії споживачу та
субспоживачу»).

Позивачем умови договору виконувались
належним чином, що відповідачем не
заперечується.

Так, на виконання умов договору,
позивач поставив відповідачу активну
електричну енергію за травень 2013 року в
кількості 441555 кВт/год на загальну суму
107825,11 грн., а у червні 2013 року в
кількості 524674 кВт/год на загальну суму
133571,95 грн., що підтверджується актами
про використану електроенергію
споживача та виставленими рахунками
(а.с.68-79).

Відповідно до п.п.2.3.2, 2.3.3, 2.3.4 Договору,
споживач зобов'язався дотримуватись
режиму споживання електричної енергії,
згідно з умовами розділу 5 Договору та
режиму роботи електроустановки згідно
Додатку №2 «Перелік об'єктів
споживача», оплачувати постачальнику
вартість електричної енергії, а також
здійснювати інші платежі згідно з
умовами Договору та додатків №10
«Порядок розрахунків».

Пунктами 1 та 2 Додатку №10 до Договору
(а.с.15) сторони обумовили порядок
розрахунків за надані послуги з
постачання електроенергії, за яким
розрахунковим вважається період з 21
числа місяця до такого ж числа
наступного місяця. Покази
розрахункових засобів обліку
відповідно до переліку об'єктів
споживача і точок комерційного обліку
фіксуються споживачем на звітну дату
кожного місяця та оформлюються «Актом
про використану електричну енергію» по
наведеному у Додатку №4 зразку.
Споживач до 16 числа місяця здійснює
плановий платіж у сумі вартості 100%
заявленого обсягу споживання
електричної енергії. В день надання
«Акту про використану електричну
енергію» постачальник надає споживачу
рахунок на здійснення попередньої
оплати та рахунок вартості фактично
спожитої електроенергії. В разі
неповної попередньої оплати за минулий
розрахунковий період, різниця між
сумою попередньої оплати та вартістю
спожитої електроенергії має бути
сплачена споживачем протягом 5
операційних днів з дня отримання
рахунку за фактично використану у
розрахунковий період електричну
енергію. Якщо фактичне споживання
електричної енергії виявиться меншим
ніж очікуване, надлишкові кошти
зараховуються як оплата наступних
платежів.

Відповідачем, розрахунки за поставлену
в травні 2013 року та червні 2013 року
активну електроенергію були отримані,
але сплачені частково. Станом на день
подання позову, заборгованість
відповідача за спожиту активну
електроенергію становила 203476,54 грн.

На день розгляду справи відповідач не
надав суду доказів погашення залишку
боргу за поставлену позивачем активну
електроенергію у сумі 203476,54 грн.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги в цій
частині обґрунтовані, підтверджені
матеріалами справи та підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Відповідно до розрахунків
(а.с.81-85), уточнень, викладених у
клопотанні позивача від 17.12.2013 (а.с.176) та
додаткових пояснень від 19.12.2013 (а.с.177),
позивач, на підставі ч.2 ст.625
Цивільного кодексу України, просить
стягнути з відповідача 3% річних у сумі
5265,73 грн. за період з 21.04.2013 по 27.06.2013,
внаслідок неналежного виконання
відповідачем оплати по рахунках, які
виставлялись позивачем в період з
листопада 2012 року по травень 2013 року, а
також збитки від інфляції в сумі 961,67
грн. за період з 30.04.2013 по 31.05.2013
внаслідок неналежного виконання
відповідачем оплати по рахунках, які
виставлялись позивачем в період з
листопада 2012 року по квітень 2013 року.

В силу приписів ст.ст.598, 599 ЦК України
зобов'язання припиняється частково чи
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором чи законом,
зокрема, виконанням, проведеним
належним чином. При цьому чинне
законодавство не пов'язує припинення
грошового зобов'язання з наявністю
судового рішення про стягнення боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та 3% річних від простроченої
суми чи відкриттям виконавчого
провадження з примусового виконання
такого рішення. Аналогічна думка
міститься в Постановах Верховного Суду
України від 04.07.2011 №13/210/10 та від 12.09.2011
№6/433-42/183, а також в Постанові Вищого
господарського суду України від 16.03.2011
№11/109.

Відповідно до ст.202
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином, зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання, у разі
поєднання управленої та зобов'язаної
сторони в одній особі, за згодою сторін,
або через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених
Господарським кодексом України чи
іншими законами. Господарське
зобов'язання припиняється також у разі
його розірвання або визнання недійсним
за рішенням суду. До відносин щодо
припинення господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Отже, чинне законодавство не пов'язує
припинення зобов'язання з прийняттям
судового рішення чи відкриттям
виконавчого провадження з його
примусового виконання, а наявність
судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків (така ж думка
фігурує у Постанові Вищого
господарського суду України від 31.08.2011
№16/587-22/430 та в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Тому, прийняття господарським
судом Миколаївської області рішення
від 19.08.2013 по справі №915/961/13 про
стягнення з відповідача
заборгованості за квітень 2013 року, яке
відповідачем в повному обсязі не
виконано, не позбавляє позивача права
продовжувати нарахування 3% річних та
збитків від інфляції до повного
припинення грошових зобов'язань
відповідача проведених належним чином.

Перевіривши розрахунки нарахування
збитків від інфляції та 3% річних, суд
вважає позовні вимоги в цій частині
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

На підставі п.4.2.1 Договору, п.7 Додатку
№10 до Договору та у відповідності до
вимог Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
№543/96-ВР від 22.11.1996 (із змінами та
доповненнями), позивачем нарахована
пеня за період з 21.04.2013 по 27.06.2013 у сумі
25886,74 грн.

Розрахунок пені відповідачем не
заперечено, однак подано заяву про
зменшення її розміру.

В обґрунтування заявленого клопотання
про зменшення розміру пені
відповідачем зазначено наступне.

Відповідачем вжито усіх залежних від
нього заходів для стягнення
заборгованості з мешканців: відповідач
регулярно подавав до місцевих судів
заяви про видачу судового наказу про
стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги. Проте
переважна більшість судових наказів на
користь відповідача повертається
відділами ДВС ММУЮ без виконання у
зв'язку з відсутністю у боржників
(мешканців гуртожитків) майна, на яке
можна звернути стягнення. Вказане
свідчить про те, що заборгованість за
електричну енергію утворилася не з
вини відповідача, це борги мешканців,
які не може стягнути державна
виконавча служба, оскільки переважна
більшість населення гуртожитків -
соціально незахищені верстви
населення, які не мають у власності
майна, на яке можна звернути стягнення.

На підтвердження вказаних обставин
відповідачем надані копії постанов
Державної виконавчої служби про
повернення виконавчого документу
стягувачеві (а.с.195-209).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» № 8
від 26.12.2011 (із змінами та доповненнями),
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (п.3 ст.83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна
норма може застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ст.233 ГК України у
разі якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало
збитків іншим учасникам господарських
відносин, суд може з урахуванням
інтересів боржника зменшити розмір
належних до сплати штрафних санкцій.

Системний аналіз вищевказаних норм
дозволяє дійти висновку про те, що суди
мають право при прийнятті рішення про
стягнення пені зменшувати його розмір
з урахуванням усіх конкретних обставин
справи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ч.1 ст.
32 ГПК України).

При вирішенні вказаного питання судом
також враховано, що відповідачем
регулярно здійснюються періодичні
платежі за використану електроенергію.
Наявності вини щодо неможливості
стягнення з мешканців гуртожитку
коштів за електроенергію у відповідача
немає. Фінансовий стан підприємства
згідно Звіту про фінансові результати
за 9 місяців 2013 року та Балансу станом
на 30.09.2013 свідчить про його збитковість.

Відтак, враховуючи соціальний статус
відповідача, його матеріальний стан,
вжиття ним заходів до стягнення
заборгованості з мешканців гуртожитку,
відсутність вини у несвоєчасному
погашенні заборгованості перед
позивачем, надають суду підстави для
задоволення клопотання про зменшення
розміру пені.

Враховуючи викладене, суд вважає за
можливе зменшити розмір заявленої до
стягнення пені на 50%, тобто з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню пеня в сумі 12943,37
грн.

Судовий збір підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 821,п.3 ч.1
ст.83, ст..ст.84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства
«Спеціалізоване Комунальне
підприємство «Гуртожиток», 54000,
м.Миколаїв, вул.М.Василевського, 55-А (р/р
4784 в МФ КБ «Приватбанк», МФО 326610,
) на користь Публічного
акціонерного товариства
«Миколаївобленерго», 54017, м.Миколаїв,
вул.Громадянська, 40 (р/р 62 в МОУ АТ
«Ощадбанк», МФО 326461, )
203476,54 грн. боргу за активну
електроенергію, 12943,37 грн. пені, 5265,73 грн.
- 3% річних, 961,67 грн. збитків від інфляції
та 4711,81 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

Рішення суду, у відповідності зі ст.85
Господарського процесуального кодексу
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом

Згідно ст.ст.91, 93 Господарського
процесуального кодексу України,
сторони у справі, прокурор, треті особи,
особи, які не брали участь у справі,
якщо господарський суд вирішив питання
про їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу на рішення
місцевого господарського суду, яке не
набрало законної сили.

Апеляційна скарга подається через
місцевий господарський суд, який
розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення місцевим господарським
судом. У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Суддя
М.В. Мавродієва

Рішення оформлено у відповідності до
ст.85 ГПК України

та підписана суддею 31 грудня 2013 року.