РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2012 року Справа №14/17/2012/5003

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дужич С.П.

судді Гулова А.Г. ,

судді Маціщук А.В.

при секретарі Ткачу Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу на рішення господарського суду Вінницької області від 26 квітня 2012 року у справі №14/17/2012/5003 (суддя Тварковський А.А.)

за позовом Спільного українсько-болгарського товариства з обмеженою відповідальністю "ХМЕСІЛ лтд"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 37 965,45 грн. боргу за отриманий товар

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2012 року, до початку розгляду справи по суті, розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду було внесено зміни до складу колегії суддів, у звязку з відпусткою, та визначено її у складі: ОСОБА_2 - головуючого, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

26 квітня 2012 року, рішенням господарського суду Вінницької області було частково задоволено позовні вимоги СУБ ТОВ "ХМЕСІЛ лтд" до ФОП ОСОБА_1 про стягнення боргу за отриманий товар в сумі 37 965,45 грн. та стягнуто з відповідача на користь позивача 32 032,84 грн. - основного боргу, 3203,28 грн. - штрафу, 963,62 грн. - інфляційних втрат, 960,99 грн. - 3% річних, 1609,50 грн. - судового збору, а в стягненні 804,72 грн. - інфляційних втрат було відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити, вважаючи, що прийняті судом висновки не відповідають обставинам справи, а також порушено норми матеріального права, оскільки з представленого позивачем розрахунку, визначено суму основного боргу та наявні видаткові накладні, підтверджують, що позивачем було поставлено товару на суму 32 213,19 грн., а не 37 832,84 грн., як зазначається в рішенні. При цьому не враховано, що видаткові накладні, які містяться в матеріалах справи складені на виконання двох різних договорів, а не Договору №029/2010 від 01 грудня 2009 року, невиконання умов якого з боку відповідача, вказав позивач. Так, видаткові накладні №РН-0000089 від 10 січня 2011 року, №РН-0000140 від 12 січня 2011 року, №РН-0000208 від 14 січня 2011 року та №РН-0000288 від 19 січня 2011 року на загальну суму 12 484,40 грн. складені на виконання Договору №011/2011 від 01 листопада 2011 року, який не був предметом розгляду у даній справі №14/17/2012/5003.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу вважає, що рішення прийняте у чіткій відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. З приводу зазначення у видаткових накладних №РН-0000089 від 10 січня 2011 року, №РН-0000140 від 12 січня 2011 року, №РН-0000208 від 14 січня 2011 року та №РН-0000288 від 19 січня 2011 року Договору №011/2011 від 01 листопада 2011 року повідомив, що даний договір зазначений помилково при впроваджені нової програми обліку на товаристві. Зазначений договір не укладався з відповідачем, оскільки діяв Договір поставки №029/2010 від 01 грудня 2009 року, а вказування у видаткових накладних помилково іншого номера та дати договору не спростовує факту отримання відповідачем, зазначеного в накладних, товару. Зауважив, також, що відповідач проводив розрахунки з порушенням строку вказаного у видаткових накладних, платив як правило сумами, що не співпадають з сумами та ще й посилався на номер та дату накладної якої не існує.

01 червня 2012 року, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено дату її розгляду на 18 липня 2012 року.

У судовому засіданні представники сторін підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Представник відповідача, також в судовому засіданні, подав заяву про застосування строків позовної давності до даних правовідносин, вважаючи що апеляційний господарський суд переглядаючи рішення господарського суду в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. При розгляді даного спору у суді першої інстанції не був присутній, а тому не міг раніше подати дане клопотання.

18 липня 2012 року у судовому засіданні було оголошено перерву до 25 липня 2012 року.

У судове засідання, після перерви, представники сторін не прибули, хоча завчасно були повідомлені про час і місце судового розгляду, на що вказують повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення. Заяв про відкладення судового засідання не надходило.

Враховуючи вимоги ст.ст. 101, 102 ГПК України про межі та строки перегляду справи в апеляційній інстанції, а також те, що сторони по справі вже давали пояснення в судовому засіданні з приводу поданої апеляційної скарги, належним чином повідомлені про час і місце подальшого розгляду апеляційної скарги і їх явка не визнана судом обовязковою, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представників сторін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву не неї, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила що:

01 грудня 2009 року, між спільним українсько-болгарським ТОВ "ХМЕСІЛ лтд", як постачальником, та ФОП ОСОБА_1, як покупцем, було укладено Договір поставки №029/2010, згідно умов якого постачальник зобов'язався поставляти у зумовлені Договором строки покупцеві медичні препарати, а покупець - приймати товар та своєчасно оплатити його за умовами Договору. (а.с. 5)

Відповідно до п.2.1. Договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у накладній на кожну партію товарів, що поставляється.

Ціна, кількість та асортимент кожної партії товарів, що поставляється по Договору, визначається видатковою накладною, що є невідємною та обов'язковою частиною Договору (п. 2.3 Договору).

Покупець оплачує кожну поставлену постачальником партію товару за ціною, вказаною у видатковій накладній, що є обов'язковим товаросупровідним документом на кожну партію товарів, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п.5.1. Договору).

Згідно із п.5.2 Договору №029/2010, строк для розрахунків узгоджується між сторонами і вказується у видатковій накладній на кожну партію товарів, що поставляється по Договору.

Відповідно до п.7.1 цього Договору, за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність у відповідності з діючим законодавством.

Згідно із п.7.3 Договору за прострочку оплати товарів до тридцяти календарних днів включно, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в цей період за кожен день прострочки платежу.

За прострочку платежу більш тридцяти календарних днів, покупцю нараховується штрафна санкція в розмірі 10% простроченої суми, при цьому п.7.3 Договору не застосовується. (п.7.4 Договору).

Відповідно до п.7.5 Договору №029/2010, постачальник має право вимагати від покупця, що прострочив виконання грошового зобов'язання сплати боргу з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми.

Позивач, на виконання умов Договору поставив відповідачу товар на загальну суму 32213,19 грн., що підтверджується видатковими накладними (у період з 12 листопада 2010 року по 04 січня 2011 року) на суму 19728,79 грн. з посиланням на Договір №029/2010 від 01 грудня 2009 року (а.с. 6-19) та видатковими накладними (у період з 10 по 19 січня 2012 року) з зазначенням Договору №011/2011 від 01 листопада 2011 року на суму 12 484,40 грн. (а.с. 20-23)

02 червня 2011 року, позивачем надіслано відповідачу претензію №8-юр про погашення заборгованості у сумі 37 832,34 грн., отримання якої не заперечив відповідач та яка була залишена без реагування (а.с.25)

У період з 23 червня по 08 листопада 2011 року, відповідач частково на суму 5800,00 грн. провів розрахунок за отриманий ним товар по Договору №029/2010, що стверджується копіями банківських виписок та прийнята як оплата позивачем. (а.с. 31-36)

21 жовтня 2011 року, відповідачу рекомендованим листом направлену повторно претензію №23-юр про погашення заборгованості у розмірі 32 832,84 грн., яка також була залишена без реагування (а.с.30)

21 березня 2012 року, СУБ ТОВ "ХМЕСІЛ лтд" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення боргу за отриманий товар у сумі 37 965,45 грн., в якій просить стягнути з відповідача на його користь 32032,84 грн. - основного боргу, 1768,34 грн. - інфляційних витрат, 3203,28 грн. штрафу за прострочку платежу, 960,99 грн. 3% річних та витрати по оплаті судового збору. (а.с.2-3)

26 квітня 2012 року, рішенням господарського суду Вінницької області даний позов було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 32 032,84 грн. - основного боргу, 3203,28 грн. - штрафу, 963,62 грн. - інфляційних втрат, 960,99 грн. - 3% річних, 1609,50 грн. - витрат по сплаті судового збору, а в стягненні 804,72 грн. - інфляційних втрат було відмовлено. (а.с.66-68)

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково з огляду на наступне.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст.174 ГК України, господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч.7 ст. 193 ГК України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 37832,84 грн., а відповідач розрахувався за поставлений товар частково у розмірі 5800,00 грн. (банківські виписки від 24 червня 2011 року на суму 1000,00 грн., від 15 липня 2011 року на суму 1000,00 грн., від 12 серпня 2012 року на суму 1000,00 грн., від 22 серпня 2012 року на суму 1000,00 грн., від 09 вересня 2012 року на суму 1000,00 грн., від 03 листопада 2012 року на суму 800,00 грн.(а.с.31-36), з посиланням на неіснуючу накладну № 408015 від 11 березня 2011 року, оскільки остання поставка відбулася 19 січня 2011 року. (а.с.23).

Отримані позивачем кошти з таким призначенням платежу були зараховані ним в рахунок погашення боргу за отриманий товар. Борг відповідача після проведеного розрахунку, склав 32032,84 грн. ОСОБА_2 з позовом про стягнення цієї суми основного боргу і ззвернувся позивач надавши в підтвердження основної суми заборгованості копії видаткових накладних за період з 10 листопада 2010 року по 19 січня 2011 року (а.с.6-23).

Помилковий висновок суду першої інстанції про те, що за період з 10 листопада 2010 року по 19 січня 2011 року позивачем був поставлений товар відповідачу на загальну суму 37832,84 грн. не вплинув на правильність прийнятого судом рішення про стягнення з відповідача 32032,84 грн. основного боргу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позовні вимоги позивача у частині стягнення з відповідача 32 032,84 грн. - основного боргу за поставлену продукцію у період з 10 листопада 2010 року по 19 січня 2011 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки укладеним між сторонами Договором поставки №029/2010 від 01 грудня 2009 року не передбачено односторонньої відмови відповідача від взятих на себе зобовязань, позивачем поставлено відповідачу продукції, за цей період, на суму 32213,19 грн., а відповідач його оплату лише у розмірі 180,35 грн.

Посилання відповідача на те, що видаткові накладні, які містяться в матеріалах справи складені, на виконання двох різних договорів, а не тільки Договору №029/2010 від 01 грудня 2009 року, на невиконання умов якого відповідачем вказує позивач, зокрема, видаткові накладні №РН-0000089 від 10 січня 2011 року, №РН-0000140 від 12 січня 2011 року, №РН-0000208 від 14 січня 2011 року та №РН-0000288 від 19 січня 2011 року на загальну суму 12 484,40 грн. (а.с. 20-23) складені на виконання Договору №011/2011 від 01 листопада 2011 року, колегією суддів оцінюються критично, оскільки як зазначив представник позивача та не заперечується відповідачем, між сторонами був укладений лише Договір поставки №029/2010 від 01 грудня 2009 року, який діє до 31 грудня 2012 року (п.4.1 Договору) і відсутні будь-які інші договірні зобовязання між сторонами, а тому підстав для укладення іншого договору у листопаді 2011 року з такого ж предмету було недоречним. Вказані накладні оформлені відповідно до вимог п.п.2.1-2.3, 5.2 Договору №029/2010 від 01 грудня 2009 року з зазначенням асортименту, кількості та ціни, які узгоджувались представниками сторін у робочому порядку з зазначенням у кожній накладній строку проведення розрахунку, а Договір №011/2011 від 01 листопада 2011 року помилково зазначений при впроваджені в товаристві нової програми обліку.

Крім того, за п.2.4 Договору поставки №029/2010 від 01 грудня 2009 року, сторони погодили, що весь товар, який поставляється відповідачу після підписання цього договору (тобто з 01 грудня 2009 року по 31 грудня 2012 року), вважається поставленим на умовах і на виконання зазначеного договору.

Приписами ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до п.3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.7.4 Договору, у разі прострочки покупцем оплати поставленого товару більш ніж на тридцять календарних днів, ним сплачується штраф у розмірі 10% простроченої суми, при цьому пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочки, не застосовується, тому вимога про стягнення з відповідача штрафу за прострочку платежу у розмірі 3203,28 грн. є правомірною, оскільки відповідач прострочив виконання зобовязання більш ніж на тридцять календарних днів, відповідає умовам договору та чинного законодавства, а тому також підлягає задоволенню.

Представник відповідача, при розгляді апеляційної скарги, подав заяву про застосування строків позовної давності до даних правовідносин при стягненні штрафу, оскільки строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), відповідно до п. 1 ст. 258 ЦК України, встановлено в один рік і позивач пропустив даний строк та просить застосувати строк позовної давності, так як апеляційний господарський суд переглядаючи рішення господарського суду в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу у розмірі 3203,28 грн.

Проте, дана заява відповідача відхиляється як безпідставна тому, що за приписами ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У п.32 Інформаційного листа N 01-08/163 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" від 12 березня 2009 року, Вищий господарський суд України також зазначає, що за змістом ч.3 ст. 267 ЦК України, відповідну заяву має бути зроблено в суді першої інстанції до моменту прийняття ним рішення по суті заявлених вимог. Інше означало б можливість скасування апеляційною інстанцією рішення місцевого господарського суду (внаслідок застосування позовної давності та в зв'язку з цим необхідності відмови в позові) за відсутності підстав для такого скасування, передбачених статтею 104 ГПК України.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сторони по справі, п.7.5 Договору №029/2010, визначили інший розмір відсотків річних, ніж передбачений, зокрема, зазначили, що постачальник має право вимагати від покупця, що прострочив виконання грошового зобов'язання сплати боргу з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми.

Оскільки за п. 7.5 Договору №029/2010, стягнення з відповідача 30% річних від простроченої суми це право, а не обовязок позивача, то СУБ ТОВ "ХМЕСІЛ лтд" скористалось своїм правом і звернулось до суду про стягнення з відповідача лише 3% річних від простроченої суми, яка складає за вказаний період 960,99 грн.

Судом першої інстанції вірно зроблено перерахунок інфляційних витрат з урахуванням усього періоду з 18 лютого 2011 року по 18 лютого 2012 року, протягом якого були як інфляційні так і дефляційні періоди. Розмір даних витрат склав 963.62 грн.

За таких обставин, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 963.62 грн. інфляційних витрат та 960,99 грн. - 3% річних вірно визначено та задоволено судом першої інстанції та вірно відмовлено у частині стягнення 804, 72 грн. інфляційних витрат.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення відповідача, викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а тому відхиляються як необґрунтовані.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Житомирської області прийнято у відповідності до норм ст. 43 ГПК України із всебічним, повним та обєктивним дослідженням матеріалів справи в їх сукупності та вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для скасування даного рішення господарського суду та задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.ст. 49, 105 ГПК України, судові витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 26.04.12 р. у справі №14/17/2012/5003 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №14/17/2012/5003 повернути на адресу господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Дужич С.П.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.