донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

26.03.2012 р. справа №32/5009/7014/11

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_4 за довіреністю від 22.03.2012р.
від відповідача:ОСОБА_5 за довіреністю №2703 від 10.11.2011р.
від третьої особи:ОСОБА_6 за паспортом СА №842789
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від16.01.2012р.(повний текст підписано 20.01.2012р.)
у справі№32/5009/7014/11 (суддя Колодій Н.А.)
за позовомСубєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7, м.Запоріжжя
до Державного підприємства „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_6, м.Запоріжжя
простягнення 494 643,94 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.01.2012р. у справі № 32/5009/7014/11 позов Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7, м.Запоріжжя до Державного підприємства „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Фізичної особи підприємця ОСОБА_6, м.Запоріжжя, про стягнення заборгованості в розмірі 494 643,94 грн., яка складається з суми заборгованості з орендної плати в розмірі 480 000,00 грн., 3% річних в розмірі 12 387,94 грн., інфляційних витрат в розмірі 2 256,00 грн. задоволені частково та з відповідача на користь позивача стягнуто суму заборгованості з орендної плати в розмірі 400 000,00 грн., 3% річних в розмірі 10 290,41 грн. та інфляційні витрати в розмірі 2 256,00 грн. В решті позову відмовлено.

Державним підприємством „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя подана апеляційна скарга, в якій йдеться про скасування судового рішення у звязку з тим, що наведене рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи. Зокрема, скаржник вважає, що суд не навів у оскаржуваному рішенні доводів, за якими він відхилив докази відповідача щодо відсутності у 2010р. договірних відносин між сторонами саме на підставі спірного договору. Також скаржник зазначає, що позивач не надав доказів передачі нерухомого майна саме на виконання умов спірного договору, що виключає дію наведеного договору на правовідносини сторін та виключає пролонгацію договору оренди на 2010 рік. Крім того, скаржник стверджує, що третьою особою 12.01.2011р. не направлялись відповідачу акти здачі-приймання виконаних робіт за червень-грудень 2010р. та рахунки на оплату комунальних послуг за 2010р.

Позивач проти апеляційної скарги заперечує та просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення, про що зазначив у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач наполягає на задоволенні апеляційної скарги та просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Третя особа проти апеляційної скарги заперечує та просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів, та керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Субєкт підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7, м.Запоріжжя звернувся до господарського суду з позовом до Державного підприємства „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Фізичної особи підприємця ОСОБА_6, м.Запоріжжя, про стягнення заборгованості в розмірі 494 643,94 грн., яка складається з суми заборгованості з орендної плати в розмірі 480 000,00 грн., 3% річних в розмірі 12 387,94 грн., інфляційних витрат в розмірі 2 256,00 грн.

Позовні вимоги до Державного підприємства „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 02.03.2009р., який укладений між третьою особою та відповідачем. Як зазначає позивач, відповідач не виконува належним чином зобов'язання щодо сплати орендної платні у звязку з чим зобовязання відповідача з внесення орендної плати за 12 місяців 2010р. на загальну суму 480 000,00грн. є невиконаними, що є порушенням умов договору. Відповідно до договору уступки права вимоги від 20.05.2011р. на підставі ст.ст.512 519 Цивільного кодексу України третя особа передала позивачу право вимоги за спірним договором. На підставі ст.625 Цивільного кодексу України на суму заборгованості позивачем нараховані суми 3% річних та інфляційних витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги до відповідача, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання відповідачем його зобовязань за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 02.03.2009р. за 10 місяців 2010р.

Згідно ч.2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи заявника апеляційної скарги, повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, перевіривши повноту встановлених фактів, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду підлягає частковому скасуванню з наступних підстав.

Так, 02.03.2009р. між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 (Орендодавець) та Державним підприємством „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №2, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого, Орендодавець передає, а Орендар приймає в платне строкове користування обєкт нерухомості нежиле приміщення, яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України, буд. 48, загальною площею 372,00 кв.м. Обєкт оренди передається Орендарю відповідачу для облаштування офісу Орендаря.

Відповідно до п. 2.2 договору, розмір орендної плати за кожний місяць становить 40 тисяч грн. без ПДВ (сорок тисяч грн.), з розрахунку 107,53 грн. за 1 кв.м. Орендна плата сплачується щомісячно, до 20 числа місяця наступного за звітним (п. 2.3 договору).

Пунктом 2.4 договору визначено, що вартість електроенергії, води та інших комунальних послуг, протипожежної, охоронної сигналізації сплачується відповідачем третій особі окремо від орендної плати щомісячно, до 10 числа місяця наступного за звітним, відповідно до показників лічильників і згідно діючих тарифів, на підставі документів наданих постачальниками вищевказаних послуг.

У відповідності до п. 6.1 договору сторони передбачили, що даний договір вступає в силу з 01.03.2009 р. та діє до 31.12.2009 р.

Згідно п. 3.1 договору обєкт оренди передається відповідачу на підставі акту приймання-передачі у пятиденний термін з дати підписання даного договору.

Як зазначено позивачем, актом приймання-передачі від 02.03.2009р. приміщення передано третьою особою відповідачу у користування.

Частинами 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Зобовязанням у свою чергу є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України).

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Як стверджує позивач, відповідач в узгоджені строки та в узгоджених розмірах орендну плату не вносив, внаслідок чого за ним перед третьою особою склалась заборгованість з орендної плати за 12 місяців 2010р. на загальну суму 480 000,00 грн., яка не сплачена відповідачем.

20.05.2011р. між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 (Кредитор) та Субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_7 (Новий кредитор) укладений договір про відступлення права вимоги б/н, згідно п.п.1, 2 якого Кредитор передає право вимоги, яке виникло за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 02.03.2009р. (право вимоги оплати за оренду приміщення), укладеного з Державним підприємством „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою (Дебітор), а Новий кредитор приймає уступку права вимоги по даному договору. Сума угоди уступки права вимоги по даному договору на момент його укладення, складає 482 202,60 грн., що відповідає сумі заборгованості третій особі перед позивачем за платне строкове користування нежитловим приміщенням.

Одночасно, п.3 договору про відступлення права вимоги від 20.05.2011р. визначено, що за уступку права вимоги за основним зобовязанням (договором оренди нежитлового приміщення №2 від 02.03.2009р.) Новий кредитор зобовязується не предявляти вимоги до Кредитора стосовно оплати виставленого рахунку від 12.05.2011р. на оплату за юридичні послуги на загальну суму 480 000,00 грн.

На підставі укладеного між позивачем та третьою особою договору, Субєкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_7, м.Запоріжжя листом вих. б/н від 12.07.2011р. повідомив відповідача, що відповідно до договору уступки права вимоги від 20.05.2011р. він є новим кредитором та до нього перейшло право вимоги за договором оренди нежитлового приміщення № 2 від 02.03.2009р. щодо сплати за оренду нежитлового приміщення, у звязку з чим просив сплатити існуючу заборгованість в розмірі 482 202,60 грн. ОСОБА_5 був отриманий відповідачем 15.07.2011р., про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення.

Таким чином, на думку позивача, він має право вимоги заборгованості до відповідача за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 02.03.2009р. в розмірі 480 000,00 грн.

Частинами 3, 4 ст.213 Цивільного кодексу України передбачено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

З умов вищенаведеного договору про відступлення права вимоги від 20.05.2011р. вбачається, що третя особа відступила позивачу грошову вимогу до відповідача в розмірі, який перевищує розмір зобов'язання третьої особи перед позивачем, а відтак договір про відступлення права вимоги від 20.05.2011р. носить оплатний характер та укладений з метою отримання прибутку позивачем, а відтак наведений договір підпадає під правове регулювання положень глави 73 Цивільного кодексу України, яка регулює правовідносини субєктів господарювання з факторингу.

Згідно ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Тобто, відносини між фактором та клієнтом носять оплатний характер, фактору має бути забезпечена можливість одержання винагороди за послуги по фінансуванню діяльності клієнта. Виходячи з чого, головна ознака даного виду договірного правовідношення є те, що договір факторингу носить оплатний характер.

Наразі, договір факторингу поділяється на дві різні правові конструкції даного правочину. Так, у відповідності до абзацу 1 частини 1 ст.1077 Цивільного кодексу України існує така правова конструкція, коли за договором факторингу одна сторона (фактор, новий кредитор) передає або зобов'язується передати іншій стороні (клієнту) грошові кошти в рахунок грошової вимоги клієнта (первісного кредитора) до третьої особи (боржника), яка випливає із поставки клієнтом товарів, виконання робіт чи надання послуг третій особі, а клієнт відступає або зобов'язується відступити фактору цю грошову вимогу.

В свою чергу, абзац 2 ч. 1 ст.1077 Цивільного кодексу України передбачає можливість клієнта відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

При цьому, встановлення Цивільним кодексом України положень щодо факторингу не виключає укладання договорів про відступлення грошової вимоги відповідно до загальних правил ст.ст.512 518 Цивільного кодексу України лише у разі відступлення грошової вимоги без мети отримання прибутку.

Статтею 1079 Цивільного кодексу України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Одночасно, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Таким чином, виходячи зі ст.ст. 5, 7 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг факторами можуть бути банки, юридичні особи, що мають статус фінансової установи та отримали відповідну ліцензію. Також, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 35 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг та ч. 3 ст. 1079 Цивільного кодексу України фізична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності та отримала відповідну ліцензію, також може здійснювати факторингові операції.

З огляду на волевиявлення сторін, яке викладене у договорі про відступлення права вимоги від 20.05.2011р., фактором у спірних правовідносинах виступає Субєкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_7, м.Запоріжжя (позивач), який не має ліцензії на здійснення відповідних фінансових послуг, доказів зворотного колегією суддів не встановлено, сторонами не надано.

В силу ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відсутність у позивача ліцензії на здійснення відповідних фінансових послуг на момент укладання наведеного вище договору, в силу зазначених правових норм, є підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 20.05.2011р.

З урахуванням того, що зміст спірного правочину суперечить актам цивільного законодавства з питань факторингу та оскільки позовні вимоги ґрунтуються на договорі про відступлення права вимоги від 20.05.2011р., колегія суддів вважає за необхідне визнати договір про відступлення права вимоги від 20.05.2011р. недійсним.

Оскільки договір про відступлення права вимоги від 20.05.2011р. в силу закону не створює для його сторін ані прав, ані обовязків, то місцевий суд дійшов помилкового висновку про виникнення у позивача права грошової вимоги до відповідача за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 02.03.2009р.

У відповідності до вищенаведеного, оскільки у позивача право грошової вимоги до відповідача за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 02.03.2009р. не виникло, то вимоги Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7, м.Запоріжжя про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 480 000,00 грн. є необґрунтованими, не доведеними та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

На ряду з зазначеним, позивач заявляє про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 12 387,94 грн. та інфляційних витрат в розмірі 2 256,00 грн.

Враховуючи підстави відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з орендної плати, колегія суддів вважає, що вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в розмірі 12 387,94 грн. та інфляційних витрат в розмірі 2 256,00 грн. не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані невірно, оскаржуване рішення не відповідає приписам матеріального права, а також фактичним обставинам справи, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, є підставою для скасування рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми заборгованості з орендної плати в розмірі 400 000,00 грн., 3% річних в розмірі 10 290,41 грн. та інфляційних витрат в розмірі 2 256,00 грн.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають пропорційному розподілу між сторонами згідно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 83, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 16.01.2012р. у справі № 32/5009/7014/11 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми заборгованості з орендної плати в розмірі 400 000,00 грн., 3% річних в розмірі 10 290,41 грн. та інфляційних витрат в розмірі 2 256,00 грн.

Визнати договір про відступлення права вимоги від 20.05.2011р., укладений між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_6, м.Запоріжжя та Субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_7, м.Запоріжжя недійсними з моменту укладання.

У задоволенні позову Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7, м.Запоріжжя до Державного підприємства „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Фізичної особи підприємця ОСОБА_6, м.Запоріжжя, про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 400 000,00 грн., 3% річних в розмірі 10 290,41 грн. та інфляційних витрат в розмірі 2 256,00 грн. відмовити.

В решті рішення господарського суду Запорізької області від 16.01.2012р. у справі № 32/5009/7014/11 залишити без змін.

Стягнути з Субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_7, м.Запоріжжя на користь Державного підприємства „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Запоріжжя витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 125,46 грн.

Зобовязати господарський суд Запорізької області видати наказ відповідно до вимог Закону України „Про виконавче провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

У судовому засіданні 26.03.2012р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Головуючий О.А. Марченко

Судді: І.А. Бойко

ОСОБА_3

Повний текст постанови підписано 27.03.2012р.

Надруковано: 6 прим.

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 третій особі;

1 до справи;

1 гос. суду Запорізької області;

1 ДАГС.