РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 5011-34/12256-2012 01.10.12

За позовомВідкритого акціонерного товариства «Завод сантехнічних заготовок»
доПублічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ»
провизнання кредитного договору припиненим

СуддяОСОБА_1

Представники:
від позивача ОСОБА_2 (представник за довіреністю);
від відповідача ОСОБА_3 (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

У вересні 2012 року Відкрите акціонерне товариство «Завод сантехнічних заготовок»(далі Товариство або позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ»(далі Банк або відповідач) про визнання припиненими з 22 вересня 2010 року кредитного договору № 97/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної відкличної лінії від 19.11.2007 (далі Кредитний договір) та додаткових угод до нього від 25.04.2008 №1, від 27.05.2008 №2, від 06.10.2008 №3.

Позовні вимоги мотивовані тим, що керуючий санацією Товариства ОСОБА_4 листом від 22.09.2010 за вих. №268, керуючись приписами пункту 10 статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відмовився від виконання Кредитного договору та укладених до нього додаткових угод, а тому вказані правочини слід визнати припиненими з 22.09.2010.

Ухвалою суду від 10.09.2012 порушено провадження у даній справі, розгляд справи було призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.10.2012.

Представником позивача під час розгляду справи на підставі статті 30 ГПК України заявлено клопотання про виклик в судове засідання для дачі пояснень голову правління Банка ОСОБА_5.

На обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначив, що дана особа може підтвердити або спростувати факт отримання ним, як керівником Банку, листа Товариства про відмову від Кредитного договору.

Представник відповідача проти задоволення даного клопотання заперечив.

Суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання з огляду на те, що відповідно до статті 30 ГПК України у судовий процес викликаються особи для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Питань, зокрема і з приводу отримання листа про відмову від Кредитного договору, для розгляду яких необхідно взяти пояснення від ОСОБА_6 у суду не виникало. Зважаючи на предмет спору та обставини, які підлягають доказуванню при його розгляді, необхідності у витребуванні вказаних пояснень у ОСОБА_6 не має.

Відповідач проти позову заперечив. Свої заперечення мотивував тим, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, оскільки відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»ліквідатор має право заявляти вимоги про визнання угод недійсними, а не припиненими. До того ж, обґрунтовувати ці вимоги потрібно виходячи із підстав, передбачених частиною 11 статті 17 цього Закону. Крім того, на думку відповідача, спори про визнання недійсними правочинів на спеціальних підставах, зокрема встановлених статтею 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», підлягають вирішенню у межах справи про банкрутство. Оскільки даний спір безпосередньо пов'язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство, тому підлягає розгляду в межах справи про банкрутство, а не у позовному провадженні. Виходячи із викладеного, відповідач просив припинити провадження у даній справі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, а представник відповідача заперечував проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2007 року між Банком (Кредитодавець) та Товариством (Позичальник) було укладено Кредитний договір, відповідно до якого Банк надав Товариству кредит у вигляді відкличної відновлювальної лінії на поповнення обігових коштів з лімітом кредитування 10 000 000 грн., строком користування кредитом з 19 листопада 2007 року до 18 листопада 2008 року (включно), платою за користування кредитом у розмірі 16% річних (пункт 2.1 Кредитного договору).

25 квітня 2008 року, 27 травня 2008 року, 6 жовтня 2008 року до Кредитного договору були укладені додаткові угоди № 1, № 2, № 3, відповідно до яких було збільшено розмір плати за користування кредитом з 01.05.2008 до 20,6% річних (згідно з додатковою угодою № 1 від 25.04.2008), а з 01.11.2008 до 25% річних (згідно з додатковою угодою № 3 від 06.10.2008), а також викладено пункт 4.4.1 Кредитного договору (яким було передбачено розмір комісії) в новій редакції.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.07.2010 було порушено провадження у справі № 44/458-б про банкрутство Товариства, відкрито процедуру санації боржника та призначено керуючим санацією боржника голову правління Товариства ОСОБА_4.

Вказана особа, посилаючись на частину 10 статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», листом від 22.09.2010 за вих. № 268 (адресованим голові правління Банку) повідомила Банк про відмову від виконання Кредитного договору, разом з укладеними до нього додатковими угодами. Дана відмова від виконання Кредитного договору була мотивована тим, що:

- виконання вищевказаного договору завдає збитків Товариству, оскільки за умовами Кредитного договору та додаткових угод встановлено відсотки за користування відновлювальною кредитною лінією у розмірі 16% річних, а відповідно до додаткової угоди № 3 збільшено до 25% річних;

- можливість сплати цих платежів не забезпечується надходженнями від використання кредитних коштів;

- договір є довгостроковим та створює такі умови, що перешкоджають відновленню платоспроможності Товариства.

Посилаючись на вказаний лист, позивач просить суд визнати припиненим Кредитний договір, разом з укладеними до нього додатковими угодами, з 22 вересня 2010 року, тобто з дати прийняття керуючим санації рішення про відмову від виконання Кредитного договору та оформлення цього рішення у вигляді зазначеного листа.

За таких обставин справи, позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 10 статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»керуючий санацією в трьохмісячний строк з дня прийняття рішення про санацію має право відмовитися від виконання договорів боржника, укладених до порушення провадження у справі про банкрутство, не виконаних повністю або частково, якщо: виконання договору завдає збитків боржнику; договір є довгостроковим (понад один рік) або розрахованим на одержання позитивних результатів для боржника в довгостроковій перспективі, крім випадків випуску продукції з технологічним циклом, більшим за строки санації боржника; виконання договору створює умови, що перешкоджають відновленню платоспроможності боржника.

Сторона договору, щодо якого прийнято рішення керуючим санацією про відмову від його виконання, має право в тридцятиденний строк з дня прийняття рішення керуючим санацією вимагати в установленому порядку відшкодування збитків, які виникли у зв'язку з відмовою від виконання договору, в процедурі провадження у справі про банкрутство (абзац 5 частини 10 статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Відповідно до статті 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані (частина 2).

Отже, одностороння відмова від договору (повна або часткова) допускається, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом. При цьому стороні не потрібно звертатися до суду для визнання правомірності відмови.

Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин (частина 3 статті 214 ЦК України).

Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін (частина 4 статті 214 ЦК України).

Так, згідно з частиною 3 статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, відмову від виконання договору слід розглядати як підставу для розірвання договору відповідно до частини 3 статті 651 ЦК України, а не припинення самого договору.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, внаслідок односторонньої відмови від договору, припиняється зобовязання за цим договором, а сам договір, на підставі якого виникло таке зобовязання, вважається розірваним в односторонньому порядку.

Частина 10 статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»передбачає саме розірвання укладених до порушення провадження у справі про банкрутство договорів, які не виконані повністю або частково.

По суті, заявлений позов є позовом про встановлення факту припинення договору (точніше, правовідносин, що виникли на підставі цього договору).

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Господарським судам підвідомчі справи, визначені статтею 12 ГПК України, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір носять господарський характер.

Відповідно до змісту статей 11, 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, зміна або припинення правовідношення. Аналогічні положення містяться і в частині 2 статті 20 Господарського кодексу України, де сказано, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Реалізація такого способу захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Як правило, суб'єкт порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Судом встановлено, що позивач просить визнати припиненим Кредитний договір з 22 вересня 2010 року, тобто встановити даний юридичний факт.

Суд відзначає, що встановлення певних фактів у порядку господарського судочинства не передбачено діючим законодавством як спосіб захисту прав. Юридичні факти можуть встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне (господарське). Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

З матеріалів справи слідує, що відносно позивача відповідно до постанови господарського суду м. Києва від 02.04.2012 у справі №44/458-б відкрито ліквідаційну процедуру.

Оскільки у даному випадку, на меті позивача є уникнення від задоволення поточних вимог банку, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство і складаються в основному із заборгованості по відсоткам, що нараховані за користування кредитом, та комісій, а пред'явлення поточних вимог здійснюється тільки в межах ліквідаційної процедури, як-то передбачено абзацом восьмим частини 1 статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», даний факт (про припинення Кредитного договору, правильніше розірвання Кредитного договору в односторонньому порядку на підставі частини 10 статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом») безпосередньо пов'язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство, тому підлягає встановленню в межах справи про банкрутство.

На відміну від норм Цивільного процесуального кодексу України (пункт 5 частини 2 статті 234, глава 6 Розділу IV), яким передбачено можливість розгляду судами в порядку окремого провадження справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, ГПК України не містить положень щодо підвідомчості таких спорів господарським судам. Отже, категорія спорів щодо встановлення певних юридичних фактів у правовідносинах між юридичними особами не підлягає розгляду господарськими судами, оскільки предмет спору не відповідає встановленим законом способам захисту прав.

У пункті 4.3 постанови Пленуми Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»передбачено, що господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України.

Відтак, позаяк предмет даного позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, у його задоволенні слід відмовити.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.10.2012

СуддяОСОБА_1