донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

19.11.2012 р. справа №28/86пд

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Манжур В.В., Мясищева А.М.

Секретар: Пеленова О.О.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідачів: не зявились.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дора-Транс», м. Донецьк

на рішення господарського суду Донецької області від 10.04.2012р. (повний текст від 11.04.2012р.) у справі №28/86пд (суддя Курило Г.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дора-Транс», м. Донецьк

до відповідачів: 1) Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ, в особі Філії «Головне управління ПАТ Промінвестбанк в Донецькій області», м. Донецьк; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Ізі Лайф», м. Київ

про визнання кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/17-1477/06 від 23.03.2006р. недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дора-Транс», м. Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідачів, Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ, в особі Філії «Головне управління ПАТ Промінвестбанк в Донецькій області», м. Донецьк, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Ізі Лайф», м. Київ, про визнання недійсним кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/17-1477/06 від 23.03.2006р.

Провадження у справі №28/86пд неодноразово зупинялось і поновлювалось в порядку ст. 79 ГПК України у звязку з необхідністю направлення матеріалів справи до судів апеляційної та касаційної інстанції.

Рішенням від 10.04.2012р. господарський суд Донецької області відмовив заявнику у задоволенні позову з посиланням на те, що ст. 1056-1 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, було внесено у Цивільний кодекс України Законом України №661-VI від 12.12.2008р., тобто після підписання сторонами спірного кредитного договору. Крім того, суд першої інстанції встановив, що умовами спірного договору не передбачено умови щодо одностороннього порядку збільшення розміру процентів за користування кредитом, оскільки сторони передбачили збільшення розміру процентів при настанні певних обставин, що відповідає приписам ст. 212 ЦК України.

Не погодившись з винесеним рішенням, позивач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення господарського суду Донецької області від 10.04.2012р. у справі №28/86пд.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги положень ст. 1056-1 ЦК України, оскільки відповідач за кредитним договором встановив своє право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки, тобто порушив норми цивільного законодавства щодо правомочності правочину. Крім того, апелянт наголошує на порушенні господарським судом норм процесуального права шляхом неналежного повідомлення позивача про проведення судового засідання 10.04.2012р., що унеможливило захист його законних прав та інтересів.

Вищевикладене, на думку заявника, є підставою для скасування незаконного та необґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Ухвалою від 25.04.2012р. Донецький апеляційний господарський суд порушив і зупинив апеляційне провадження у справі №28/86пд за апеляційною скаргою ТОВ «Дора-Транс»у звязку з необхідністю в порядку ст. 109 ГПК України направити матеріали справи до Вищого господарського суду України.

31.10.2012р. матеріали справи №28/86пд були повернуті до Донецького апеляційного господарського суду, ухвалою від 31.10.2012р. апеляційний господарський суд в порядку ст. 79 ГПК України поновив апеляційне провадження у справі та призначив судове засідання на 19.11.2012р.

Сторони не скористались наданим їм правом на участь у судовому засіданні, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Враховуючи, що ухвалою про поновлення апеляційного провадження явка представників сторін не визнавалась обовязковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 23.03.2006р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком в особі Філії «Головне управління Промінвестбанку в Донецькій області»та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дора-Транс»(позичальником) було укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/17-1477/06, за умовами якого банк надав позичальнику фінансовий кредит шляхом відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з можливістю кредитування у Євро та у національній валюті у сумі, яка не може перевищувати 1 700 000,00 Євро (ліміт кредитної лінії).

Дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту 20.03.2009р. або 10 днів з моменту предявлення банком вимоги про повернення сум кредиту та сплати процентів (п. 1.2 договору).

Кредит надається для фінансування господарської діяльності, в тому числі виробничі потреби, придбання транспортних засобів (п. 1.3 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору, проценти за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі: 12,0% річних за кредитом, наданим у Євро, та 18,0% річних за кредитом, наданим у національній валюті.

У випадку порушення позичальником встановленого п. 1.2 цього договору строку остаточного повернення всіх отриманих сум кредиту, позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 15% річних за кредитом, наданим у Євро, та 21% за кредитом, наданим у національній валюті (п. 2.4 договору).

Пунктом 3.2.3 договору сторони визначили обовязок позичальника безумовно надавати на вимогу представникам банку встановлений пакет документів та необхідну інформацію, у разі ненадання якої відсоткова ставка за користування кредитом, що вказана у п. 2.2 або п. 2.4 договору, збільшується на 2% річних з першого числа місяця, у якому інформацію повинна була бути надана.

В подальшому сторонами укладались договори про внесення змін до вказаного кредитного договору (копії наявні в матеріалах справи), а 26.11.2010р. банк за договором відступлення права вимоги №39/126 передав новому кредитору Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Ізі Лайф», право вимоги за кредитним договором №15-93/17-1477/06 від 23.03.2006р. та договорами про внесення змін до нього.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав кредитні кошти та використав їх для здійснення господарської діяльності, однак, посилаючись на порушення при укладанні договору приписів цивільного законодавства, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом про визнання кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/17-1477/06 від 23.03.2006р. недійсним.

Як зазначалось вище, місцевий господарський суд відмовив заявнику у задоволенні позову в повному обсязі.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, судова колегія погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом даного позову є визнання недійсним кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/17-1477/06 від 23.03.2006р. Вимоги мотивовані тим, що умови укладеного між позивачем та відповідачем-1 кредитного договору не відповідають ст. 1056-1 ЦК України в частині встановленого у договорі права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки, у звязку з чим вказана угода, на думку позивача, є нікчемною.

Проте, судова колегія не може погодитись з таким твердженням позивача, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Розяснення Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням угод недійсними»від 12.03.1999р. №02-5/111 (зі змінами та доповненнями) угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом; у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною. Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання спірного договору недійсним, позивач посилається на те, що статтею 1056-1 ЦК України встановлена неможливість банка, іншої фінансової установи, збільшувати встановлений договором розмір процентів в односторонньому порядку, а наявність в договорі умови щодо права банку, іншої фінансової установи, змінювати розмір процентів в односторонньому порядку, є нікчемною. Таким чином, позивач вважає положення п.п. 2.4, 3.2.3 договору такими, що суперечать його законним правам та інтересам як позичальника.

В силу статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За приписами статті 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З матеріалів справи вбачається, що спірний кредитний договір укладено згідно вимог ЦК України, ГК України, підписано уповноваженими представниками юридичних осіб та він має зобовязуючий характер.

Стосовно відповідності спірного договору вимогам чинного на час його укладення законодавства, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, статтею 1056-1 Цивільний кодекс України було доповнено згідно із Законом України від 12.12.2008р. №661-VI, в той час як кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/17-1477/06 було укладено сторонами 23.03.2006р., тобто правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності відповідних змін Цивільного кодексу України. Таким чином, посилання позивача на вказану норму закону в якості підстави для задоволення позовних вимог, є безпідставними та необґрунтованими, а відтак такими, що не можуть бути прийняті судовою колегією до уваги.

Крім того, зі змісту спірного кредитного договору не вбачається, що він містить умови про односторонній порядок збільшення розміру процентів за користування кредитом, оскільки сторони у відповідності ст. 212 ЦК України передбачили лише збільшення розміру процентів при настанні певних обставин, що відповідає приписам чинного законодавства та не може бути підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає, що позивач не надав будь-яких доказів в підтвердження наявності правових підстав для визнання спірного договору недійсним, тобто не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу позову, у звязку з чим колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Щодо посилань заявника апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права шляхом неналежного повідомлення позивача про розгляд справи 10.04.2012р., у звязку з чим останній був позбавлений можливості захистити свої законні права та інтереси, судова колегія зазначає наступне.

Згідно до розяснень президії Вищого господарського суду України № 04-5/609 від 31.05.2002р. «Про внесення змін і доповнень і про визнання таким, що втратило чинність, деяких роз`яснень президії Вищого арбітражного суду України»особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали про порушення та поновлення провадження у справі були направлені судом на вказану у позовній заяві адресу позивача, та згідно повідомлень про вручення поштового відправлення №00612566, №00678931 були отримані представником останнього 11.05.2011р. та 31.08.2011р. відповідно. Тобто позивач був належним чином повідомлений про хід розгляду даної справи, та, користуючись процесуальними правами позивача, мав можливість ще при поданні позовної заяви до суду вжити необхідних заходів для захисту своїх законних прав та інтересів. Той факт, що конверти з поштовими відправленнями неодноразово повертались з адреси, яка була зазначена позивачем як юридична адреса підприємства, із відміткою «за зазначеною адресою не проживає», не спростовує факту того, що місцевим судом були вжиті достатні заходи для повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, а позивач мав можливість, але не скористався своїм правом надати суду усі необхідні докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Донецької області від 10.04.2012р. у справі №28/86пд ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді матеріалів та обставин справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги згідно ст. 49 ГПК України підлягають віднесенню на скаржника.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 10.04.2012р. (повний текст від 11.04.2012р.) у справі №28/86пд залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дора-Транс», м. Донецьк, на рішення господарського суду Донецької області від 10.04.2012р. (повний текст від 11.04.2012р.) у справі №28/86пд залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: В.В. Манжур

ОСОБА_1

Надруковано примірників 7

1-у справу

1-позивачу

3-відповідачам

1-господарському суду

1-ДАГС