донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

06.08.2012 р. справа №39/130пд

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Манжур В.В., Мясищева А.М.

Секретар: Прожерін О.О.

За участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1 за посвідченням;

від заявників: не зявились;

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Донецької міської ради, м. Донецьк, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області, м. Донецьк

на рішення господарського суду Донецької області від 28.07.2011р. (повний текст від 28.07.2011р.) у справі №39/130пд (суддя Морщагіна Н.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецквторсырье», м. Донецьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ледер Плюс», м. Донецьк

про зобовязання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Донецквторсырье», м. Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ледер Плюс», м. Донецьк, про зобовязання останнього укласти договір купівлі-продажу у запропонованій позивачем редакції.

Заявою про зміну предмету позовних вимог в порядку ст. 22 ГПК України позивач просив суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дари природи»право власності на будівлю складу літ. А-1 з прибудовою літ.а, загальною площею 440,7кв.м., будівлю гаражу-складу літ. Д-1 загальною площею 132,0кв.м., будівлю авто мийки та шиномонтажу літ. З-1 загальною площею 137,6кв.м., які розташовані за адресою: 83011, м. Донецьк, вул. Донська, 25.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог б/н та б/д (а.с. 56-57), позивач просив суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Донецквторсырье», м. Донецьк, право власності на будівлю складу літ. А-1 з прибудовою літ.а, загальною площею 440,7кв.м., будівлю гаражу-складу літ. Д-1 загальною площею 132,0кв.м., будівлю автомийки та шиномонтажу літ. З-1 загальною площею 137,6кв.м., які розташовані за адресою: 83011, м. Донецьк, вул. Донська, 25.

Рішенням від 28.07.2011р. господарський суд Донецької області позовні вимоги задовольнив, визнавши за Товариством з обмеженою відповідальністю «Донецквторсырье», м. Донецьк, право власності на будівлю складу літ. А-1 з прибудовою літ.а, загальною площею 440,7кв.м., будівлю гаражу-складу літ. Д-1 загальною площею 132,0кв.м., будівлю авто мийки та шиномонтажу літ. З-1 загальною площею 137,6кв.м., які розташовані за адресою: 83011, м. Донецьк, вул. Донська, 25, обґрунтувавши свій висновок приписами ст.ст. 316, 317, 320, 321, 376 ЦК України, а також вказавши, що обовязок власника чи іншої зацікавленої особи, а також сама необхідність прийняття в експлуатацію обєктів самочинного будівництва не передбачена в чинному законодавстві, а порядок прийняття в експлуатацію обєктів самочинного будівництва не врегульовано жодним нормативним актом. За висновком суду першої інстанції, до моменту розгляду справи Донецька міська рада, до компетенції якої відносяться повноваження щодо розпорядження землями в межах території міста, та її виконавчі органи, до повноважень яких належить здійснення контролю за дотриманням місцевих правил забудови, та зупинення у передбачених законом випадках будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих обєктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищу, не здійснювала жодних дій та не приймала жодних рішень, спрямованих на ліквідацію спірного обєкту самочинного будівництва, та не інформувала його власників щодо неможливості подальшого існування спірного майна. Натомість, з огляду на наявність в матеріалах справи висновку АТЗТ ПВП «Донбасреконструкція», суд зробив висновок про відсутність порушень основних державних будівельних норм та можливість подальшого користування спірними будівлями, а у звязку з відкритістю володіння позивачем спірним майном та відсутністю заперечень стосовно права позивача на вказане майно від інших осіб, позовні вимоги задовольнив повністю.

Проте з винесеним рішенням не погодилась прокуратура Донецької області, у звязку з чим заступник прокурора Донецької області звернувся до Донецького апеляційного господарського суду в інтересах держави в особі Донецької міської ради, м. Донецьк, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області, м. Донецьк, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 28.07.2011р. у справі №39/130пд скасувати повністю та у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на те, що по-перше, наявність сумнівів у відповідача щодо набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно не можна вважати достатньою обставиною для звернення до суду з позовом в порядку ст. 392 ЦК України. Крім того, за висновком заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги абз. 2 ч.3 ст. 331 ЦК України, відповідно до яких право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо прийняття такого майна до експлуатації передбачено договором або законом. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Проте, висновків, що спірні обєкти були введені в експлуатацію, або наявності державної реєстрації на спірні будівлі за позивачем, спірне судове рішення не містить. Також, за твердженням скаржника. судом першої інстанції не було прийнято до уваги положення п.8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до якої експлуатація закінчених будівництвом обєктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Тобто, як зазначає скаржник, висновок суду про наявність підстав для задоволення позову є помилковим.

Крім того, прокурор звертає увагу апеляційного господарського суду на той факт, що суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у справі Донецьку міську раду як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, а також не зясував, для яких цілей надавалась позивачу земельна ділянка, та чи здійснено будівництво в її межах.

Вищевикладене, на думку скаржника, є підставою для скасування незаконного та необґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Сторони та особи, в інтересах яких подано апеляційну скаргу, не скористались правом на участь у судовому засіданні, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Враховуючи, що ухвалою про порушення апеляційного провадження явка представників не визнавалась обовязковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників за наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з первісними позовними вимогами про зобовязання відповідача укласти договір купівлі-продажу обєктів нерухомості, позивач обґрунтовував їх тим, що відповідач, ТОВ «Ледер Плюс», відмовляється від його укладення у звязку з відсутністю у позивача правовстановлюючих документів на вказані обєкти.

Вищевказані вимоги позивач обґрунтовував наступним.

Рішенням виконавчого комітету Донецької міської ради №265р від 27.02.1997р. позивачеві в постійне користування виділено земельну ділянку площею 1,4577га під розміщення існуючих будівель та споруд цеху по заготівлі та переробці товарної сировини по вул. Донській у Кіровському районі м. Донецька, про що позивачу видано державний акт на право постійного користування землею № І-ДН 006572 від 26.03.1997р., зареєстрований у книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №5-85.

Рішенням виконавчого комітету Донецької міської ради № 256 від 19.08.1998р. право користування частиною земельної ділянки, належній позивачеві згідно з актом на право постійного користування землею площею 0,60га - припинено, з переведення даної частини земельної ділянки в землі запасу.

Як зазначає позивач, за власних виробничих потреб ним на відведеній земельній ділянці було самочинно забудовано будівлі складу з прибудовою, гаражу-складу, автомийки та шиномонтажу. Всі вказані роботи були проведені позивачем господарським способом та за власні кошти, проте без отримання належним чином затвердженого проекту та дозволу. По закінченню будівельних робіт позивач звернувся до КП «Бюро технічної інвентаризації міста Донецька»для проведення технічної інвентаризації збудованого майна. Означений орган провів технічну інвентаризацію обєкту нерухомого майна та виготовив технічний паспорт на нього № 6/24736 з відміткою про самовільне будівництво.

В матеріалах справи міститься також висновок АТЗТ ПВП «Донбасреконструкція» № 170-У/2011, відповідно до якого будівля складу літ. А-1 з прибудовою літ. а відповідають вимогам СНиП 2.11.01-85* «Складські будівлі», ступінь готовності будівлі складу з прибудовою 100%, будівля гаражу-складу відповідає вимогам СНиП 2.11.01-85* «Складські будівлі»та ДБН В.2.3-15-2007 «Споруди транспорту. Автостоянки та гаражі для легкових автомобілів», ступінь готовності будівлі гаражу-складу 100%. Будівля автомийки та шиномонтажу відповідає вимогам ДБН В.2.3-15-2007 «Споруди транспорту. Автостоянки та гаражі для легкових автомобілів», СНиП 2.09.02-85 «Виробничі будівлі». Ступінь готовності будівлі автомийки та шиномонтажу 100%. Будівлі складу літ А-1 з прибудовою літ. а, гаражу складу літ. Д-1, автомийки та шиномонтажу літ. З-1 по вул. Донській в м. Донецьку придатні для подальшої експлуатації за призначенням.

Враховуючи те, що проведення вказаних будівельних робіт ніяким чином не порушило цільове використання земельної ділянки, майнові права позивача не спростовуються жодною особою, тобто новоутворені обєкти належать позивачу на законних підставах, проте відповідач безпідставно ухиляється від укладення договору купівлі-продажу, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Разом з цим, заявами про зміну предмету позову в порядку ст. 22 ГПК України та про уточнення позовних вимог, поданими до початку розгляду спору по суті, позивач просив визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Донецквторсырье», м. Донецьк, право власності на будівлю складу літ. А-1 з прибудовою літ.а, загальною площею 440,7кв.м., будівлю гаражу-складу літ. Д-1 загальною площею 132,0кв.м., будівлю авто мийки та шиномонтажу літ. З-1 загальною площею 137,6кв.м., які розташовані за адресою: 83011, м. Донецьк, вул. Донська, 25.

Як вже зазначалось вище, господарський суд позовні вимоги з урахуванням уточнення задовольнив у повному обсязі.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Згідно положень ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 376 Цивільного кодексу України передбачено порядок набуття права власності на самочинне будівництво, згідно якого право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй виділена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до приписів зазначеної статті, будівля, споруда та інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм та правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за власником (користувачем) земельної ділянки чи за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже збудоване нерухоме майно.

Тобто, як вірно встановлено судом першої інстанції, законодавчо передбачена можливість легалізації самочинно збудованого та самочинно реконструйованого нерухомого майна шляхом визнання права власності на нього в судовому порядку. Крім того, за вірним висновком суду, чинне законодавство встановлює, що для визнання права власності на самочинно збудоване майно, необхідно зясувати ряд обставин, що мають суттєве значення для розвязання справи, а саме встановити особу, яка є фактичним власником спірного майна, відсутність порушень прав третіх осіб, відповідність самочинно збудованих обєктів приписам основних державних будівельних норм та питання щодо можливості їх подальшого безпечного використання, наявність наданої у встановленому законом порядку земельної ділянки. Положення Цивільного кодексу України щодо регулювання правових наслідків самочинного будівництва передбачають в якості способу набуття права власності на нього лише його визнання в судовому порядку. Обовязок власника чи іншої зацікавленої особи, а також сама необхідність прийняття в експлуатацію обєктів самочинного будівництва не передбачена в чинному законодавстві, а порядок прийняття в експлуатацію обєктів самочинного будівництва не врегульовано жодним нормативним актом, що вмотивовано відмічено судом першої інстанції.

В матеріалах справи відсутня інформація стосовно претензій майнового чи немайнового характеру з боку третіх осіб до позивача.

До того ж, спірне нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні позивача на підставі державного акту на право постійного користування землею № І-ДН 006572 від 26.03.1997р. До моменту розгляду справи Донецька міська рада, до компетенції якої відносяться повноваження щодо розпорядження землями в межах території міста, та її виконавчі органи, до повноважень яких належить здійснення контролю за дотриманням місцевих правил забудови, та зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу, не здійснювала жодних дій та не приймала жодних рішень, спрямованих на ліквідацію вказаного обєкту самочинного будівництва, та не інформувала його власників щодо неможливості подальшого існування спірного майна. Таким чином, посилання заявника в апеляційній скарзі на невмотивоване незалучення судом першої інстанції до участі у справі вказаних органів є безпідставними та необґрунтованими.

В матеріалах справи міститься також висновок АТЗТ ПВП «Донбасреконструкція», згідно з яким спірні обєкти нерухомості відповідають санітарним нормам і правилам, є готовими та придатні для подальшої експлуатації за призначенням.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, на час розгляду справи позивач відкрито володів майном, що утворилося в результаті реконструкції архітектурного обєкту, який розташовано по вулиці Донській, 25 в Кіровському районі міста Донецька. Право позивача на вказане майно не спростовувалось жодною особою.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає позовні вимоги з урахуванням уточнення обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Натомість доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому не можуть бути прийняті судовою колегією до уваги.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п.6 ч.2 ст.20 Закону України «Про прокуратуру», при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Стаття 35 Закону України «Про прокуратуру» визначає, що обсяг і межі повноважень прокурора, який бере участь у судовому процесі, визначаються цим Законом та процесуальним законодавством України.

Відповідно до статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

У позовній заяві прокурора повинно бути зазначено, в чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтовано необхідність захисту інтересів держави, вказано орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Зміст поняття «державні інтереси»розглянуто в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999р.: державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З врахуванням того, що «інтереси держави»є оціночним поняттям, у кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначають, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів саме держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Із матеріалів даної справи вбачається, що заступник прокурора Донецької області звернувся до апеляційного господарського суду в інтересах держави в особі Донецької міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області, посилаючись при цьому на порушення винесеним рішенням прав та інтересів держави в особі вказаних органів.

Однак, ні до матеріалів справи, ні до апеляційної скарги заявником не додано доказів в підтвердження проведення прокуратурою Донецької області відповідних перевірок або встановлення фактів порушення норм чинного законодавства, прав та охоронюваних законом інтересів громадянина чи держави.

Крім того, заявником апеляційної скарги не доведено належними і допустимими доказами факту порушення прийняттям спірного рішення інтересів Донецької міської ради чи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області, оскільки у даному випадку спір виник між двома господарюючими субєктами щодо здійснення визначеного законом права на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а врегулювання даного питання не загрожує порушенню державних інтересів.

Таким чином, прокурором під час звернення зі скаргою до Донецького апеляційного господарського суду не доведено наявності порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою, що, згідно приписів Закону України «Про прокуратуру», є підставою представництва у суді інтересів держави.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 28.07.2011р. (повний текст від 28.07.2011р.) у справі №39/130пд залишити без змін.

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Донецької міської ради, м. Донецьк, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області, м. Донецьк, на рішення господарського суду Донецької області від 28.07.2011р. (повний текст від 28.07.2011р.) у справі №39/130пд залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: В.В. Манжур

ОСОБА_2

Надруковано примірників-8

1-у справу

1-позивачу

1-відповідачу

2-скаржникам

1-прокуратурі

1-господарському суду

1-ДАГС