ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2012 р. Справа № 5023/2104/12

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Власенко С.М.,

за участю представників сторін:

позивача - не з*явилася,

відповідача- представник ОСОБА_1 за довіреністю 20.06.2012 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2, м.Харків, (вх. 2266Х/2-7) та відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Харківпроект», м.Харків, (вх. 2265Х/2-7) на рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2012 р. у справі №5023/2104/12,

за позовом - фізичної особи ОСОБА_2, м.Харків,

до - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Харківпроект», м.Харків,

про стягнення коштів у розмірі 162 646,04 грн.-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.06.2012 року ( суддя Прохоров С.А.) позов задоволено частково. Стягнуто на користь фізичної особи ОСОБА_2 з Товариства з обмеженою відповідальністю 73 847,84 грн. інфляційних витрат, 17 775,25 грн. 3% річних та судовий збір 1609,50грн. В частині стягнення 49 431,36 грн. витрат на послуги адвоката у справі №5023/091/11, 21 591,59 грн. інфляційних втрат та 1643,42 грн. судового збору відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд змінити рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2012 року і задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відрахований судом відсоток інфляції у розмірі 148,869 за час з 07.03.2007 року по 07.02.2012 року не відповідає дійсності, а саме: з 07.03.2007 р. по 31.12.2007 р.= 116,6 (100,5+100,6)=115,5%; з 01.01.2008 р. по 31.12.2008 р. =122,3%; з 01.01.2009 р. по 31.12.2009 р. =112,3%; з 01.01.2010 р. по 31.12.2010 р.= 109,1%; з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р.+ 104,6%; з 01.01.2012 р. по 07.02.2012 р.= 100,2%, а всього: 164%. Тому розрахунок інфляційних витрат становить: 151113,88 х 164%= 247826,76 грн.; 247826,76 грн. 151113,88 грн. = 96712,88 грн., а тому вказана сума витрат на інфляції, що вказана в позові у розмірі 95439,43 грн., підлягає задоволенню у повному обсязі. Не погоджується позивач і з відмовою у стягненні 49431,36 грн. фактичних витрат на оплату правових послуг адвоката. При цьому, позивач вважає, що витрати на оплату фактично наданих послуг адвоката у даному випадку є збитками позивача, а тому підлягають стягненню з відповідача не на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України, а за правилами статей 526,610, 611,612 Цивільного кодексу України і суд мав стягнути 49431,36грн. з відповідача на користь позивача, у тому числі з урахуванням змісту статті 83 ГПК України.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Інститут Харківпроект», не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2012 року в частині часткового задоволення вимог позивача щодо стягнення з товариства інфляційних та витрат 3% річних. Також відповідач просить застосувати строк позовної давності відповідно до заяви відповідача. Ухвалити нове рішення, яким в частині вимог про стягнення з ТОВ «Інститут Харківпроект» інфляційних втрат та 3% річних на користь ОСОБА_2, яким відмовити у задоволенні цих вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на те, що вимоги (стягнення інфляційних втрат та 3% річних) заявлені поза межами строку позовної давності. Представник інституту 05.06.2012 року подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, проте судом першої інстанції необґрунтовано відхилено вказану заяву, з посиланням на переривання строку позовної давності та застосування статті 264 Цивільного кодексу України. Але відповідач вважає, що перебіг позовної давності по стягненню вартості частини майна товариства та частини прибутку, отриманого товариством в 2007 році до моменту її виходу, розпочинається з 08.03.2008 року та спливає 08.03.2011 року. Отже, на думку відповідача, місцевий господарський суд, частково задовольняючи вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з ТОВ «Інститут Харківпроект» інфляційних витрат та 3% річних, неправильно застосував частину другу статті 264 Цивільного кодексу України та помилково не застосував статті 256,258,261,266,268 Цивільного кодексу України, які підлягають застосуванню у даній справі, що призвело до її неправильного вирішення.

Враховуючи, що апеляційні скарги від позивача та відповідача надійшли на один і той же процесуальний документ - рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2012 року, колегія суддів вважає за необхідне розгляд зазначених скарг об*єднати в одне апеляційне провадження.

03.08.2012 року до апеляційного суду від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про відкликання апеляційної скарги у порядку статті 100 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача проти задоволення поданої заяви про відмову від апеляційної скарги не заперечує.

Відповідно до ст. 100 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитись від неї до винесення постанови. Апеляційний господарський суд має право не приймати відмову від скарги з підстав, визначених у частині шостій статті 22 цього Кодексу (якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси).

Розглянувши подану скаржником заяву про відмову від апеляційної скарги на предмет її відповідності положенням чинного законодавства, колегія суддів вважає, що підстав, передбачених частиною шостою статті 22 ГПК України, які б унеможливлювали прийняття поданої заяви про відмову від апеляційної скарги не існує, а тому подана заява підлягає задоволенню.

Незалежно від поданої відмови від апеляційної скарги позивачем, колегія суддів, розглянувши в повному обсязі матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, встановила наступне.

У січні 2011 року до господарського суду Харківської області у справі №5023/091/11 звернулась гр. ОСОБА_2 з позовом, в якому (після уточнення позовних вимог) просила стягнути з ТОВ «Інститут «Харківпроект» на свою користь вартість належної їй пропорційної частки прибутку, одержаного товариством до 07.03.2007 року, вартість належної їй пропорційної частки чистих активів товариства станом на 07.03.2007 року та зобовязати товариство до державної реєстрації змін в його статуті у звязку зі зміною у складі учасників товариства.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.03.2011 року у позові відмовлено частково. Стягнуто на користь фізичної особи ОСОБА_2 вартість частини майна ТОВ «Інститут «Харківпроект» у розмірі 8693,37 грн., частину прибутку ТОВ «Інститут «Харківпроект» у розмірі

2330,98 грн., 102,00 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 року рішення господарського суду Харківської області від 21.03.2011 року у справі № 5023/091/11 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Інститут «Харківпроект» на користь ОСОБА_2 148782,90 грн. належної її пропорційної частки у статутному ( складеному) капіталі товариства станом на 07.03.2007 року, частини прибутку ТОВ «Інститут «Харківпроект» у розмірі 2330 грн. станом на 07.03.2007 року, 102,00 грн. витрат по сплаті держмита за подання позову, 236,00 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу, 51,00 грн. витрат по сплаті держмита за подання апеляційної скарги та 4935,00 грн. витрат за виконання експертного дослідження. Стягнуто з ТОВ «Інститут «Харківпроект» на користь держбюджету 2113,71 грн. держмита, що не було доплачено позивачем при поданні позову та апеляційної скарги. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що датою виходу ОСОБА_2 зі складу учасників є 07.03.2007 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2012 р. у справі №5023/091/2011 постанова Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 року залишена без змін.

Частиною другою статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, усією ланкою господарських судів України по спору у справі №5023/091/11 були встановлені необхідні факти й достатні юридичні факти та відповідні ним правовідносини.

На виконання судового рішення по справі № 5023/091/11 Дзержинським ВДВС Харківського МУЮ за письмовою заявою ОСОБА_2 відкрите виконавче провадження № 30955053, яке у звязку із його повним виконанням закрите постановою від 09.02.2012 року. Отже, датою фактичного виконання грошового зобовязання відповідачем є 07.02.2012 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

08.05.2012 року ОСОБА_2 звернулась до господарського суду Харківської області із позовом до ТОВ «Інститут «Харківпроект» про стягнення суми за прострочення виконання зобовязання. Зокрема, позовні вимоги позивача полягають у стягнення з товариства інфляційних втрат в розмірі 95439,43 грн. за період з березня 2008 року по лютий 2012 року, 3% річних у розмірі 17775,25 грн. за період з березня 2008 року по лютий 2012 року, витрат на оплату послуг адвоката у справі № 5023/091/11 у розмірі 49431,36 грн.

05.06.2012 року відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову в повному обсязі. Одночасно, відповідач надав заяву про застосування судом строків позовної давності ( а.с. 54).

27.06.2012 року місцевим господарським судом постановлено оскаржуване судове рішення. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд виходив з того, що позивачем невірно зроблено розрахунок інфляційних витрат, а тому задоволенню підлягає сума, яка дорівнює 73847,84 грн. Щодо витрат на оплату послуг адвоката по справі № 5023/091/11 у розмірі 49431,36 грн., суд відхилив останні, оскільки дійшов висновку, що сума у розмірі 49 431,36 грн. витрат на послуги адвоката у справі № 5023/091/11 не є судовими витратами, повязаними із розглядом справи № 5023/2104/12, що унеможливлює її стягнення по даній справі у порядку статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, слід зазначити, що приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд в порушення статті 84 Господарського процесуального кодексу України не навів доводів, за якими відхилив заяву відповідача про застосування строків позовної давності ( взагалі не розглянув її і не надав правової оцінки ).

Відповідно до приписів статті 54 Закону України «Про господарські товариства» при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу, На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди ( ст.611 ЦК України).

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що починаючи з 07.03.2007 року, між позивачем і відповідачем виникло грошове зобовязання, але належні позивачу при виході з товариства виплати: пропорційну частку у вартості майна товариства та у його прибутку станом на дату виходу, - відповідач повинен був здійснити до 07.03.2008 року, але не зробив цього. На виконання судового рішення Дзержинським ВДВС Харківського МУЮ відкрито виконавче провадження №30955053, яке у звязку із його повним виконанням закрите постановою від 09.02.2012 р. Отже, позивач вважає датою фактичного виконання грошового зобовязання відповідачем 07.02.2012 року, прострочкою його виконання період з 07.03.2008 року до 07.02.2012 року - 1431 день.

Проте, з такими вимогами неможливо погодитись з огляду на сплив строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 5 статті 261 Цивільного кодексу України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зважаючи на положення вказаних статей Цивільного кодексу України, а також враховуючи норми статей 258,268 Цивільного кодексу України до вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних застосовується загальна тривалість строку позовної давності у три роки, а початком її перебігу є сплив строку виконання грошового зобовязання. Отже, зважаючи на зазначення позивача та наведені ним судові рішення, крайній строк виконання ТОВ «Інститут Харківпроект» своїх грошових зобовязань перед ОСОБА_2 07.03.2008 р.

Таким чином, перебіг позовної давності по стягненню вартості частини майна товариства та частини прибутку, отриманого товариством в 2007 році до моменту її виходу, розпочинається з 08.03.2008 року та спливає 08.03.2011 року.

За своєю правовою природою стягнення інфляційних втрат та 3% річних є додатковою вимогою до стягнення основного боргу, тобто вартості частини майна товариства та частини прибутку товариства.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про застосування судом строків позовної давності подана відповідачем до місцевого господарського суду 05.06.2012 року ( а.с. 54).

З огляду на наведені обставини справи та норми права, колегія судді дійшла висновку, що вимога позивача про стягнення інфляційних витрат та річних заявлена у травні 2012 року, нарахованих на прострочений борг, що виник 07.03.2008 року, заявлена поза межами строку позовної давності і підстав для її задоволення не має.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті послуг адвоката у розмірі 49 431,36 грн. колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів частини 1 статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, повязаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову на відповідача; при відмові в позові на позивача; при частковому задоволенні позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, Вищий господарський суд України, у пункті 10 розяснення «Про деякі питання практики застосування розділу УІ Господарського процесуального кодексу України» № 02-5/78 від 04.03.98 із змінами та доповненнями, зазначає, що витрати позивачів та відповідачів, повязані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об*єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною пятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-то угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, і платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

Зважаючи на статті 44,49 Господарського процесуального кодексу України, та враховуючи наведені розяснення, відшкодування витрат на оплату послуг адвоката здійснюється судом під час постановлення рішення у справі щодо якої такі послуги надавались та у звязку з якою понесені такі витрати.

Витрати на оплату послуг адвоката віднесені законом до судових витрат, а отже питання про відшкодування таких витрат та покладання їх на одну із сторін має визначатись одночасно із питанням розподілу між сторонами інших судових витрат.

Господарський процесуальний кодекс та інші нормативно-правові акти України не передбачають можливості стягнення судових витрат по конкретній справі в окремому провадженні за окремою вимогою.

Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України «Про адвокатуру» оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об*єднанням чи адвокатом.

Згідно до пункту «д» частини 2 статті 17 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.1999 року, в угоді про надання правової допомоги в будь-якому випадку має бути визначений розмір гонорару, порядок його обчислення (фіксована сума, погодинна оплата) і внесення (авансування, оплата за результатом, тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем витяги із договорів про надання правових послуг від 28.12.2010 року та 28.12.2012 року не містять у собі відомостей про розмір та порядок обчислення гонорару адвоката ОСОБА_3, що не дає змогу встановити обґрунтованість, розумність розрахунку вартості адвокатських послуг.

Відповідно до абз. 3 пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.12.2007 року № 01-8/973 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права» у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Доказі, які підтверджують розумність витрат на оплату адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Проте, в матеріалах справи № 5023/2104/12 відсутні будь-які докази, які підтверджували б розумність витрат на оплату послуг адвоката ОСОБА_3 у розмірі 49431,36 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, копії акту здачі-прийняття виконаних робіт від 30.12.2011 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 21/2 від 21.02.2012 року, які свідчать про те, що витрати, нібито понесені на оплату послуг адвоката, сплачені позивачем вже після вирішення справи № 5023/091/11.

В копії даного акту здачі-приймання виконаних робіт від 30.12.201 року серед наданих послуг зазначаються лише участь у судових засіданнях Харківського апеляційного господарського суду (25.05.2011р., 06.06.2011р., 08.06.2011р., 21.11.2011р., 05.12.2011 р.) . Проте, наведені в акті не відповідають дійсності. Так, відповідно ухвал Харківського апеляційного господарського суду ні 25.05.2011 р. ні 21.11.2011 р. адвокат ОСОБА_3 не з*явився у судове засідання, також адвокат ОСОБА_3 не з*явився у судове засідання 05.12.2011 р., про що свідчить надана ним копія постанови Харківського апеляційного господарського суду у справі №5023/091/11. Копія квитанції прибуткового касового ордеру, оформленого адвокатом ОСОБА_3 на суму 49431,36 грн. від 21.02.2012 року, не може бути належним доказом підтвердження факту отримання адвокатом від позивача спірної суми витрат, оскільки цей документ заповнений лише адвокатом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах закону, а отже не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про не відповідність до матеріалів справи та невідповідність до норм чинного законодавства оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог позивача і про необхідність його скасування з прийняттям нового судового рішення, яким у позові відмовити повністю, а апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

На підставі викладеного та керуючись, ст. 99, ст. 101, п.2 ч1. ст. 103, п.п.1,4 ч.1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти відмову позивача - ОСОБА_2 на рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2012 року у справі №5023/2104/12.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення від 27.06.2012 року у справі № 5023/2104/12 припинити.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут «Харківпроект» задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2012 р. у справі №5023/2104/12 скасувати та прийняти нове.

У позові відмовити повністю.

повний текст постанови складено 06.08.2012р.

Головуючий суддя Пуль О.А.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Хачатрян В.С.