КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2012 № 5011-11/1143-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рєпіної Л.О.

суддів: Суліма В.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ТОВ "Фірма "Т.М.М."

на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2012

у справі № 5011-11/1143-2012 (ОСОБА_2

за позовом ТОВ "Ласка Лізинг"

до ТОВ "Фірма "Т.М.М."

про стягнення 1041322,86 грн.

дослідивши та вивчивши матеріали вправи, апеляційну скаргу, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва № 5011-11/1143-2012 від 16.05.2012 р. частково задоволений позов ТОВ «Ласка Лізинг» до ТОВ «Т.М.М» про стягнення1 041 322,86 грн., з відповідача на користь позивача стягнуто 951 779,40грн. боргу, 34 646,03грн. неустойки, 24 698,58грн. річних, 28 987,65грн. інфляції, судовий збір. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням відповідач, посилаючись на неповне зясування обставин що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги, вважає рішення таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача, в судовому засіданні проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечив, просив залишити їх без задоволення, рішення суду без змін.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 13.02.2008 сторонами укладено договір фінансового лізингу № 1182/02/2008, відповідно до якого лізингодавець зобовязався придбати у свою власність транспортний засіб у відповідності до встановленої лізингоодержувачем специфікації: Автоприцеп; Марка, модель: трьохвісний сідловий самоскид напівпричіп ШМІТЦ Каргобулл тип SKI 24 S-8.2 (три одиниці); номер шасі встановлюється в акті здачі-приймання майна; 2008 року випуску; пробіг на момент придбання : до 100 км;

Специфікація продавця: додаток до договору купівлі-продажу від 13.02.2008; та передати його без надання послуг з керування та технічної експлуатації лізингоодержувачу у якості предмету лізингу у тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач зобовязується прийняти його на умовах даного договору.

На виконання умов договору на підставі видаткової накладної №РН-0000170 від 30.05.2008 лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у тимчасове володіння та користування предмет лізингу - напівпричіп ШМІТЦ Каргобулл тип SKI 24 S-8.2 в кількості 3 одиниці.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору фінансового лізингу не виконав зобовязання щодо своєчасної сплати лізингових платежів, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 952 666,20 грн. Крім того, за прострочення виконання грошового зобовязання позивач просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі 34 931,13 грн., 28987,65 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 24 747,88 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги господарський суд виходив з того, що при визначенні суми лізингового платежу (тобто суми, вираженої в гривнях України, як того вимагають положення Договору) за тридцять третій період лізингу, позивачем допущено помилку. Було неправомірно застосовано курс, встановлений Національним банком України для одного Євро, станом на 13.02.2011 (що становить 10,807154 грн.), оскільки 13 лютого 2011 (дата здійснення платежу за 33 лізинговий період згідно Графіка) припадає на вихідний день, а відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Першим робочим днем після зазначеного є понеділок, 14 лютого 2011 року. Тому при визначенні суми заборгованості необхідно було застосовувати курс НБУ станом на 14.02.2011 (а саме 10,742789 грн. за 1 Євро). Аналогічної помилки позивач припустився і при здійсненні розрахунку суми заборгованості за 34 та 37 лізингові періоди.

Між тим, матеріалами справи підтверджується, що своїх зобовязань щодо своєчасної та в повному обсязі сплати платежів за договором фінансового лізингу № 1182/02/2008 від 13.02.2008 відповідач не виконав. За перерахунком суду сума основної заборгованості відповідача перед позивачем за двадцять шостий сорок шостий лізингові періоди становить 951 779,40 грн. Відповідачем доказів на спростування вказаної заборгованості та доказів її погашення не надано. За перерахунком суду, з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 34 646,03 грн. неустойки, 28 987,65 грн. інфляційних втрат та 24698,58 грн. 3% річних.

Заперечуючи проти рішення відповідач звертає увагу на те, що позивач здійснює нарахування лізингових платежів з урахуванням зміни курсу НБУ для Євро, при цьому оплата здійснюється щомісячно за графіком, в розмірі щомісячних платежів вказані в у.о., тоді як грошовою одиницею України є гривна, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, таким чином, враховуючи що договір є господарським, відносини не є зовнішньо - економічними, сторони не мають ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу, то ціна договору та платежі повинні бути виражені у гривні. Таким чином, якщо сторони не дійшли згоди з усіх істотних умов, такій договір вважається неукладеним. Також, розраховуючи позовні вимоги, не було зазначено правильного курсу НБУ для Євро, а договором визначено 7,79 грн. за Євро.

Крім того, вважає, що відповідно до ст. 640 ЦК України для укладання договору необхідне передання майна або вчинення дій, оскільки позивач передав майно з умовою попередньої оплати, то заявлений предмет спору не відповідає обставинам справи, а відповідно й позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Стаття 806 ЦК України передбачає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтями 180 ГК України та ст. 628 ЦК України встановлено, що господарський договір вважається укладеним якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними є умови, визначені такими за законом, чи необхідні для договорів даного виду, а також умови щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Стаття 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обв'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача про необхідність визначення ціни та розміру щомісячних платежів у гривні, оскільки відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком.

Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України N 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, при укладенні цього договору в іноземній валюті (доларах США або Євро) та беручи на себе певні обов'язки щодо здійснення платежів саме в доларах США та Євро, сторони за договором повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США та Євро не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

В силу ст.627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні спірного договору 13.02.2008 відповідачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Доводи відповідача що він не міг передбачити зміну курсу валют та те, що останній вважає цю обставину істотною обставиною вважати договір неукладеним, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки матеріали справи не свідчать про відмову позивача прийняти пропозицію щодо підписання протоколу узгодження до договору з визначенням ціни майна та платежів у національній валюті.

Щодо тверджень відповідача про відсутність у сторін ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу, то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а ч. 1 ст. 192 ЦК України передбачає, що законним платіжним засобом на території України є грошова одиниця України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражено у грошовій одиниці України - гривні, але сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті.

Іноземна валюта як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, може використовуватись на території України лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, як зазначено в ст. ст. 192, 533 ЦК України.

Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України N 200 від 30.05.2007 передбачені випадки, в яких дозволяється використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу.

Згідно зі статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно з пунктом 4 статті 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують в тому числі й операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Твердження відповідача, з посиланням на існуючі обмеження щодо використання готівкової іноземної валюти резидентами, не приймаються до уваги, оскільки перерахування коштів за договором фінансового лізингу здійснюється через банківські установи у безготівковій формі.

Судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції про наявність підстав вважати, що відповідачем порушені умови договору фінансового лізингу в частині своєчасності та в повноти сплати платежів за укладеним між сторонами договором .

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язань наступають наслідки, встановлені договором або законом.

Зі змісту ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ «Т.М.М» залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва № 5011-11/1143-2012 від 16.05.2012 без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя Рєпіна Л.О.

Судді Сулім В.В.

ОСОБА_1

18.07.12 (відправлено)