КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2012 р. Справа№ 5011-62/12465-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рєпіної Л.О.

суддів: Суліма В.В.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ТОВ «Саулуте» на рішення господарського суду м. Києва від 17.10.2012 року № 5011-62/12465-2012 (суддя Любченко М.О.)

за позовом Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в

інтересах держави в особі Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саулуте»

про повернення земельної ділянки

дослідивши та вивчивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши доповідь судді доповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва №5011-62/12465-2012 від 17.10.2012р. задоволений позов Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ«Саулуте» про повернення земельної ділянки.

Не погоджуючись з рішенням відповідач, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та прийняти рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник прокуратури, в судовому засіданні, проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції-без змін.

Представники позивача, відповідача в судове засідання не зявились, причина суду не відома. Враховуючи приписи ст. 102 ГПК України, наявність у матеріалах справи поштових повідомлень про отримання ухвали апеляційної інстанції про розгляд справи з зазначенням дати та часу слухання, розписки про обізнаність призначення судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку .

Як встановлено матеріалами справи, 24.12.2007р. Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Саулуте» (орендар) укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 28.12.2007р. за номером 79-6-00581 у книзі записів державної реєстрації договорів.

За умовами договору орендодавець, на підставі рішення №178/2012 від 22.08.2007р. Київської міської ради, за актом приймання передачі передав, а орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку розміром 0,3030 кв.м, кадастровий номер :79:425:0052, по вул. Ломоносова у м. Києві для будівництва, експлуатації та обслуговування салону-магазину керамічного посуду та виробів з кераміки.

Згідно зі ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Заступник прокурора Голосіївського району м. Києва звернувся до господарського суду з позовом про повернення земельної ділянки, мотивуючи вимоги тим, матеріали перевірки дотримання вимог земельного законодавства та відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Саулуте» правових підстав для користування спірною земельною ділянкою.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, відповідно до рішення Київської міської ради земельна ділянка площею 0,3 га передана в оренду на 1 рік ТОВ «Саулуте» для будівництва, експлуатації та обслуговування салону-магазину керамічного посуду та виробів з кераміки . Термін дії договору оренди закінчився. Обстеженням встановлено, що фактично ТОВ «Саулуте» до використання зазначеної земельної ділянки не приступало (ділянка вільна від забудови), будівельні роботи не ведуться. Таким чином у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Заперечуючи проти рішення, відповідач звертає увагу на те, що судом безпідставно не взято до уваги що позовна заява прокурора не містить посилань на результати перевірки земельного законодавства, за результатами не складено жодного протоколу чи припису; судом неправильно визначена аналогія судової практики; відповідач повністю виконує зобовязання за договором: сплачує орендні платежі, здійснює розробку проектної документації щодо будівництва. Натомість судом не прийнято жодного доказу, наданого відповідачем у спростування позовних вимог.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Статтею 116 ЗК України (в редакції на момент вирішення спору) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

З аналізу наведених норм матеріального права, які регулюють земельні правовідносини, вбачається, що надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в оренду шляхом укладення відповідного договору здійснюється на підставі рішення ради, прийнятого за результатами розгляду заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду, поданої відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі». При цьому підставою набуття відповідного права є саме рішення ради, яке відповідно до ч. 2 ст. 126 ЗК України лише оформляється договором як документом, що посвідчує право на земельну ділянку. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права субєкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За визначенням статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом укладеного договору, земельна ділянка передана для будівництва, експлуатації та обслуговування салону-магазину керамічного посуду та виробів з кераміки будівництва, без зміни цільового призначення. Тобто, умовами договору передбачається, що земельна ділянка передається в оренду для будівництва, при цьому визначається конкретний строк, у який відповідач повинен приступити до використання земельної ділянки.

Пунктом 3.1 договору оренди від 24.12.2007р. встановлено, що договір укладено на один рік. За таких обставин, господарський суд правильно визначив, що враховуючи положення викладених вище приписів законодавства, п.3.1 договору оренди від 24.12.2007р., а також дату проведення його державної реєстрації Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради строк дії вказаної угоди закінчився 28.12.2008р.

Колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що чинним законодавством не передбачено автоматичного поновлення договору оренди землі, а реалізація визначеного законом переважного права орендаря на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування та потребує додержання порядку, передбаченого законодавством для укладення договорів оренди землі.

Слід наголосити, що згідно з пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції міської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються на пленарному засіданні ради - сесії. Отже, враховуючи, що чинним законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

Таким чином, зважаючи на те, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у держав ній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, зобов'язання цього органу укласти такий договір або ж продовжити дію договору за відсутності вказаного рішення є порушенням його передбаченої Конституцією України виключної компетенції, а порушені права позивача мають захищатися способами, передбаченими статтею 152 ЗК з обов'язковим дотриманням норм чинного законодавства. Захист порушених прав може бути здійснено, зокрема, в порядку, визначеному частиною 11 статті 123 ЗК, якою до компетенції судів віднесено розгляд вимог про спонукання ради розглянути подане зацікавленою особою клопотання без визначення змісту самого рішення сесії.

Так, положеннями ст. 20 ЗУ «Про оренду землі» передбачається, що вже укладений договір підлягає державній реєстрації, а п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі визначає, що державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням не факту укладення договору, а факту виникнення або припинення права оренди земельної ділянки.

За змістом ст. 18 ЗУ «Про оренду землі» випливає, що чинність набирає договір який на момент набрання чинності вже є укладеним. Розмежування у часі виникнення моменту укладення договору та моменту набрання ним чинності є розмежуванням у часі двох правових наслідків: першого набуття договором як фактом юридичного значення та другого набуття юридичного значення зобов'язанням, а відповідно суб'єктивними цивільними правами та обов'язками, що ним породжені. Момент укладення договору та набрання ним чинності розмежовані у часі, проте і момент укладення договору і момент набрання ним чинності має, кожен окремо, своє власне юридичне значення.

Тобто, можна зробити висновок, що державна реєстрація договору оренди землі не визначає моменту укладення названого договору, а отже не має того юридичного значення, що надається дією положень чинного законодавства щодо державної реєстрації. Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки породжує лише момент набрання названим договором чинності, а не момент його укладення. На момент набрання договором оренди земельної ділянки чинності названий договір вже є укладеним, а факт його укладення має самостійне юридичне значення, що не може бути ототожненим із юридичним значенням набрання договором юридичного значення. Розмежування у часі факту укладення договору та набрання ним юридичного значення від факту виникнення зобов'язання, що породжене названим договором та набрання вже ним юридичного значення може охоплюватися і специфікою інших цивільно-правових договорів.

Факт невиконання відповідачем умов договору щодо використання землі за цільовим призначенням має бути підтверджений відповідними доказами, які свідчать, зокрема, що будівельні роботи на об'єкті не проводяться.

Обстеженням, оформленим актом № 465/01 від 01.03.2012 встановлено, що фактично ТОВ «Саулуте» до використання зазначеної земельної ділянки не приступало (ділянка вільна від забудови), будівельні роботи не ведуться.

Посилання відповідача на те, що ним сплачується орендні платежі не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про плату за землю» використання землі в Україні є платним. При цьому плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Статтею 288 Податкового кодексу України також передбачено встановлення розміру орендної плати саме в договорі оренди з урахуванням відповідних меж.

У зв'язку з введенням в дію Податкового кодексу України з 01.01.2011 Закон України «Про плату за землю» втратив чинність, а питання сплати податку на землю та оплати орендної плати за користування земельною ділянкою регулюється виключно цим Кодексом, згідно зі ст. 288 якого розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди.

За таких обставин, фактичне користування земельною ділянкою та внесення орендних платежів є обовязком відповідача.

Документом, що підтверджуватиме повернення земельної ділянки орендодавцю після припинення договору оренди землі є акт приймання-передачі. Сторонам договору оренди землі, після припинення його дії, слід вжити заходів щодо складання акта прийому-передачі об'єкта оренди (земельної ділянки).

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що під час розгляду справи господарським судом попередньої інстанції фактичні обставини справи встановлено на основі повного і об'єктивного дослідження матеріалів справи, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст.99, ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ «Саулуте» залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 17.10.2012 року по справі № 5011-62/12465-2012- без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду м. Києва .

Головуючий суддя Рєпіна Л.О.

Судді Сулім В.В.

ОСОБА_1