ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2012 р. Справа № 5019/1833/12

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"

до Кузнецовського міського комунального підприємства

про стягнення в сумі 265 029 грн. 93 коп.

Суддя Андрійчук О.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 15.06.2012 року

від відповідача: ОСОБА_2, дов. № 848 від 28.05.2012 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ:

У листопаді 2012 року ДП НАЕК "Енергоатом", від імені якого діє Рівненська АЕС (надалі-позивач), звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Кузнецовського міського комунального підприємства (далі відповідач) про стягнення в сумі 265 029 грн. 93 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

01.10.2002 року між позивачем та відповідачем (надалі-абонент) укладено договір № 1 на подачу питної води з водопроводу Рівненської АЕС (з урахуванням змін, внесених до нього додатковою угодою № 1 від 06.07.2010 року).

Згідно з п. 2 договору абонент бере на себе зобов'язання своєчасно оплачувати надані йому послуги у водопостачанні.

За підп. 4.1. п. 4 договору розрахунки за використану воду здійснюються між Рівненською АЕС та абонентом шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок РАЕС до 20-го числа наступного за звітним.

Усупереч наведеному відповідач використану у вересні 2012 року воду повністю не оплатив, розмір боргу становить 260 543,12 грн.

За несвоєчасне проведення розрахунків за надані послуги з постачання води позивачем нараховано 3% річних в розмірі 749,51 грн., пені в розмірі 3 737,30 грн.

В матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 509, 526, 551, 623, 624, 625 ЦК України, ст.ст. 224, 225, 229, 230 ГК України.

Ухвалою суду від 26.11.2012 року порушено провадження, розгляд справи призначено на 18.12.2012 року.

05.12.2012 року через службу діловодства господарського суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що невідповідність фактичної вартості послуг із централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджуються органом місцевого самоврядування, спричиняють накопиченню боргів перед позивачем. Також скрутне фінансове становище відповідача унеможливлює проведення розрахунків. Крім того, відповідач зазначає, що у випадку надання субвенції з державного бюджету місцевому бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, останній перерахує грошові кошти в рахунок погашення заборгованості, що виникла перед позивачем.

18.12.2012 року через службу діловодства господарського суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій останній зазначає, що відповідачем сума основного боргу сплачена у повному обсязі, відтак просить суд стягнути з відповідача 3 737,30 грн. пені та 749,51 грн. 3% річних.

Зважаючи, що заява про зменшення розміру позовних вимог подана у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 22 ГПК України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, відтак приймається судом.

18.12.2012 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшли пояснення з приводу заявлених позовних вимог, в яких останній зазначає про сплату основного боргу в розмірі 260 543,12 грн., а також просить суд зменшити пеню на 50%.

Ухвалою суду від 18.12.2012 року розгляд справи відкладено на 25.12.2012 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників учасників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.2002 року між позивачем та відповідачем (надалі-абонент) укладено договір № 1 на подачу питної води з водопроводу Рівненської АЕС (з урахуванням змін, внесених до нього додатковою угодою № 1 від 06.07.2010 року).

Згідно з п. 2 договору абонент бере на себе зобов'язання своєчасно оплачувати надані йому послуги у водопостачанні.

За підп. 4.1. п. 4 договору розрахунки за використану воду здійснюються між Рівненською АЕС та абонентом шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок РАЕС до 20-го числа наступного за звітним.

Усупереч наведеному відповідач використану у вересні 2012 року воду повністю не оплатив, розмір боргу становить 260 543,12 грн.

Судом встановлено, що 07.12.2012 року та 10.12.2012 року відповідачем перераховано позивачу суму боргу в розмірі 260 543,12 грн., що стверджується платіжними дорученнями № 2758 на суму 100 543,12 грн., № 2779 на суму 160 000,00 грн. відповідно, довідкою позивача № 001-15/13471 від 13.12.2012 року про підтвердження відсутності заборгованості.

Позивачем за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в частині проведення розрахунків за надані послуги з постачання питної води за період з 20.10.2012 року по 23.11.2012 року нараховано пеню в розмірі 3 737,30 грн. та 3% річних в розмірі 749,51 грн.

Право позивача на нарахування пені передбачене п. 4 договору, за яким у разі несвоєчасної оплати платіжних вимог абонент сплачує Рівненській АЕС пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день затримки, але не більше 100% загального боргу.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що 1% більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, відтак пеня, виходячи з вимог ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", підлягає стягненню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Суд, перерахувавши заявлений позивачем розмір пені, встановив, що останній проведений вірно, відтак підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Вказана процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України та ст. 233 ГК України встановлено, що господарський суд має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора.

Можливість зменшення розміру неустойки передбачена також ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з вимог ст.ст. 525, 536 ЦК України, ст. 193 ГК України, сторони зобовязані виконувати зобовязання належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Суд, оцінивши фактичні обставини справи, з якими чинне законодавство пов'язує можливість зменшення пені, встановив таке.

Фактична вартість послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не відповідає тарифам, що затверджуються органом місцевого самоврядування, а різниця, яка між ними існує, покривається за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам.

Вказані субвенції виділяються щорічно на підставі відповідної постанови КМ України.

Отже, проведення відповідачем розрахунків за надані послуги з водопостачання безпосередньо пов'язані із фінансуванням, що проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Також суд, проаналізувавши причини неналежного виконання зобов'язання, встановив, що відповідач за 9 місяців 2012 року поніс збитки в розмірі 4 223 000,00 грн., що стверджується звітом про фінансові результати (рядок 225), що вплинуло на можливість виконання ним своїх зобовязань перед позивачем.

Відтак, затримки в оплаті за надані позивачем послуги з постачання питної води були поважними.

Щодо відсутності у позивача збитків, які б були викликані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, то суд зазначає, що пеня, нарахована на підставі п. 4 договору, підлягає стягненню за сам факт допущення порушення, незалежно від того, чи завдано позивачу у зв'язку з цим збитків.

Крім того, суд, дослідивши ступінь виконання зобов'язання, встановив, що останній є значним: борг утворився лише за один місяць - вересень 2012 року.

Прострочення виконання зобовязання, а відтак і наслідки його порушення, є незначними.

Відповідач вживав заходів до виконання зобов'язання, зокрема в ході судового розгляду справи ним повністю погашено суму основного боргу.

За таких обставин, керуючись ст. 83 ГПК України, суд вважає за можливе зменшити розмір пені з 3 737,30 грн. до 2 000,00 грн., тобто на 1 737,30 грн.

Також позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних в розмірі 749,51 грн.

За ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд встановив, що розмір останніх складає 747,46 грн. Відтак, вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач належними та достатніми доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, довів заявлені позовні вимоги суд дійшов висновку про наявність підстав для їх часткового задоволення.

Оскільки позивачем зменшено розмір позовних вимог (з 265 029,93 грн. до 4 486,81 грн.), відтак вирішенню підлягає питання про повернення зайво сплаченої суми судового збору.

Відповідно до п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з ч. 3 ст. 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством.

Згідно з п. 1.ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до платіжного доручення № 8083 від 22.11.2012 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 5 300,60 грн.

Мінімальний розмір судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви майнового характеру, становить 1 609,50 грн.

У даному випадку судовий збір повертається в розмірі зайво сплаченої суми. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ч.ч. 2, 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Отже, поверненню позивачу підлягає судовий збір в розмірі 3 691,10 грн. (5 300,60 грн. 1 609,50 грн.).

Судовий збір в розмірі 1 609,50 грн. у порядку ст. 49 ГПК України покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (в частині стягнення 3% річних).

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Кузнецовського міського комунального підприємства (34400, Рівненська область, місто Кузнецовськ, майдан Незалежності, будинок 2, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі його відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, місто Кузнецовськ, ) 2 000,00 (дві тисячі грн. 00 коп.) грн. пені, 747,46 (сімсот сорок сім грн. 46 грн.) грн. 3% річних, 1 608,69 (одна тисяча шістсот вісім грн. 69 коп.) грн. судового збору.

2. У задоволенні стягнення 1 737,30 грн. пені та 2,05 грн. 3 % річних відмовити.

3. Ухвалою суду повернути Державному підприємству "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі його відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, місто Кузнецовськ, ) з Державного бюджету судовий збір в розмірі 3 691,10 (три тисячі шістсот дев'яносто одна грн. 10 коп.) грн., сплачений платіжним дорученням № 8083 від 22.11.2012 року.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.12.2012 року.

Суддя Андрійчук О.В.