КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2012 № 5011-64/2313-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Корсакової Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_2

за участі представників

сторін:

позивача: ОСОБА_3 дов. № 146 від 03.08.2012 р.;

відповідача: ОСОБА_4 дов. № 669-12 від 20.12.2011 р.;

третьої особи: ОСОБА_5 дов. № 94 від 13.01.2012 р.;

розглянувши матеріали

апеляційної скарги ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю „ОСОБА_4 Україна

на рішення Господарського суду м. Києва від 25.05.2012 р.

у справі № 5011-64/2313-2012 (суддя Зеленіна Н.І.)

позивач ОСОБА_7 акціонерне товариство „Акціонерний комерційний банк „Індустріалбанк

відповідача ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю „ОСОБА_4 Україна

третя особа ОСОБА_8

про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій у сумі 168 618,88 грн..

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ „Акціонерний комерційний банк „Індустріалбанк звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до відповідача ТОВ „ОСОБА_4 Україна, третя особа ОСОБА_8 про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій у сумі 168618,88 грн..

Позовні вимоги мотивовані на тому, що відповідач, в порушення умов Договору страхування від 15.11.2007 р. № НОМЕР_1 не виплатив страхове відшкодування за страховим випадком, який стався 23.11.2007 р., в звязку із чим у відповідача виникла заборгованість в сумі 97 395,00 грн. зі сплати страхового відшкодування та нарахованих штрафних санкцій у розмірі 44217,33 грн. збитки від інфляції, 11 951,57 грн. 3% річних та 15 054,98 грн. пеня відповідно до п. 26.3 Полісу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.05.2012 р. № 5011-64/2313-2012 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вищевказаним Рішенням, відповідач ТОВ „ОСОБА_4 Україна звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати Рішення Господарського суду м. Києва від 25.05.2012 р. № 5011-64/2313-2012 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована на тому, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного Рішення було допущено порушення норм як матеріального так і процесуального права.

Ухвалою КАГС від 16.07.2012 р. № 5011-64/2313-2012 у складі колегії суддів: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Скрипка І.М., Шипко В.В. вищевказану апеляційну скаргу ТОВ „ОСОБА_4 Україна прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду.

Розпорядженням Секретаря судової палати КАГС від 03.10.2012 р. змінено склад колегії, що розглядав дану справу на колегію у складі: головуючий суддя Ільєнок Т.В; судді: Корсакова Г.В., Шипко В.В..

11.09.2012 р. через канцелярію суду позивач подав письмовий Відзив на апеляційну скаргу, за яким він заперечив проти доводів і вимог наголошених у скарзі та повністю підтримав висновки суду першої, оскаржуване Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.05.2012 р. просить залишити в силі.

02.10.2012 р. через канцелярію суду представник третьої особи подав письмовий Відзив на апеляційну скаргу, за яким він заперечив проти доводів і вимог апеляційного оскарження, просив колегію суддів відмовити скаржнику у задоволенні апеляційної скарги з огляду на її безпідставність та необгрунтованість, прийняте Господарським судом м. Києва Рішення від 25.05.2012 р. просить залишити в силі.

У судовому засіданні від 24.10.2012 р. присутні представники учасників судового процесу надали усні пояснення по справі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку про необхідність залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ „ОСОБА_4 Україна, Рішення Господарського суду м. Києва від 25.05.2012р. № 5011-64/2313-2012 залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.10.2006 р. між АКБ Індустріалбанк в особі Київської філії АКБ Індустріалбанк в м. Києві та гр. ОСОБА_8 було укладено Кредитний договір № KRCK/0300/252/06 (далі Кредитний договір), відповідно до якого ОСОБА_8 надано у користування кредитні кошти в розмірі 20050,00 доларів США, із строком користування кредитними коштами з 30.10.2006 р. по 29.10.2012 р. включно на придбання автотранспортного засобу Кіа, під заставу рухомого майна зі сплатою за користування кредитними коштами 12 % річних.

30.10.2006 р. між АКБ Індустріалбанк в особі Київської філії АКБ Індустріалбанк в м. Києві (за Договором - заставодержатель) та гр. ОСОБА_8 (за Договором - заставодавець) укладено Договір застави рухомого майна № KRAZ/0300/208/06 (надалі - Договір застави).

Відповідно до пункту 3.1.4 Договору застави заставодавець повинен застрахувати предмет застави та сплатити страховий платіж страховій компанії, за погодженням із заставодержателем, на строк фактичної дії цього договору, за свій рахунок на всю суму застави від знищення та пошкодження в результаті стихійного лиха (пожежа, землетрус, повінь та ін.), протиправних дій третіх осіб, дорожньо-транспортної пригоди з наданням договору страхування та сплати доказів страхового платежу. Отримувачем страхового відшкодування повинен бути вказаний заставодержатель. У разі настання страхового випадку предметом застави стає також право вимоги заставодержателя до страховика у розмірі заборгованості заставодавця перед заставодержателем на момент страхового випадку за Кредитним договором.

Господарським судом встановлено, що 15.11.2007 р. між гр. ОСОБА_8 та ТОВ ОСОБА_4 Україна було укладено Поліс добровільного комплексного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспорту автомобіля НОМЕР_2 (надалі - Поліс) № НОМЕР_1, вигодонабувачем згідно якого визначено АКБ Індустріалбанк.

Згідно Довідки ВДАІ Ірпінського регіону ГУ МВС України в Київській області від 24.11.2007 р., за участю забезпеченого транспортного засобу сталася дорожньо-транспортна пригода.

Відповідно до страхового Полісу при настанні страхового випадку страховик повинен скласти Страховий акт протягом 15 робочих днів після одержання всіх необхідних документів, які підтверджують факт настання страхового випадку та розмір збитку, та у випадку прийняття рішення про здійснення страхової виплати (виплату страхового відшкодування) здійснити протягом 5 робочих днів після складання страховиком страхового акту. В разі прийняття рішення про відмову у страховій виплаті страховик впродовж 15 робочих днів з дня прийняття такого рішення повідомляє про це страхувальника (потерпілу третю особу) в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Господарським судом встановлено і те, що гр. ОСОБА_8 в терміни, що визначені п.п. 21.2.4. Полісу від 15.11.2007 р. № НОМЕР_1, а саме 26.11.2007 р. звернувся до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку та надав усі необхідні для здійснення страхової виплати документи.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що з 05.12.2007 р. по 25.12.2007 р. включно відповідач повинен був скласти Страховий акт та прийняти рішення про виплату, відмову або відстрочку страхового відшкодування. У випадку прийняття рішення про виплату страхового відшкодування страховик мав здійснити її не пізніше 04.01.2008 р., або у письмовій формі повідомити страхувальника (вигодонабувача) про відмову у виплаті страхового відшкодування з обґрунтуванням причин такої відмови.

Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що відповідач не виконав своє зобов'язання в частині своєчасної виплати страхового відшкодування за Полісом від 15.11.2007 р. № НОМЕР_1.

Відмову у виплаті страхового відшкодування відповідач обґрунтував тим, що третя особа ухилялась від надання відповідачу пошкодженого транспортного засобу для визначення характеру та розміру збитків.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 26 ЗУ Про страхування підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Відповідач зазначав, що ним направлялись Листи від 11.02.2008 р. № Н-681/02 та від 11.03.2008 р. № Н-1785/03 з проханням надати застрахований транспортний засіб для проведення дослідження, які залишились третьою особою без належного реагування.

Як і судом першої інстанції, колегією суддів було перевірене вищенаведене твердження скаржника, проте, на підтвердження цієї обставини, відповідач не надав господарському суду доказів належного направлення третій особі вказаних Листів, якими можуть бути: розписка про вручення, поштове відправлення тощо.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що скаржник не звертався до третьої особи гр. ОСОБА_8 з проханням надати забезпечений автомобіль НОМЕР_2 для визначення характеру та розміру заподіяних йому збитків, в звязку з чим третьою особою не було порушено порядок звернення за страховим відшкодуванням.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Відповідно до відмітки на копії Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі від 12.07.2010 р. № 2-515/2010, яка міститься в матеріалах справи, вказане рішення загального суду набрало чинності 15.02.2011 р..

З матеріалів справи вбачається, що Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.02.2011 р. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2010 р. № 2-515/2010 скасовано частково, а саме в частині вимог АКБ Індустріалбанк до ТДВ ОСОБА_4 Україна у звязку із тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, в іншій частині Рішення залишено без змін.

Колегія суддів також вважає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що факт, встановлений Києво-Святошинським районним судом Київської області в частині обовязку ТДВ ОСОБА_4 Україна сплатити на користь АКБ Індустріалбанк страхове відшкодування в сумі 97 395,00 грн. залишився не спростованим, а отже таким, що є встановлений та не потребує доведення.

Колегією суддів при перегляді оскаржуваного судового рішення місцевого господарського суду, перед позивачем ставився обовязок надати докази на підтвердження розрахунку страхового відшкодування забезпеченого транспортного засобу автомобіля НОМЕР_2, а саме на суму 97 395,00 грн..

19.10.2012 р. через канцелярію суду представник АКБ Індустріалбанк на виконання вищевказаної вимоги суду надав Звіт ТОВ «Незалежна експерта компанія» від 04.12.2007 р. № 3322 у якому зафіксовано, що вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_2 становить 131 159,80 грн., а також те, що наступила повна конструктивна загибель зазначеного автотранспортного засобу. Дійсна ринкова вартість досліджуваного транспортного засобу на момент настання страхового випадку складає 97 900,00 грн..

Частиною 17 ст. 19 ЗУ «Про страхування» передбачено, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Зважаючи на те, що наступила повна конструктивна загибель автомобіля НОМЕР_2, прямий збиток, який зазнав страхувальник становить 97 900,00 грн., тобто дійсну ринкову вартість досліджуваного транспортного засобу на момент настання страхового випадку.

Таким чином, розмір страхового відшкодування, який повинен бути сплачений страховиком - ТОВ „ОСОБА_4 Україна становить 97 395,00 грн. (97 900,00 грн. 505,00 грн. безумовної франшизи, передбаченої п. 13 страхового Поліса від 15.11.2007 р. № НОМЕР_1).

Колегією суддів встановлено, що Києво-Святошинський районний суд Київської області у своєму Рішенні від 12.07.2010 р. № 2-515/2010 при визначенні розміру страхового відшкодування яке мало б бути сплачено ТДВ „ОСОБА_4 Україна на користь свого страхувальника також керувався даними Звіту ТОВ «Незалежна експерта компанія» від 04.12.2007р. № 3322

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів цілком погоджується з висновком місцевого господарського суду про необхідність задоволення позовної вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 97 395,00 грн. страхового відшкодування.

Заперечення відповідача-скаржника не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в них не міститься доказів того, що третьою особою або позивачем було порушено умови Договору страхування (Поліс від 15.11.2007 р. № НОМЕР_1).

Окрім того, позивач просив господарський суд стягнути з відповідача на свою користь 44 217,33 грн. - інфляційних втрат, 11 951,57 грн. - трьох процентів річних та 15 054,98 грн. - пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання.

Відповідно до аналізу Верховного Суду України щодо «Судової практики з розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» від 19.07.2011 р., зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 ЗУ Про страхування страховик зобов'язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Згідно із п. 26.3 Полісу за несвоєчасне проведення розрахунків винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє під час виконання заборгованості, від суми, що підлягає сплаті, за кожен день затримки.

Зважаючи на викладене, а також на те, що за матеріалами справи встановлено факт прострочення відповідачем свого грошового зобовязання перед позивачем, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені у повному обсязі, який проведено у повній відповідності з нормами чинного законодавства. Відповідач розмір нарахованих сум штрафних санкцій не оспорив, контррозрахунку не надав.

Доводи апеляційного оскарження відповідача-скаржника з посиланням на те, що положеннями Договору страхування (Полісу) не передбачено обовязок страховика сплатити страхове відшкодування з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, а ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини що виникли між сторонами не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки спростовуються вищенаведеними обставинами у даній справі, а отже є такими, що необґрунтовані на законі.

А відтак, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків місцевого господарського суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв Рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного Рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ „ОСОБА_4 Україна залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 25.05.2012 р. № 5011-64/2313-2012 залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2012 р.

№ 5011-64/2313-2012 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2012 р.

№ 5011-64/2313-2012 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний термін.

Матеріали справи № 5011-64/2313-2012 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя Ільєнок Т.В.

Судді Корсакова Г.В.

ОСОБА_1