КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2012 № 13/413-22/277

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Скрипка І.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Боднар Н.З.,

за участю представників сторін:

від позивача: не зявилися;

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність б/н від 08.06.2011 року;

від третьої особи-1: не зявилися;

від третьої особи-2: не зявилися,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Страхова компанія «КЮБІ Україна» на рішення господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року

у справі № 13/413-22/277 (суддя Самсін Р.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Страхова компанія «КЮБІ Україна»,

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Сільгосппродукт,

треті особи 1. Товариства з обмеженою відповідальністю „Обєднані страхові послуги

2. Святошинське РУ ГУ МВС України в м. Києві,

про визнання договору страхування недійсним та застосування наслідків

встановив:

У липні 2006 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва із позовом про визнання недійсним договору страхування автотранспорту № Р 04694 сертифікат № 15394 від 14.10.2004 року та стягнення з відповідача суми страхового відшкодування з вирахуванням сплаченої відповідачем страхової премії у розмірі 127 261, 56 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2009 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2009 року в задоволені позову було відмовлено у повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.06.2010 року касаційну скаргу позивача задоволено, рішення судів попередніх інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду, Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Страхова компанія «КЮБІ Україна» звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків викладених в рішенні місцевого господарського суду обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.12.2011 року апеляційну скаргу ПрАТзІІ „СК „КЮБІ Україна прийнято до провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін на 07.02.2012 року.

До початку розгляду справи від позивача надійшла заява про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді Скрипка І.М., Іваненко Я.Л.

Заява мотивована тим, що зазначеною колегією суддів приймалося рішення у справі № 22/42, що є повязаною з даною справою, з порушенням норм процесуального права, та є підстави вважати, що розгляд справи № 13/413-22/277 колегією суддів у даному складі буде проводитися односторонньо та упереджено, що призведе до прийняття незаконного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2012 року заяву ПрАТзІІ „СК „КЮБІ Україна про відвід колегії суддів залишено без задоволення у звязку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Представники позивача та третіх осіб в судове засідання, яке відбулося 07.02.2012 року, не зявилися, про причини неявки суд не повідомлено. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів виходить з того, що представники сторін мали можливість надати необхідні докази та сформулювати свою позицію відносно спору, поданих матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги та вирішення спору по суті. Неявка позивача та третіх осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.02.2012 року заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив суд апеляційну скаргу ПрАТзІІ „СК „КЮБІ Україна залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року без змін.

У судовому засіданні, яке відбулось 07.02.2012 року, було оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ПрАТзІІ „СК „КЮБІ Україна слід відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом 14 жовтня 2004 року між Закритим акціонерним товариством „Страхова компанія „К'Ю БІ І - УГПБ Іншуеренс, правонаступником якого є позивач (страховик), за участю Товариства з обмеженою відповідальністю „Об'єднані страхові послуги, та Закритим акціонерним товариством „Сільгосппродукт, правонаступником якого є відповідач (страхувальник), був укладений договір страхування автотранспорту № Р 04694, сертифікат № 15394 (Договір страхування), відповідно до якого було застраховано автомобіль „Мерседес-Бенс СL 500, 2002 року випуску, д/н НОМЕР_1, який належить відповідачу на праві власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КІС № 932098 від 02.10.2004 року.

Згідно ст. 979 ЦК України та ст. 16 Закону України Про страхування договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Права та обовязки сторін за Договором страхування визначені у розділі 9 договору, та зокрема, згідно з п. 9.1 страхувальник зобов'язувався вчасно вносити страхові платежі (п. 9.1.1); при укладенні договору страхування надавати інформацію страховику про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки ступеню ризику та надалі інформувати страховика про будь-які зміни страхового ризику (п. 9.1.2); інформувати страховика про всі договори страхування, укладені у відношенні об'єкту страхування (п. 9.1.3); приймати всі заходи по запобіганню і зменшенню збитків внаслідок настання страхового випадку (п. 9.1.4); на вимогу страховика надавати всю інформацію необхідну для розслідування страхових випадків та встановлення суми збитків у письмовому вигляді (п. 9.1.5); повідомити страховика про збиток якомога швидше (протягом однієї доби по факту викрадення та не пізніше 3 робочих днів по всіх інших випадках) з моменту, коли йому стало відомо про такий збиток.

Пунктом 9.3 Договору страхування сторони визначили зобовязання страховика, зокрема, страховик зобов'язувався ознайомити страхувальника з умовами страхування (п. 9.3.1); протягом 7 днів після одержання необхідних та належним чином оформлених документів, вжити заходи щодо оформлення страхового акту (акту-релізу) та не пізніше 7 днів після підписання страхового акту (акту-релізу) здійснити виплату страхового відшкодування (п. 9.3.2); тримати в таємниці відомості про страхувальника за винятком, випадків передбачених законодавством України (п. 9.3.3).

Також пунктом 3 цього Договору визначено страхову премію, яка становить 27 379,00 грн. та має бути сплачена не пізніше 22.10.2004 року; якщо інше не узгоджене сторонами, покриття за цим договором та будь-якими додатками до нього починається з дня, вказаного як день початку дії Договору (з 14.10.2004 року), але не раніше моменту сплати страхувальником страховику відповідної страхової премії.

22.11.2004 року між сторонами було складено Додаток № 1 до Договору страхування (який міститься в матеріалах справи), на підставі якого було збільшено декларовану вартість застрахованого автомобіля, яка становить 464 200 грн., нараховано додаткову пропорційну страхову премію за 326 днів покриття, яку визначено в сумі 5 113, 82 грн. зі строком сплати не пізніше 30.11.2004 року.

На виконання умов Договору страхування відповідачем сплачено страхову премію в розмірі 27 379 грн. та 5 113, 82 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1087 від 22.10.2004 року, № 1221 від 26.11.2004 року.

Згідно із статтями 202, 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як підставу визнання недійсним Договору страхування позивач зазначає ст. 215 ЦК України, відповідно до якої, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як підтверджується матеріалами справи, відповідач є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому порядку, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем ст. 215 ЦК України через недодержання вимог частин 2 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідність Договору страхування чинному законодавству, вільність і відповідність волевиявлення позивача його внутрішній волі, як учасника спірного правочину, а також спрямованість цього правочину на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, підтверджується змістом спірного договору.

Так, в п. 13.2 Договору страхування зазначено, що „Цей Договір укладено на підставі „Правил страхування наземного транспорту від 18.08.1998 року, Правил страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту від 13.02.1998 року та Правил страхування від нещасних випадків від 08.10.1998 року, які зареєстровані Комітетом у справах нагляду за страховою діяльністю. В п. 13.1 Договору вказано, що „У відповідності до сплаченої страхової премії, та у відповідності до всіх умов цього Договору та слідуючи всім цим умовам, ми дійшли згоди з Вами надати страховий захист як зазначено в цьому Договорі.

Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторонами було вчинено дії, спрямовані на виконання спірного договору, зокрема, сплатою відповідачем страхових премій, прийняттям зазначених коштів позивачем та виплатою страхового відшкодування згідно актів № L03177 від 22.11.2004 року, № L03334 від 16.02.2005 року, № L03649 від 16.06.2005 року, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями № 108515 від 30.11.2004 року, № 109259 від 01.03.2005 року, № 110161 від 30.06.2005 року .

Відтак, вказані положення спірного Договору, які скріплені підписом та печаткою позивача, та подальші дії сторін свідчать про їх волевиявлення під час укладення спірного договору та спрямованість Договору страхування на реальне настання правових наслідків, що свідчить про відсутність підстав для визнання правочину недійсним на підставі ст. 215 ЦК України через недодержання вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК України.

Аналізуючи зміст спірного договору, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо його відповідності Цивільному кодексу України. Позивачем не вказується, яким нормам діючого законодавства не відповідає спірний договір, та не доведено таку невідповідність, а відтак відсутні підстави для застосування ст. 215 ЦК України через недодержання вимог частини 1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання спірного договору недійсним позивач посилається на те, що відповідачем порушено п. 9.1.2 Договору, а також п. 2 ст. 989 ЦК України та п. 2 ст. 21 Закону України „Про страхування, а саме не повідомлено позивача про суттєві обставини, які мають істотне значення для оцінки страхових ризиків, такі як арешт застрахованого транспортного засобу та підроблення технічного паспорту на автомобіль.

Пунктом 9.1.2 Договору передбачено, що при укладенні договору страхування страхувальник зобов'язаний надавати інформацію страховику про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки ступеню ризику та надалі інформувати страховика про будь-які зміни страхового ризику.

Слід звернути увагу на те, що листом Святошинського РУ ГУ МВС України у м. Києві № 51/вх 7655 від 03.10.2005 року позивача було повідомлено, що автомобіль НОМЕР_2 знаходиться під арештом з 30.11.2004 року, тобто зазначені обставини мали місце після укладання Договору страхування (Договір страхування укладено 14.10.2004 року).

Крім того, на судовий запит, УДАІ ГУ МВС України в м. Києві листом за вих. № 10/1970 вх. від 23.03.2007 року надано інформацію, що 02.10.2004 року в МРЕВ № 1 при УДАІ ГУ МВС України за ЗАТ „Сільгосппродукт було зареєстровано автомобіль „Мерседес-Бенс СL 500, 2002 року випуску, у зв'язку з чим було видано свідоцтво про реєстрацію КІС № 932098, ДНЗ АА 2320 МІ. Надані до реєстрації автомобіля документи відповідають вимогам правил „Державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів ..., затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року.

Відповідно до п. 3 Правил „Державної реєстрації, перереєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року державна реєстрація транспортних засобів здійснюється органами Державтоінспекції МВС з метою контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів встановленим в Україні вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням вимог законодавства, що визначає порядок сплати податків, внесення інших обов'язкових платежів, використання транспортних засобів в умовах воєнного та надзвичайного стану, а також для забезпечення їх обліку та попередження протиправних дій щодо них.

Отже, на момент укладання Договору страхування в органах ДАІ було зареєстровано право власності на автомобіль „Мерседес-Бенс СL 500, 2002 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер кузова WDB2153751А015021 за відповідачем та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Також, позивачем не доведено та не надано доказів того, що відповідач під час укладання Договору знав або міг знати про підроблення технічного паспорту на вищевказаний автомобіль.

Відповідно п. 9.4 Договору якщо страхувальник не виконає будь-що із зазначених вище зобов'язань (зокрема п. 9.1.2 Договору) та зобов'язань страхувальника, що передбачені законодавством України, страховик має право відмовитися від виплати страхового відшкодування чи зменшити його розмір.

Отже, договором не встановлено будь-яких інших наслідків порушення страхувальником п. 9.1.2 Договору, зокрема визнання договору недійсним.

Крім того, за загальним правилом, невиконання чи неналежне виконання угоди не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом чи договором наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Зазначене викладене, зокрема у Постанові Вищого господарського суду України у даній справі, вказівки якої, відповідно до ч.1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, а відтак посилання позивача на порушення страхувальником своїх обовязків передбачених п. 9.1.2 не можуть бути підставою недійсності укладеного договору, відповідно такі судом не беруться до уваги.

Також, позивач посилається на та не, що об'єктом спірного договору страхування був транспортний засіб марки „Мерседес-Бенс СL 500, 2002 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3 2153751А015021, котрий підлягав конфіскації, що в свою чергу згідно п. 2 ч. 2 ст. 998 ЦК України є підставою для визнання договору страхування недійсним.

Однак, з даним твердженням позивача, погодитися не можна, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 29 Закону України „Про страхування договір визнається недійсним при умові, що об'єкт страхування є майно, яке підлягає конфіскації на підставі судового вироку або рішення, що набуло законної сили.

Згідно ст. 354 ЦК України конфіскація - це позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення.

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Позивачем не надано суду доказів та не доведено, що на момент укладення Договору страхування існував судовий вирок або рішення, що набуло законної сили про визнання застрахованого транспортного засобу марки „Мерседес-Бенс СL 500, 2002 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3 2153751А015021, таким, що підлягає конфіскації.

За таких обставин, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для визнання Договору страхування недійсним на підставі п. 2 ч. 2 ст. 998 ЦК України та п. 2 ч. 2 ст. 29 Закону України „Про страхування

Крім того, як на підставу визнання Договору страхування недійсним, позивач посилається на ст. 229 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивач, посилаючись на обставини, які стали йому відомі після проведення страхового розслідування котре здійснювалось з 24 серпня 2005 року зазначив, що він помилився щодо обставин які мають суттєве значення при укладенні договорів страхування, зокрема, що застрахованим т/з був викрадений автомобіль і страхувальник володів ним не на законних підставах.

В Узагальненнях практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, що проведене Верховним Судом України (вміщені в інформаційній системі Ліга) у розділі щодо аналізу правочинів вчинених під впливом помилки зазначено, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину; сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Згідно з положеннями пункту 4 спірного договору, обєктом страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, повязані: з володінням, користуванням та розпорядженням майном; з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди третій особі або її майну. Документом, що посвідчує право власності страхувальника на майно, яке страхується, є, у даному випадку, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Із наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що на момент укладання Договору страхування право власності на автомобіль „Мерседес-Бенс СL 500, 2002 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер кузова WDB2153751А015021 було зареєстровано в органах ДАІ за відповідачем та видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджує законність володіння відповідачем зазначеним автомобілем.

Слід зазначити, що питання щодо правомірності дій УДАІ ГУ МВС України щодо державної реєстрації у 2004 році автомобіля марки „Мерседес-Бенц, 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 2153751А015021, д/н НОМЕР_1, наявності підстав для скасування державної реєстрації зазначеного транспортного засобу, були предметом дослідження при вирішенні в судовому порядку Окружним адміністративним судом міста Києва справи № 2а-5056/09/2670 за позовом ЗАТ „СК „КЮБІ Україна до УДАІ ГУМВС України в м. Києві за участю третіх осіб ЗАТ „Сільгосппродукт, Товарної біржи „Еверест та МВС України про визнання протиправними дій та зобовязання скасувати державну реєстрацію спірного транспортного засобу.

За результатами розгляду вказаної справи Окружним адміністративним судом міста Києва 20.05.2010 року було прийнято постанову, залишену без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.03.2011 року, якою у задоволені позову ЗАТ „СК „КЮБІ Україна було відмовлено у звязку із безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, а відтак спростовує доводи позивача з приводу існування на момент укладення Договору страхування обставин, які б свідчили що позивач помилявся щодо обставин які мають суттєве значення для спірного договору, а саме - щодо об'єкту страхування.

Таким чином, позивачем на страхування було взято транспортний засіб автомобіль „Мерседес-Бенс СL 500, 2002 року випуску, д/н НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за відповідачем 02.10.2004 року, у зв'язку з чим було видано свідоцтво про реєстрацію КІС № 932098, ДНЗ АА 2320 МІ, а відтак майнові інтереси страхувальника, є такими, що не суперечать законодавству України, а укладення Договору страхування між сторонами 14.10.2004 року зумовлює виникнення цивільно-правових відносин, порядок здійснення яких визначається Цивільним кодексом України, Законом України „Про страхування та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють такий вид відносин.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлені позовні вимоги щодо визнання недійсним договору страхування автотранспорту № Р 04694, сертифікат № 15394 від 14.10.2004 року задоволенню не підлягають, що відповідно є підставою для відмови у позовних вимогах позивача щодо стягнення з відповідача сплачених сум страхового відшкодування, з вирахуванням сплаченої відповідачем страхової премії у розмірі 127 261, 56 грн.

Відповідно до положень частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Позивачем, всупереч статей 33, 34 ГПК України не надано суду жодних належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, доводи позивача викладені в апеляційній скарзі не підтверджуються наявним у справі доказами та спростовуються чинним законодавством.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року у справі № 13/413-22/277 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

постановив:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Страхова компанія «КЮБІ Україна» на рішення господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року у справі № 13/413-22/277 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 24.06.2011 року у справі № 13/413-22/277 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам апеляційного провадження.

4. Справу № 13/413-22/277 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя Остапенко О.М.

Судді Скрипка І.М.

ОСОБА_1