ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2013 р.
Справа № 911/4645/13

Господарський суд Київської області у
складі судді Черногуза А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Приватного
акціонерного товариства
«Разнобитпродукт» до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Валтекс»
про стягнення боргу,

за участю представників:

позивача: Рейзін М.В. (дов. б/н від 23.12.2013);

відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Приватного акціонерного
товариства «Разнобитпродукт» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Валтекс» про
стягнення боргу.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань з оплати отриманого
товару за видатковими накладними, у
зв'язку з чим просить суд стягнути з
відповідача 16915,01 грн боргу.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 16.12.2013 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 24.12.2013.

23.12.2013 через канцелярію господарського
суду Київської області надійшло
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
хворобою його представника. Суд
відмовляє в задоволенні цього
клопотання з підстав того, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку
з відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
ч. 1 - 5 ст. 28 Господарського
процесуального кодексу України, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (ст.ст. 32
- 34 Господарського процесуального
кодексу України), причому відсутність
коштів для оплати послуг представника
не може свідчити про поважність
причини його відсутності в судовому
засіданні (Аналогічна правова позиція
викладена у п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції).

В судовому засіданні 24.12.2013 суд
заслухав пояснення представника
позивача, він підтримав позовні вимоги
у повному обсязі. Відповідач в судове
засідання не з'явився.

Враховуючи, що відповідач був належним
чином повідомлений про судове
засідання та те, що реалізація норми ст.
38 Господарського процесуального
кодексу України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, заслухавши пояснення
представника позивача, суд

Установив:

Як вбачається з матеріалів справи, між
Приватним акціонерним товариством
«Разнобитпродукт» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Валтекс»
була досягнута домовленість,
відповідно до якої позивач
зобов'язався поставити відповідачу
товар, а відповідач зобов'язався
прийняти та оплатити його вартість.

Господарський суд зазначає, що
цивільні права і обов'язки виникають з
підстав, встановлених ст. 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України, а саме
безпосередньо з правочинів,
господарських договорів та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори) - тобто
погодженою дією двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 205 Господарського
процесуального кодексу України
правочин може вчинятись усно або в
письмовій формі; сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

За приписом ч. 1 ст. 206 Цивільного
кодексу України усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Стаття 218 Цивільного кодексу України
встановлює, що недодержання сторонами
письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком
його недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

З позовної заяви вбачається, що на
виконання умов домовленості позивачем
на адресу відповідача була здійснена
поставка товару відповідно до
видаткових накладних № РН-0000492 від
12.02.2013, № РН-0000569 від 15.02.2013, № РН-0000574 від
18.02.2013, № РН-0000746 від 27.02.2013 на загальну
суму 157602,04 грн.

Як на доказ існування правовідносин з
поставки товару між сторонами позивач
посилається на вказані видаткові
накладні.

Зі змісту наданих до позовної заяви
видаткових накладних вбачається, що
вони, оформлені відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку», затв. наказом
Міністерства Фінансів України від 24
травня 1995 року № 88 щодо зазначення
обов'язкових в них реквізитів, а саме:

• найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ;

• назву документа(форми);

• дату і місце складення
документа;

• зміст та обсяг господарської
операції;

• одиницю виміру господарської
операції(у натуральному таабо
вартісному виразі);

• посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення;

• особистий чи електронний підпис
або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, факт передання відповідачеві
матеріальних цінностей
підтверджується видатковими
накладними, доданими до позовної заяви,
які надав позивач на підтвердження
факту передачі товару, підписані та
засвідчені печатками як з боку
позивача так і відповідача, тобто,
документами оформленими у
відповідності до вимог чинного
законодавства та за відсутності у
відповідача заперечень щодо
найменування (номенклатури), кількості,
якості та щодо ціни отриманої
продукції при її прийнятті.

Крім того, суд наголошує на тому, що на
видатковій накладній № РН-0000492 від
12.02.2013 відсутня печатка відповідача, та
на видатковій накладній РН-0000569 від
15.02.2013 відсутній підпис уповноваженої
особи відповідача та його печатка.
Проте, про факт прийняття товару
відповідачем за цими накладними
свідчить наявність їх номерів, сум та
дат у акті звіряння розрахунків за
період з 01.01.2013 по 31.07.2013, що був
підписаний відповідачем та скріплений
його печаткою. Вказаний факт свідчить
про визнання відповідачем поставки за
даними накладними та прийняття
останнім товару. Також, даним актом
сторони зафіксували факт наявності
боргу відповідача перед позивачем
станом на 31.07.2013 в розмірі 17915,01 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що в
ухвалі суду про порушення провадження
у справі відповідачу було
запропоновано подати відзив на позовну
заяву з документальним обґрунтуванням
його доводів, однак останній не надав
суду будь-яких доказів того, що він
заперечує факт отримання товару,
зазначеного у видаткових накладних.

Таким чином, за наслідками дослідження
матеріалів справи, судом встановлено,
що позивач виконав взяті на себе
зобов'язання щодо поставки товару у
відповідності до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Крім того, про факт поставки та
прийняття товару відповідачем
свідчать часткові оплати останнього на
загальну суму 140687,03 грн, що
підтверджується банківськими
виписками з рахунку позивача, наданими
ПУАТ «Фідобанк» (копії містяться в
матеріалах справи). Отже, суд встановив,
що залишок боргу відповідача перед
позивачем складає 16915,01 грн.

Господарський суд зазначає, що
цивільні права і обов'язки виникають з
підстав, встановлених ст. 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України, а саме
безпосередньо з правочинів,
господарських договорів та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори) - тобто
погодженою дією двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу
України правочин може вчинятись усно
або в письмовій формі; сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом. Правочин,
для якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

За приписом частини першої ст. 206
Цивільного кодексу України усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення, за винятком правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Стаття 218 Цивільного кодексу України
встановлює, що недодержання сторонами
письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком
його недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

За приписом ст. 181 Господарського
кодексу України допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відтак, факт передачі товару позивачем
та прийняття його відповідачем
свідчить про укладення між сторонами
правочину, у відповідності до ст.ст. 202,
205, 207 Цивільного кодексу України, який
відповідає вимогам ст. 180
Господарського кодексу України, ст. 181
Господарського кодексу України та
містить ознаки поставки.

Статтею 265 Господарського кодексу
України визначено, що за договором
поставки одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Проте, як свідчать матеріали справи,
відповідач в порушення свого грошового
зобов'язання вартість отриманого
товару у повному обсязі не сплатив,
протилежного суду не надав.

Відтак, враховуючи вищевикладене,
господарський суд дійшов висновку, що
на час вирішення спору в суді вартість
не оплаченого товару відповідачем за
видатковими накладними становить 16915,01
грн.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК
України).

Враховуючи виконання продавцем своїх
зобов'язань з передачі товару покупцю
за накладними, у першого виникло право
вимагати оплати вартості переданого
товару.

Однак, судом встановлено, що з
правовідносин як склалися між
сторонами неможливо визначити строк,
за яким у відповідача виник обов'язок
оплатити отриманий товар, тому,
господарський суд дійшов висновку, що
момент оплати товару сторонами не
визначений.

Водночас, відповідно до частини першої
статті 692 Цивільного кодексу України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Отже, якщо інше не встановлено
укладеним сторонами договором або
актом цивільного законодавства,
перебіг строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 названого
Кодексу, в якій ідеться про строк
(термін) виконання боржником обов'язку,
що не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, до
відповідних правовідносин не
застосовується.

При цьому підписання покупцем
видаткових накладних, які є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і які відповідають вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частини першої статті 692
Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтями 251, 252 Цивільного
кодексу України, строком є певний
період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з
настанням якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Оскільки інший строк оплати товару
сторонами у видаткових накладних
встановлений не був, то відповідач мав
розрахуватись з позивачем після
отримання товару.

Таким чином, враховуючи дату прийняття
товару за накладними та положення ч. 1
ст. 692 Цивільного кодексу України,
покупець зобов'язаний був здійснити
оплату отриманого товару саме в день
його отримання.

Проте, доказів сплати відповідачем
вартості отриманого товару, в
розумінні статей 1087, 1088 Цивільного
кодексу України та пункту 22.1. статті 22
Закону України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні", матеріали
справи не містять, а відтак факт
прострочення виконання відповідачем
своїх зобов'язань щодо оплати взятих на
себе договірних зобов'язань доведено
позивачем належними та допустимими
доказами.

Позивач звертався до відповідача з
претензією № 7/08 від 16.08.2013 в якій просив
погасити існуючу заборгованість.
Вказана претензія залишена
відповідачем без відповіді та
задоволення.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Відповідач, на якого, відповідно до
вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України,
покладається обов'язок доказування, не
надав доказів на підтвердження
проведення оплати за отриманий товар
по видатковим накладним.

З огляду на вищенаведене,
господарський суд дійшов висновку про
доведеність існування боргу
відповідача перед позивачем в розмірі
16915,01 грн, а відтак заявлена позовна
вимога є обґрунтованою та підлягає
задоволенню.

Крім того, у позовній заяві позивач
просить стягнути з відповідача 2000,00
витрат на послуги адвоката.

Так, позивач зазначив, що Приватне
акціонерне товариство
«Разнобитпродукт» звернулось за
адвокатською допомогою до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Юридична
компанія «Юртранскосалтинг», що
підтверджується договором про надання
адвокатських послуг від 15.08.2013 та
сплатило останньому 2000,00 грн за
адвокатські послуги.

Витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум.

За змістом ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України у їх сукупності можливе
покладення на сторони у справі як
судових витрат тільки тих сум, які були
сплачені стороною за отримання послуг
саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч.
1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність"), а не будь-якої
особи, яка надавала правову допомогу
стороні у справі (Аналогічна правова
позиція викладена в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»).

Згідно ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України оплата
послуг адвоката входить до складу
судових витрат і, згідно положень ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, при задоволенні позову,
стягується з відповідача.

Господарським судом встановлено, що
Рейзін Михайло Володимирович є
адвокатом, має свідоцтво про право на
зайняття адвокатською діяльністю № 2893
від 26.04.2007.

Оскільки Рейзін Михайло Володимирович
є повноважним адвокатом, факт надання
послуг підтверджується актом № А1-27/09/13
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
підписаним між позивачем та
представником Товариства з обмеженою
відповідальністю «Юридична компанія
«Юртранскосалтинг» Рейзіним М.В.,
платіжним дорученням № 308 від 27.09.2013 на
оплату 2000,00 грн за юридичні послуги, суд
вважає вимогу про стягнення з
відповідача 2000,00 грн витрат на послуги
адвоката такою, що підлягає
задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статей 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Валтекс»
() на користь Приватного
акціонерного товариства
«Разнобитпродукт» ()
16915,01 грн боргу, 2000,00 грн витрат на
послуги адвоката, а також 1720,50 грн
судового збору.

3. Видати наказ.

Суддя
А.Ф.
Черногуз