ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2012 р. Справа № 5019/334/12

за позовом: фізичної особи підприємця ОСОБА_1

до приватного акціонерного товариства агрофірми «Зоря ім. Плютинського»

про визнання договору дійсним

Суддя Гудзенко Я.О.

за участю представників:

від позивача: ФОП ОСОБА_1 (паспорт серія 300599 30.11.1997), ОСОБА_2 (договір від 21.03.2012 р.),

від відповідача: не зявився

В судовому засіданні 11.04.2012 р. відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) (ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків НОМЕР_1), звернулася до господарського суду Рівненської області з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 4 липня 2011 року № 228/11 (далі договір купівлі-продажу) будівлі магазину, що знаходиться за адресою: смт. Оржів, вул. Центральна, 47, Рівненського району, Рівненської області, укладеного з приватним акціонерним товариством агрофірмою «Зоря ім. Плютинського»(далі відповідач). При цьому позивач в обґрунтування позову посилається на ч. 2 ст. 220, ст.ст. 655, 657, 658 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

У звязку з тим, що договір не був нотаріально посвідченим позивач звернувся до відповідача з вимогою про нотаріальне посвідчення договору, вказуючи, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору на підставі того, що майно вже перейшло у власність позивача і договір не потребує нотаріального посвідчення.

У звязку із неявкою відповідача у судове засідання та необхідністю позивача надати письмові пояснення по суті спору розгляд справи було відкладено на 4 квітня 2012 року.

Представник позивача клопотання щодо фіксації судового процесу не заявляв, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

Відповідач проти позову не заперечував, що підтверджується його листом від 14.03.2012 року № 119, однак як вбачається з його довідки від 15.03.2012 року № 120 вважає, що договір нотаріальному посвідченню не підлягає (а.с. 23, 44).

30.03.2012 р. позивачем через канцелярію суду було подано обґрунтування позову як письмові пояснення по суті спору в яких він зазначає, що будівля магазину придбана за договором купівлі-продажу є тимчасовою спорудою - ларьками, тимчасові споруди не відносяться до обєктів, які підлягають обовязковій державній реєстрації згідно приписів ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В підтвердження вказаного позивач послався також на п. 1.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно»затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 січня 2009 року № 86/5 (далі Тимчасове положення) та надав інвентарний список основних засобів ПрАТ «АПК «Зоря»на 01.01.2010 року Ф № ОС-1.

До письмового обгрунтування позову позивач додав довідку відповідача від 22.03.2012 року № 132 в якій зазначено, що ЗАТ АПК «Зоря»переіменоване в ПрАТ «Агропромислова корпорація «Зоря», 02.09.2010 року ПрАТ «Агропромислова корпорація «Зоря» переіменоване в ПрАТ агрофірма «Зоря ім. Плютинського»та довідку від 22.03.2012 року № 133 в якій відповідач зазначив, що після прийняття рішення господарським судом Рівненської області від 10.03.2006 року № 14/52, яким визнано право власності на будівлю магазину смт. Оржів Рівненського району Рівненської області, ПрАТ Агрофірма «Зоря ім. Плютинського»зверталась до КП РОБТІ щодо реєстрації, крім іншого майна, будівлі магазину в смт. Оржів, у видачі свідоцтва на споруду відмовлено з мотивів, що (ларьок) будівля магазину не повязана фундаментом з землею, а тому не відноситься до нерухомого майна. На підставі вказаного відповідач вважає, що договір купівлі-продажу будівлі магазину не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

У судовому засіданні 4 квітня 2012 року позивач пояснив, що будівля магазину придбана ним є тимчасовою спорудою ларьками, на даний час повязана фундаментом із землею. Підтвердив, що за договором купівлі-продажу придбана саме будівля магазину, а також те, що рішенням господарського суду Рівненської області від 10.03.2006 року № 14/52 судом було визнано право власності за відповідачем на обєкти нерухомого майна з них на будівлю магазину в с. Оржів (а.с. 46), однак вважає, що вказаний договір не підлягає державній реєстрації.

04.04.2012 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 06.02.2012 року.

06.04.2012 року розгляд справи відкладено у звязку із поданням позивачем клопотань про витребування з архіва суду справи № 14/52 та надання часу для ознайомлення, отримання копій даної справи, яке судом було задоволено.

11.04.2012 року Позивачем, до судового засідання, було подано клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, яке також судом було задоволено.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази надані позивачем на підтвердження вимог, господарський суд Рівненської області, -

ВСТАНОВИВ:

4 липня 2011 року між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину № 228/11 (далі - договір купівлі-продажу), що знаходиться за адресою смт. Оржів вул. Центральна, 47 Рівненського району Рівненської області. Відповідно до умов договору купівлі-продажу ПрАТ агрофірми «Зоря ім. Плютинського»(продавець) продало, а ФОП ОСОБА_1 (покупець) придбала будівлю магазину, що знаходиться за адресою смт. Оржів, вул. Центральна, 47, Рівненського району Рівненської області. Договір зі сторони позивача підписано ФОП ОСОБА_1, відповідача головою правління товариства ОСОБА_3

Відповідно до пункту 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладення цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою.

Оскільки під час підписання договору купівлі-продажу будівлі магазину, здійсненні проплат за договором, що підтверджується копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів доданих до позовної заяви (оригінали яких позивачем надавались суду для огляду в судовому засіданні 21.03.2012 року) ОСОБА_1 діяла не лише на підставі свого паспорту громадянки України, а також з посиланням на наявний у неї статус субєкта господарювання, - суд дійшов висновку про те, що вказана угода за своїм субєктним складом носить господарський характер.

Згідно п. 3 договору продаж будівлі вчинено за 51 000 грн., які покупець зобовязався сплатити продавцю до 1 січня 2012 року, шляхом внесення коштів до каси продавця.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що виконав умови договору та сплатив відповідачу 51 000 грн., звертався до відповідача з проханням нотаріально посвідчити договір, однак відповідач від вказаної дії ухиляється.

У підтвердження права власності на будівлю магазину відповідач надіслав суду копію рішення господарського суду Рівненської області від 10 березня 2006 року у справі № 14/52 за позовом ЗАТ агропромислової корпорації «Зоря» до Зорянської сільської ради про визнання права власності, згідно якого ЗАТ агропромислову корпорацію «Зоря»(перейменоване в ПрАТ агрофірма «Зоря»- п. 1.1. статуту відповідача), визнано власником будівлі магазину в с. Оржів (а.с. 25, 45-46). Вказане рішення зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 4 квітня 2006 року та 2 листопада 2007 року.

Інших доказів, які б підтверджували право власності відповідача на даний обєкт нерухомості, сторонами суду надано не було.

Згідно приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Предметом спору є визнання договору купівлі-продажу від 04.07.2001 року № 228/11, укладеного між ПрАТ агрофірмою «Зоря» та ФОП ОСОБА_1, дійсним.

Згідно п. 1.6 Тимчасового положення (в редакції на час укладання договору купівлі-продажу) не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не пов'язані фундаментом із землею.

Однак, позивачем не доведено і не надано суду належних доказів того, що придбане за договором майно є тимчасовою спорудою. Відносно самого предмета договору слід зазначити, що предметом договору купівлі-продажу є будівля магазину. Відповідач у судові засідання не зявляється, у суду відсутні докази для спростування вказаного. Наданий позивачем інвентарний список основних засобів ПрАТ «АПК «Зоря» на 01.01.2010 року Ф № ОС-1 не є належним доказом у підтвердження того, що позивач придбав за договором, який просить визнати дійсним, тимчасову споруду ларьки, а тому суд не може покласти даний доказ в основу рішення.

Згідно зі ст. 33 ГПК України обовязок доказування тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Крім того, в своїх поясненнях наданих в судовому засіданні 04.04.2012 року представник позивача зазначив, що позивач користувався будівлею магазину, що знаходиться за адресою смт. Оржів вул. Центральна, 47 Рівненського району Рівненської області за договором оренди майна з правом викупу від 14.02.2011 року № 165 (копія наявна в матеріалах справи), а придбана ним будівля магазину на час розгляду справи повязана фундаментом із землею. Підтвердив, що за договором купівлі-продажу придбана саме будівля магазину, а також те, що рішенням господарського суду Рівненської області від 10.03.2006 року № 14/52 судом було визнано право власності за відповідачем на обєкти нерухомого майна з них на будівлю магазину в смт. Оржів (а.с. 46), проте вважає, що вказаний договір не потребує державної реєстрації.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зі змісту ст. 32 ГПК України належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять до предмета доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

З копії рішення господарського суду від 10.03.2006 року № 14/52, наданої відповідачем у підтвердження права власності на будівлю магазину як правовстановлюючого документа, вбачається, що за відповідачем було визнано право власності на нерухоме майно, зокрема, будівлю магазину в с. Оржів. Крім того, згідно п. 1 договору купівлі-продажу який позивач просить визнати дійсним, вбачається, що предметом договору є будівля магазину в смт. Оржів, що знаходиться за адресою: смт. Оржів, вул. Центральна, 47, Рівненського району, Рівненської області. Таким чином, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях позивача про те, що придбана ним за договором будівля магазину є тимчасовою спорудою.

За приписами ст. 658 ЦК України (в редакції на час укладання договору та розгляду справи) право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції на час укладання договору та розгляду справи) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як зазначено в позовній заяві, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, проте відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору на підставі того, що майно вже перейшло у власність позивача.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається

Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Однак, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюються на договори купівлі-продажу, предметом яких є нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст.ст. 210, 640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

Пунктом 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна.

Договір купівлі-продажу, оформлений між сторонами 4 липня 2011 року в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України не є укладеним, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 2, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»нерухоме майно земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу чи припинення прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За приписами ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 6 листопада 2009 року № 9 визначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді справи судом з'ясовано, що договір купівлі-продажу підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки придбана позивачем будівля магазину є нерухомим майном, однак договір не був нотаріально посвідчений та державну реєстрацію не пройшов, відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, підстав нікчемності правочину судом не встановлено.

В судовому засіданні представником позивача надано суду пояснення по суті спору та вказано, що за відповідачем на праві власності будівля магазину не зареєстрована, придбане ним майно є малою архітектурною формою. Однак, позивач жодних доказів у підтвердження вказаної обставини суду не надав як і не надав пояснення щодо неможливості подання таких доказів.

З урахуванням того, що ч. 3 ст. 640 ЦК України державній реєстрації договору надається саме таке юридичне значення з моменту такої реєстрації договір є укладеним, до цього моменту договір не є укладеним. Закон не встановлює наслідком відсутності державної реєстрації договору його недійсність. Відповідно, такий договір не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Частина 2 ст. 220 ЦК України застосовується лише щодо договорів, які підлягають лише нотаріальному посвідченню, і не може застосовуватися до договорів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2011 року прийнятій у справі № 2-17/604-2009 господарського суду Автономної Республіки Крим.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

За таких обставин справи господарський суд дійшов висновку про неможливість застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання договіру купівлі-продажу будівлі магазину дійсним, у звязку з чим позивачу у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено, понесені у справі судові витрати відповідно до статей 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 220, 210, 640 Цивільного кодексу України, cтаттями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 у позові відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Гудзенко Я.О.

Дата підписання рішення 17.04.2012 р.