КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2012 № 41/312

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рєпіної Л.О.

суддів: Корсакової Г.В.

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ВАТ "Київський завод реле та автоматики"

на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2011

у справі № 41/312 (ОСОБА_2М.)

за позовом Публічне акціонерне товариство "Київенерго" в особі Структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут Київенерго"

до ВАТ "Київський завод реле та автоматики"

про стягнення 562505,69 грн.

дослідивши та вивчивши матеріали вправи, апеляційну скаргу, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 21.10.2011р. у справі № 41/312 частково задоволений позов АЕК «Київенерго» в особі ВП «Енергозбут Київенерго» до ВАТ «Київський завод реле та автоматики» про стягнення 562 505,69 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині стягнення пені.

Представник позивача, проти вимог, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити їх без задоволення, рішення суду без змін.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи,10.03.2010 сторонами укладена додаткова угода, якою договір № 397 (о/р 362) від 29.12.1990року викладено у новій редакції. За умовами договору про постачання електричної енергії № 397 позивач зобовязався продавати, а відповідач придбати електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок за обертами, що визначені в додатках до договору.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що ним були належним чином виконані зобовязання за договором , тоді як відповідач свої зобовязання , у період з 01.11.10 по 01.07.11 р., щодо оплати за спожиту теплову енергію виконав частково, в звязку з чим утворилась заборгованість в сумі 495 607,62 грн. Таким чином, сума боргу, що підлягає стягненню повинна розраховуватися з урахуванням інфляційних втрат та річних, а також штрафних санкцій.

Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що невиконання відповідачем умов договору щодо повної та своєчасної оплати поставленої позивачем електричної енергії є підставою для стягнення з боржника суми основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до вимог статті 625 ЦК України, а також пені, розмір якої визначено умовами договору.

Заперечуючи проти рішення в частині нарахування пені, відповідач вказує на те, що судом не доведено обґрунтованість позовних вимог, так як за його розрахунком розмір пені є меншим, судом не враховано часткове погашення заборгованості, що призвело до прийняття помилкового рішення.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до вимог ст. ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зі змісту статей 509, 510, 513, 520, 521 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з статтею 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Зі змісту вказаної статті випливає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідачем до суду не надано контррозрахунку заявлених до стягнення сум (основного боргу). Належних доказів у відповідності до вимог ст. ст. 33 - 34 ГПК України на підтвердження своєчасного виконання договірних зобов'язань в частині здійснення оплати за поставлену електроенергію, суду не надано.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Згідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідальність за неналежне виконання зобовязань, зокрема в частині здійснення платежів сторонами узгоджена у п. 4.2.1 договору (а.с.28) з приписів якого вбачається, що за порушення термінів оплати, відповідач сплачує пеню у розмірі 0,15 від суми боргу за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Посилаючись на те, що господарський суд не врахував часткову оплату, в звязку з чим розмір пені не відповідає розміру вказаному у рішенні, колегія суддів бере до уваги те, що здійснювати часткову оплату боргу, відповідач почав після отримання копії позовної заяви, що підтверджується виписками банківської установи щодо руху коштів, таким чином розрахунок пені, судом, було здійснено відповідно суми боргу, що визначена сторонами у актах звірки взаєморозрахунків (а.с.183,184) станом на жовтень 2011року.

Між тим, в судовому засідання зясувалось, що до суми боргу ввійшла заборгованість, відносно якої прийнято рішення та знаходиться на стадії виконавчого провадження. Про дану обставину, сторонами наголошувалось у господарському суді, але помилково не враховано. Таким чином, колегія суддів вважає, що суму боргу, що підлягає стягненню необхідно зменшити на 67 493,57грн., тобто на суму що помилково включена до суми позову.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ВАТ «Київський завод реле та автоматики» залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва № 41/312 від 21.10.2011 змінити в частині суми основного боргу, вказавши розмір заборгованості що підлягає стягненню 256 413,05грн..

В іншій частині рішення господарського суду залишити без змін.

2. Матеріали справи повернути, доручити господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Рєпіна Л.О.

Судді Корсакова Г.В.

ОСОБА_1

27.01.12 (відправлено)