донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

23.04.2012 р. справа №8н/5014/120/2012(1/86н/2011)

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Манжур В.В., Мясищева А.М.

Секретар: Прожерін О.О.

За участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1;

від позивачів: ОСОБА_2 по дов., ОСОБА_3 по дов.;

від відповідачів: не зявились;

від третіх осіб: ОСОБА_4 по дов., ОСОБА_5 по дов.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Полісвіт», м. Луганськ

на рішення господарського суду Луганської області від 12.03.2012р. (повний текст від 14.03.2012р.) у справі №8н/5014/120/2012(1/86н/2011) (суддя Середа А.П.)

за позовом Заступника прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Української державної будівельної корпорації «Укрбуд», м. Київ, та Державного вищого навчального закладу «Луганський будівельний коледж»Української державної будівельної корпорації «Укрбуд», м. Луганськ

до відповідачів: 1) Луганської міської ради, м. Луганськ, 2) Виконавчого комітету Луганської міської ради, м. Луганськ

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1) Приватного підприємства «Полісвіт», м. Луганськ, 2) Приватного підприємства «Бізнес-Україна», м. Луганськ

про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Луганської області звернувся до господарського суду Луганської області з позовом в інтересах держави в особі Української державної будівельної корпорації «Укрбуд», м. Київ, та Державного вищого навчального закладу «Луганський будівельний коледж»Української державної будівельної корпорації «Укрбуд», м. Луганськ, до відповідача, Луганської міської ради, м. Луганськ, про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Луганської міської ради від 22.08.1997р. №265/4 «Про надання у тимчасове користування на умовах оренди терміном на 5 років земельної ділянки Приватному підприємству «Бізнес-Україна»під організації автостоянки по вул. Оборонна,8».

Ухвалою від 07.07.2011р. господарський суд Луганської області в порядку ст. 24 ГПК України залучив до участі у справі другого відповідача Виконавчий комітет Луганської міської ради, м. Луганськ.

Ухвалами від 19.07.2011р. та від 11.08.2011р. господарський суд відповідно до ст. 27 ГПК України залучив до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_6 підприємство «Полісвіт», м. Луганськ, та ОСОБА_6 підприємство «Бізнес-Україна», м. Луганськ.

Крім того, заявою №01/03-22/4488/0/2-11 від 28.07.2011р. Луганська міська рада повністю визнала позов та просила суд задовольнити позовні вимоги прокурора.

22.08.2011р. господарським судом Луганської області було прийнято рішення, яким повністю задоволені позовні вимоги до відповідача-2, визнано недійсним рішення Виконавчого комітету Луганської міської ради від 22.08.1997р. №265/4 «Про надання у тимчасове користування на умовах оренди терміном на 5 років земельної ділянки Приватному підприємству «Бізнес-Україна»під організації автостоянки по вул. Оборонна,8», у задоволенні позову до відповідача-1 відмовлено.

Зазначене рішення було залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.11.2011р.

Проте Вищий господарський суд України постановою від 21.12.2011р. скасував вищевказані судові акти та направив справу на новий розгляд до господарського суду Луганської області.

За результатами нового розгляду справи, 12.03.2012р. господарським судом Луганської області було прийнято рішення у справі №8н/5014/120/2012(1/86н/2011), яким позов до другого відповідача задоволено у повному обсязі, визнано недійсним рішення Виконавчого комітету Луганської міської ради від 22.08.1997р. №265/4 «Про надання у тимчасове користування на умовах оренди терміном на 5 років земельної ділянки Приватному підприємству «Бізнес-Україна»під організації автостоянки по вул. Оборонна, 8», у задоволенні позову до відповідача-1 відмовлено.

Висновок про задоволення позову стосовно відповідача-2 місцевий господарський суд обґрунтував посилаючись на те, що Луганський будівельний технікум був на час винесення спірного рішення та є на час вирішення спору державним навчальним закладом, який з 1953-1954рр. правомірно користується спірними земельними ділянками загальною площею 1,945га. Разом з цим, оскільки Декретом КМУ від 19.02.1993р. №19-93 «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності, в будівництві та промисловості будівельних матеріалів», заборонено підприємствам, що є у загальнодержавній власності, передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам, організаціям і установам, громадянам, директор Луганського будівельного технікуму не мав повноважень розпоряджатись земельною ділянкою площею 900кв.м., що знаходиться у державній власності, зокрема, відмовлятись від неї без згоди на це УДБК «Укрбуд». Таким чином, за висновком суду першої інстанції, спірне рішення №265/4, яким частину земельної ділянки позивача-2 передано в оренду третій особі, було прийнято виконкомом Луганської міської ради з порушенням низки законодавчих норм, що є підставою для його скасування.

Не погодившись з винесеним рішенням третя особа-1, ПП «Полісвіт», звернулась до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та відмовити прокурору у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що при винесення рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки сторонами не було виконано усіх вимог господарського суду Управлінням держкомзему не було надано інформації про правовий режим земельної ділянки площею 900кв.м. в період липень-грудень 1997р., а позивачем-2 не було надано книг обліку вихідної кореспонденції за 1999-2008р. включно. Крім того, за висновком скаржника, відмовивши у задоволенні клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів, суд першої інстанції обмежив ПП «Полісвіт»у здійсненні прав третьої особи у господарському процесі.

Також заявник апеляційної скарги наголошує, що судом неправомірно були відхилені доводи ПП «Полісвіт»щодо пропуску прокурором строку позовної давності для звернення з позовом, оскільки з огляду на дату прийняття спірного рішення виконкому 22.08.1997р. до спірних правовідносин неможливо застосувати правила ЦК України в редакції 2003р.

Скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду і на той факт, що суд першої інстанції зробив висновки про належність спірної земельної ділянки площею 900кв.м. з посиланням лише на загальні норми матеріального права без врахування доказів, які відповідно до ст. 34 ГПК України є належними у даній справі, а також на невмотивовані посилання останнього на положення Декрету КМУ від 15.12.1992р. №8-92 з огляду на право користування, а не право власності, позивача-2 на спірну земельну ділянку.

Заявник апеляційної скарги наголошує, що суд першої інстанції дійшов невмотивованого висновку про наявність у позивача станом на 22.08.1997р. належним чином оформлених прав землекористувача щодо земельної ділянки площею 900кв.м. та факту порушення таких прав рішенням виконкому Луганської міської ради від 28.08.1997р. №265/4, оскільки в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження цього.

20.04.2012р. на адресу апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ДВНЗ «Луганський будівельний коледж», в якому останній вважає викладені в ній доводи необґрунтованими, у звязку з чим просить суд залишити рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники відповідачів, третьої особи-2 та позивача-1 у судове засідання не зявились, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Враховуючи, що ухвалою про порушення апеляційного провадження явка представників сторін не визнавалась обовязковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників за наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення прокурора, представників позивача-2 та третьої особи-1, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 08.01.1953р. Виконавчим комітетом Ворошиловградської міської ради депутатів трудящих було прийнято рішення № б/н, протокол № 1 «Про відвід земельної ділянки будівельному технікуму під будівництво учбового корпусу», відповідно до якого було затверджено відвід земельної ділянки будівельному технікуму площею 1,50га під будівництво учбового корпусу за адресою: вул. Оборонна, в районі містечка поштова скринька № 103.

11.11.1954р. Виконавчим комітетом Ворошиловградської міської ради депутатів трудящих було прийнято рішення № 633, протокол № 34 «Про відвід земельної ділянки Ворошиловградському будівельному технікуму під будівництво гуртожитку на 400 осіб та житлового будинку на 18 квартир по вул. Пригородній», відповідно до якого затверджено відвід земельної ділянки площею 0,45га під будівництво гуртожитку на 400 осіб та житлового будинку на 18 квартир.

Оскільки дані про скасування або зміну цих рішень у матеріалах справи відсутні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач з 1953-1954 років правомірно користується вказаними у рішеннях земельними ділянками загальною площею 1,945 га (1,50 га + 0,45 га).

Наказом Міністерства будівництва Української РСР від 16.10.1986р. № 10 «Про організації та установи, безпосередньо підпорядковані Міністерству будівництва УРСР» затверджено перелік організацій та установ Міністерства, які перебувають на самостійному балансі. Згідно п.23 додатку до вказаного наказу, до їх числа належить також Ворошиловградський будівельний технікум.

В подальшому, Наказом Міністерства будівництва Української РСР від 22.08.1991р. №135 «Про ліквідацію Міністерства будівництва Української РСР»вказаний орган ліквідовано, натомість згідно з постановою Кабінету Міністрів УРСР від 01.07.91р. № 65 створено Українську державну будівельну корпорацію «Укрбуд» (далі УДБК «Укрбуд»), яка є правонаступником колишнього Міністерства будівництва УРСР. Пунктом 2 зазначеної постанови встановлено, що корпорація «Укрбуд»здійснює управління державним майном обєднань, організацій та підприємств і виступає його орендодавцем. Корпорація виходячи з потреб народного господарства в будівельній продукції має право створювати, реорганізовувати й ліквідовувати в установленому порядку будівельні, виробничі, проектні, наукові та інші організації й підприємства.

Згідно з наказом УДБК «Укрбуд»від 25.07.91р. № 1 «Про створення Української державної будівельної корпорації «Укрбуд»та додатку до нього, до переліку державних організацій, підпорядкованих корпорації, включено Луганський будівельний технікум (назва з урахуванням перейменування міста Ворошиловград у місто Луганськ).

Пунктом 4.2 даного наказу встановлено, що надалі всі наміри та пропозиції, або рішення про зміни у структурі, створення та ліквідацію державних організацій, підприємств і обєднань, здачу в оренду, акціонування, або інші різні форми приватизації та роздержавлення державного майна, основних та оборотних фондів, в обовязковому порядку необхідно погоджувати з УДБК «Укрбуд»як органом, якому кабінетом Міністрів УРСР доручено здійснювати управління державним майном організацій, підприємств та обєднань колишнього Мінбуду УРСР.

Рішення стосовно державного майна, прийняті без погодження корпорації, будуть вважатися недійсними і підлягають негайному скасуванню тими, хто їх приймав.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Виконавчого комітету Луганської міської ради від 22.08.1997р. №265/4 Приватному підприємству «Бізнес-Україна»було надано у тимчасове користування на умовах оренди терміном на 5 років земельну ділянку площею 900 кв. м. по вул. Оборонна, 8 під організацію автостоянки.

Пунктом 1 цього рішення припинено право користування земельною ділянкою площею 900кв.м по вул. Оборонна, 8, Луганського будівельного технікуму в звязку з добровільною відмовою.

В подальшому, Рішенням Виконавчого комітету Луганської міської ради від 21.11.1997 року № 77/4 було вирішено оформити право постійного користування земельною ділянкою площею 1,9199га (19199кв.м) Луганському будівельному технікуму для розміщення будівель та споруд по вул. Оборонна, 8 згідно з технічним паспортом земельної ділянки.

Пунктом 2 цього рішення припинено право користування земельною ділянкою площею 1,0301га по вул. Оборонна, 8, Луганського будівельного технікуму в звязку з добровільною відмовою. Також пунктом 3 цього рішення вирішено зареєструвати право постійного користування земельною ділянкою площею 1,9199га Луганського будівельного технікуму вул. Оборонна, 8.

На підставі рішення Виконавчого комітету Луганської міської ради від 21.11.1997 року №77/4 Луганському будівельному технікуму було оформлено право постійного користування земельною ділянкою площею 1,9199га для розміщення будівель та споруд за адресою: м. Луганськ, вул. Оборонна, 8 та виданий Державний акт на право постійного користування від 15.12.1997 року № І-ЛГ № 004487/4.

У листі Управління земельних ресурсів Луганської міської ради від 14.06.2001р. № 2598, який адресований директору Луганського будівельного технікуму зазначено, що у площу наданої Луганському будівельному технікуму земельної ділянки помилково була включена площа, яка знаходиться у користуванні ПП «Бізнес-Україна», та просили Луганський будівельний технікум надати згоду на внесення змін у рішення виконавчого комітету Луганської міської ради від 21.11.1997р. № 77/4 в частині зменшення земельної ділянки з «1,9199га»на «1,8299га». В матеріалах справи відсутні докази надання позивачем згоди на внесення відповідних змін до вказаного рішення, як і рішення Виконкому Луганської міської ради про внесення змін до вказаного рішення №77/4.

Рішенням Виконавчого комітету Луганської міської ради від 06.12.2001р. № 297/25 ПП «Бізнес-Україна»припинено право тимчасового довгострокового користування на умовах оренди земельною ділянкою за адресою: вул. Оборонна, 8 та надано ПП «Полісвіт»в оренду земельну ділянку площею 0,0900га терміном до 22.08.2002 року під

розміщену автостоянку та нежитлові споруди за адресою: вул. Оборонна, 8 під вже розміщену автостоянку та нежитлові споруди згідно з проектом відведення земельної ділянки доданої до рішення. Матеріали справи не містять доказів факту укладання ПП «Полісвіт»договору оренди зазначеної земельної ділянки до 22.08.2002р., його пролонгації або укладення нового договору оренди. Однак, 21.02.2003р. між ПП «Полісвіт»та ПП «Бізнес-Україна»був укладений договір купівлі-продажу обєктів нерухомого майна нежитлового приміщення, розташованого по вул. Обороннній, 8-а (номер в реєстрі 225).

Разом з цим прокурор, посилаючись на те, що у керівника Луганського будівельного технікуму не було належних повноважень розпоряджатись земельною ділянкою, що знаходилась у загальнодержавній власності (відмовлятись від частини земельної ділянки), звернувся до господарського суду з вимогами про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Луганської міської ради від 22.08.1997р. №265/4 «Про надання утимчасове користування на умовах оренди терміном на 5 років земельної ділянки приватному підприємству «Бізнес-Україна»під організацію автостоянки по вул. Оборонна, 8».

Як вже зазначалось вище, місцевий господарський суд позовні вимоги до другого відповідача задовольнив у повному обсязі.

Судова колегія погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно ст. 1 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України та відповідно до них нормативно-правовими актами.

У ст. 3 Кодексу зазначено, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або у користування та вилучають їх.

В силу ст. 4 вказаного Кодексу у відповідній редакції, у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка, яка була надана у користування позивачеві згідно рішень Луганського міськвиконкому від 08.01.1953р. № б/н, протокол № 1, та від 11.11.1954р. № 633, протокол № 34, - є державною власністю.

Згідно ст. 86 Цивільного Кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час прийняття виконкомом оспорюваного рішення), власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Луганський будівельний коледж (правонаступник Луганського будівельного технікуму) є вищим навчальним закладом, заснованим на державній формі власності і підпорядкований Українській державній будівельній корпорації «Укрбуд»згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.91р. №65, яка є правонаступником колишнього Міністерства будівництва УРСР.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що навчальні заклади, засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

З наведеного вбачається, що Луганський будівельний технікум був на час прийняття спірного рішення та є на час вирішення спору державним навчальним закладом.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) до загальнодержавної (республіканської) власності відносилася земля, майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів.

Судова колегія не приймає до уваги твердження заявника в апеляційній скарзі на невмотивований висновок господарського суду про приналежність спірної земельної ділянки до загальнодержавної власності, оскільки лист Управління Держкомзему у м. Луганськ №4-5-14/4522 від 24.10.11р., на який посилається скаржник, містить лише відомості про відсутність даних про віднесення земельної ділянки за адресою: м. Луганськ, вул. Оборонна,8, до земель загальнодержавної власності, а не дані про її неналежність до земель загальнодержавної власності, управління якою може здійснювати держава в особі УДБК «Укрбуд».

Враховуючи викладене, з огляду на приписи ст. 10 ЗК України (у відповідній редакції), колегія суддів погоджується із висновком господарського суду щодо того, що коло питань, вирішених Виконавчим комітетом Луганської міської ради у спірному рішенні на день його прийняття належало до компетенції виконкому.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що спірне питання про передачу у звязку з добровільною відмовою частини земельної ділянки Луганського будівельного технікуму у тимчасове користування третій особі-2, виникло внаслідок того, що директор технікуму, який підписав лист про відмову від спірної земельної ділянки №36 від 01.07.1997р., не мав на це необхідного обсягу повноважень.

Так, Декретом Кабінету Міністрів України від 15.12.92р. № 8-92 «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності»заборонено підприємствам, що є у загальнодержавній власності, передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам, організаціям і установам, а також громадянам.

Також Кабінетом Міністрів України 19.02.1993р. видано спеціальний Декрет № 19-93 «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності, в будівництві та промисловості будівельних матеріалів», відповідно до якого: як виняток з Декрету КМ України від 15.12.1992 року № 8-92 «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності», корпорації «Укрбуд»(та низці інших органів та установ) делеговано функції з управління майном організацій і підприємств, які засновані на загальнодержавній власності та входять до її складу (п.1); зупинено дію пункту 1 постанови Верховної Ради України від 14.02.1992 року «Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності».

Як вже зазначалось вище, згідно з п.4.2 наказу УДБК «Укрбуд»від 25.07.91р. № 1 «Про створення Української державної будівельної корпорації «Укрбуд», всі наміри та пропозиції, або рішення про зміни у структурі, створення та ліквідацію державних організацій, підприємств і обєднань, здачу в оренду, акціонування, або інші різні форми приватизації та роздержавлення державного майна, основних та оборотних фондів, в обовязковому порядку необхідно погоджувати з УДБК «Укрбуд»як органом, якому кабінетом Міністрів УРСР доручено здійснювати управління державним майном організацій, підприємств та обєднань колишнього Мін буду УРСР.

Рішення стосовно державного майна, прийняті без погодження корпорації, будуть вважатися недійсними і підлягають негайному скасуванню тими, хто їх приймав.

Крім того, відповідно до статуту Луганського будівельного технікуму, затвердженого на засіданні ради технікуму 11.11.1992р. та зареєстрованого УДБК «Укрбуд»19.01.1993р., реєстраційний № 09/01-2 (був чинним на момент прийняття спірного рішення виконкому Луганської міської ради), учбовий заклад має право самостійно приймати рішення і виконувати дії, якщо вони не суперечать діючому законодавству (п.1.4.3), отримувати кошти і матеріальні цінності, в т.ч. будинки, споруди, обладнання, транспортні засоби і т.і. від благодійних та інших громадських фондів, від місцевих Рад народних депутатів, державних і громадських підприємств, організацій, окремих громадян (п.1.4.15); управління технікумом здійснюється на основі сполучення централізованого керівництва та громадського самоврядування колективу технікуму (п.6.2); керівництво технікумом здійснюється директором, який призначається корпорацією «Укрбуд»та відповідно до законодавства діє від імені навчального закладу, представляє його в усіх організаціях, розпоряджається його майном та коштами, укладає угоди, видає доручення, накази у межах компетенції технікуму і дає розпорядження, обовязкові для всіх викладачів, співробітників та студентів; матеріально-технічну базу технікуму становлять споруди: учбовий корпус, два гуртожитки, спортивний зал, учбові майстерні, а також всі комунікації, обладнання учбових кабінетів, лабораторій, майстерень, транспорт та інше майно, яке є державною власністю (п.7.2).

Тобто, як вбачається з викладеного, директор технікуму, діючи від його імені, свої дії щодо розпорядження закріпленим за технікумом державним майном був зобовязаний узгоджувати з управителем майном корпорацією «Укрбуд», про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Проте, лист за вих. № 36 від 01.07.1997р. свідчить про те, що без погодження з УДКБ «Укрбуд», тобто всупереч встановленому чинним законодавством порядку, директор Луганського будівельного технікуму звернувся до Луганського міського голови з клопотанням про надання дозволу про передачу баскетбольного майданчика, який знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Оборонна, 8, - в оренду Приватному підприємству «Бізнес-Україна» (лист отримано міськвиконкомом 23.07.1997 року).

В матеріалах справи також наявний лист за вих. № 0/77 від 30.07.1997р. за підписом директора технікуму ОСОБА_7, яким останній від імені технікуму повідомив голову виконкому Луганської міської ради про відмову від земельної ділянки площею 900 м2, яка знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Оборонна, 8, та про відсутність з його боку заперечень проти її передачі Приватному підприємству «Бізнес-Україна»для організації автостоянки.

Як вбачається з матеріалів справи, за фактом підробки документа (листа №36 від 01.07.1997р.) на імя ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ст. 358 ч.1 КК України, за заявою директора ДВНЗ «Луганський будівельний коледж», Ленінським РВ ЛГУ УМВС України в Луганській області 06.01.2011р. було винесено постанову про порушення кримінальної справи та прийняття її до провадження.

Таким чином, на підставі вищевказаного листа технікуму за вих. № 0/77 від 30.07.1997р. Виконавчим комітетом Луганської міської ради 22.08.1997р. було прийнято спірне рішення № 265/4 «Про надання у тимчасове користування на умовах оренди терміном на 5 років земельної ділянки Приватному підприємству «Бізнес-Україна» під організацію автостоянки по вул. Оборонна, 8», та відповідно до якого Луганському будівельному технікуму було припинено право користування земельною ділянкою площею 900 м2, що знаходиться по вул. Оборонній, 8, - у звязку з добровільною відмовою.

Проте, з огляду на вищезазначені різноманітними актами функцій корпорації «Укрбуд», а також встановлену відсутність прав підпорядкованого їй підприємства позивача щодо самовільного розпорядження закріпленим за ним державним майном, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що директор Луганського будівельного технікуму не мав повноважень розпоряджатися земельною ділянкою, що знаходилась у державній власності, передавати її чи відмовлятися від неї без згоди на це УДБК «Укрбуд», тобто повинен був узгодити зазначені свої дії з корпорацією, а навіть вчинивши такі дії без згоди останньої, - відповідно до п.4.2 вищезгаданого наказу УДБК «Укрбуд»від 25.07.91р. № 1 був зобовязаний вжити заходів до власноручного скасування свого рішення стосовно державного майна, прийнятого без погодження з корпорацією.

Статтею 22 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) встановлено, що право власності або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право.

У статті 23 даного Кодексу зазначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими та районними Радами народних депутатів.

З огляду на те, що позивач зазначену у спірному рішенні земельну ділянку отримав у 1953-1954 роках, тобто до набрання чинності Земельного Кодексу України 1990 року, суд при вирішенні даного спору вмотивовано послався на постанову Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990р. №562-12 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР».

Відповідно до п.2 Постанови, надалі до приведення земельного законодавства УРСР у відповідність із Земельним кодексом УРСР, застосовуються чинні акти законодавства Української РСР, оскільки вони не суперечать Кодексу, а у п.3 даної постанови зазначено, що Земельний кодекс УРСР застосовується до правовідносин, які виникнуть після введення в дію Кодексу, тобто з 15.03.1991 року.

З наведеного вбачається, що позивачем належним чином доведена правомірність користування станом на 22.08.1997р. земельною ділянкою загальною площею 1,950га, наданою йому у користування в 1953-1954 роках, що спростовує посилання заявника в апеляційній скарзі на не зясування даного питання судом першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 27 ЗК України у відповідній редакції, право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки, а у частині 4 названої статті визначено, що припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини 1, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів.

Проте, оскільки матеріалами справи доведена відсутність повноважень у директора Луганського будівельного технікуму відповідно до приписів законодавства та положень статуту технікуму за будь-яких обставин без узгодження з управителем майном УДБК «Укрбуд» - відмовлятися від частини земельної ділянки площею 900 м2, наданої останньому у користування, оспорюване рішення виконкому Луганської міської ради від 22.08.1997р. №265/4 порушує охоронювані законом права позивача.

Таким чином, спірне рішення прийнято 2-м відповідачем без дотримання вимог чинного законодавства, про що вірно зазначено судом першої інстанції, а отже позовні вимоги прокурора є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а рішення Виконкому Луганської міської ради №265/4 від 22.08.1997р. таким, що підлягає скасуванню.

Разом з цим, судова колегія не приймає до уваги доводів заявника в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права шляхом обмеження прав третьої особи у судовому процесі, а також не застосування до даних спірних правовідносин строку позовної давності, з огляду на наступне.

Так, згідно ч.3 ст. 69 ГПК України, господарський суд у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на 15 днів.

Як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, судом відповідне клопотання третьої особи було залишено без задоволення з огляду на заперечення прокурора та сторін та з посиланням на відсутність у третьої особи права звертатись до суду з таким клопотанням. За таких обставин, оскільки суд не визнав даний випадок винятковим та за відсутності погодження на продовження строку розгляду спору безпосередньо сторонами прокурором, позивачем та відповідачами, з огляду на право господарського суду відмовляти у задоволенні клопотань, якщо таке задоволення порушить права та інтереси інших учасників процесу, судова колегія вважає вищевикладені доводи скаржника про порушення його прав судом першої інстанції безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідь Управління Держкомзему, на неотримання якої посилається скаржник, була наявна на час винесення спірного рішення, та господарський суд визнав викладену в ній інформацію достатньою для вирішення спору по суті.

Щодо доводів ПП «Полісвіт»стосовно пропуску прокурором строків позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Спірне рішення прийнято 22.08.1997 року, - тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Правовідносини між позивачем та відповідачами з приводу користування вищезазначеними земельними ділянками на підставі спірного рішення виникли 22.08.1997 року та продовжують мати місце після 01.01.04 року (дати набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року) і до цього часу.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 76 Цивільного кодексу Української РСР, що діяв на момент прийняття спірного рішення (аналогічні положення містяться і в ст. 261 чинного Цивільного кодексу України), перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу пункту 4 ст. 268 ЦКУ (у редакції, чинній на час подання позову) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія вважає, що прокурором не порушено строків позовної давності при зверненні до суду з позовом, а доводи третьої особи в апеляційній скарзі не приймає як необґрунтовані.

Апеляційний господарський суд також не приймає до уваги посилання скаржника на встановлені Донецьким апеляційним господарським судом у постанові від 13.12.2010р. у справі №4/243пн обставини, оскільки зазначене судове рішення не містить висновків про законність та обґрунтованість оспорюваного у даній справі рішення виконкому №265/4 від 22.08.1997р., а також не спростовує доводи прокурора і наявні в матеріалах справи докази.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Луганської області від 12.03.2012р. у справі №8н/5014/120/2012(1/86н/2011) ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги згідно ст.49 ГПК України покладаються на заявника.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Луганської області від 12.03.2012р. (повний текст від 14.03.2012р.) у справі №8н/5014/120/2012(1/86н/2011) залишити без змін.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Полісвіт», м. Луганськ, на рішення господарського суду Луганської області від 12.03.2012р. (повний текст від 14.03.2012р.) у справі №8н/5014/120/2012(1/86н/2011) залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: В.В. Манжур

ОСОБА_8

Надруковано примірників 11

1-у справу

2-позивачам

2-відповідачу

2-прокуратурі

2-третім особам

1-господарському суду

1-ДАГС