донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

17.12.2012 р. справа №5009/3726/12

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Манжур В.В., Мясищева А.М.

Секретар: Прожерін О.О.

За участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1 по дов.;

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

від третіх осіб: ОСОБА_2 по дов. (представник ПП ОСОБА_3М.).

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області, смт. Приазовське Запорізької області

на рішення господарського суду Запорізької області від 01.11.2012р. (повний текст від 09.11.2012р.) у справі №5009/3726/12 (суддя Мойсеєнко Т.В.)

за позовом Прокурора Приазовського району Запорізької області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області, м. Запоріжжя

до Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області, смт. Приазовське Запорізької області

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1) Приватного підприємця ОСОБА_3, смт. Приазовське Запорізької області, 2) Приватного підприємця ОСОБА_4, смт. Приазовське Запорізької області

про визнання недійсним рішення Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області №71 від 25.08.1999р.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Приазовського району Запорізької області звернувся до господарського суду Запорізької області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області, м. Запоріжжя, з позовом до відповідача, Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області, смт. Приазовське Запорізької області, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1) Приватного підприємця ОСОБА_3, смт. Приазовське Запорізької області, 2) Приватного підприємця ОСОБА_4, смт. Приазовське Запорізької області, про визнання недійсним з моменту прийняття рішення Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області №71 від 25.08.1999р. «Про виділення у тимчасове користування (на умовах оренди) земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_3М.».

Рішенням від 01.11.2012р. у справі №5009/3726/12 господарський суд Запорізької області у задоволенні позову відмовив з посиланням на те, що матеріалами справи не підтверджені твердження прокурора у позовній заяві про накладення земельних ділянок третіх осіб у справі або їх перетинання, натомість, згідно наявної технічної документації із землеустрою межі земельної ділянки ПП ОСОБА_3 узгоджено із суміжними землекористувачами (Приазовською селищною радою, ПП ОСОБА_4 та ФГ «Деметра»). Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги в якості належного доказу акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.09.2012р., оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства України. Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд також зазначив, що прокурором не обґрунтовано та не доведено факту порушення норм законодавства при прийнятті спірного рішення селради, а також не вказано, яким чином його прийняття впливає на права та обовязки сторін у справі, приймаючи до уваги також те, що позов невірно подано прокурором в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області, оскільки інтереси держави стосовно здійснення контролю за використанням та охороною земель у звязку з прийняттям спірного рішення не порушуються і не підлягають захисту шляхом подання позову про визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування.

Не погодившись з винесеним рішенням відповідач, Приазовська селищна рада Приазовського району Запорізької області, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Запорізької області від 01.11.2012р. у справі №5009/3726/12 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовну заяву прокурора задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано факту проведення Прокуратурою Приазовського району Запорізької області перевірки, якою встановлено, що рішення №71 від 25.08.1999р., прийняте Приазовською селищною радою, є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки раніше сільрадою було виділено земельну ділянку ПП ОСОБА_4 для розміщення металевого павільйону «Шиномонтаж», частина якої не була вилучена в нього з користування при передачі землі в оренду ПП ОСОБА_3, та на теперішній час існує накладення земельної ділянки ПП ОСОБА_4 на земельну ділянку, що перебуває в оренді ПП ОСОБА_3

Вищевикладене, на думку заявника, є підставою в порядку ст.ст. 32 Закону України «Про оренду землі», 651 ЦК України, для задоволення позову прокурора, а отже - для скасування незаконного та необґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Представники позивача та третьої особи-2 у судове засідання не зявились з невідомих підстав, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №01007530 та №02519678.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, направив телеграму з проханням відкласти розгляд справи через неможливість забезпечити явку уповноваженого представника та необхідність подання додаткових доказів. Судовою колегією у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, оскільки по-перше, заявником не підтверджено жодним доказом викладених у телеграмі обставин, а по-друге, додаткові докази в порядку ст. 101 ГПК України приймаються апеляційним господарським судом лише при обґрунтуванні неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника.

Крім того, ухвалою про порушення апеляційного провадження від 28.11.2012р. явка представників сторін не визнавалась обовязковою.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників позивача, відповідача та третьої особи-2 за наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення прокурора та представника третьої особи-1, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приазовської селищної ради №23 від 20.01.1998р. ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 0,004га із земель загального користування сільської ради у постійне користування для розташування металевого павільйону «Шиномонтаж»вздовж полоси відводу автошляху Одеса-Ростов по вул. Горького, про що 27.05.1998р. було видано Державний акт на право постійного користування землею І-ЗП №000183.

В подальшому, рішенням Приазовської селищної ради №71 від 25.08.1999р. Приватному підприємцю ОСОБА_3 було виділено у тимчасове користування на умовах оренди строком на 20 років земельну ділянку площею 0,12га для благоустрою території, реконструкції дренажу, наведення порядку, розміщення торгівельних місць, що знаходяться між територією автостоянки в районі джерела «Гук»та тротуарною стежкою із земель населеного пункту з оплатою 72грн. за 1 рік.

На підставі вказаного рішення, 03.09.1999р. між Приазовською селищною радою (орендодавцем) та Приватним підприємцем ОСОБА_3 (орендарем) було укладено, нотаріально посвідчено та зареєстровано у Приазовському районному відділі земельних ресурсів за №2, договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку, розташовану в селищі Приазовське, вул. Горького, поблизу автотраси Ростов-Одеса біля джерела «Гук», загальною площею 0,12га земель загального користування. Зазначена земельна ділянка надається в оренду для благоустрою, реконструкції дренажу, наведення порядку та розміщення торгівельних місць.

Пунктом 2 договору сторони узгодили строк його дії 20 років з моменту його реєстрації у Приазовському районному відділі земельних ресурсів.

До вищевказаного договору доданий план земельної ділянки, план тимчасового землекористування ПП ОСОБА_3, акт вибору земельної ділянки, акт про встановлення меж ділянки в натурі, підписані повноважними представниками та скріплені печатками відповідача.

03.09.1999р. земельна ділянка площею 0,12га, розташована між територією автостоянки в районі джерела «Гук»та тротуарною стежкою із земель населеного пункту Приазовське, була передана ПП ОСОБА_3 за актом прийому-передачі у неблагоустроєному стані, в антисанітарних умовах, з відсутнім дренажем, з непрацюючими лініями звязку на ній, пошкодженими і порушеними деревами.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, вищевказані документи не свідчать про накладення земельних ділянок третіх осіб у справі ПП ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_3

Проте, при проведенні 11.09.2012р. спеціалістом Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області за вимогою Прокуратури Приазовського району перевірки дотримання вимог земельного законодавства ПП ОСОБА_3 було встановлено, що на теперішній час земельна ділянка 0,12га використовується ПП ОСОБА_3 відповідно до умов договору та за цільовим призначенням. На зазначеній земельній ділянці розташовані 12 МАФ, які розміщено за усною домовленістю громадян з ПП ОСОБА_3, кафе «Санталат», власником якого є гр. ОСОБА_5 та який користується земельною ділянкою площею 0,0096га на підставі тимчасового договору оренди земельної ділянки від 01.01.2012р., укладеного між ОСОБА_5 та Приазовською селищною радою, павільйон «Шиномонтаж», власником якого є ОСОБА_4 та який користується земельною ділянкою площею 0,04га на підставі Державного акту на право постійного користування землею, зареєстрованого 27.05.1998р. за №000183.

Суміжною земельною ділянкою з тією, що передана в оренду ПП ОСОБА_6, є земельна ділянка площею 0,20га, яка згідно рішення Приазовської селищної ради від 19.05.1998р. №86 була передана у постійне користування гр. ОСОБА_3 для розміщення автостоянки та використовується на підставі Державного акту на право постійного користування, зареєстрованого 27.05.1998р. за №000182.

При розгляді правовстановлюючих документів на право користування земельними ділянками ПП ОСОБА_3, гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_3, а саме плану тимчасового землекористування ПП ОСОБА_3, який є додатком до вищевказаного договору оренди, Державного акту на право постійного користування землею, виданого ОСОБА_3, Державного акту на право постійного користування землею, виданого ОСОБА_4, державним інспектором встановлено, що земельна ділянка гр. ОСОБА_4 (для розміщення павільйону «Шиномонтаж») є суміжною із земельною ділянкою гр. ОСОБА_3 (для розміщення автостоянки), і знаходиться в межах земельної ділянки ПП ОСОБА_3, наданої їй в оренду (для благоустрою, реконструкції дренажу, наведення порядку, розміщення торгівельних місць).

Таким чином, за висновком інспектора, є накладення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 на земельну ділянку, що перебуває в оренді ПП ОСОБА_3 Однак, встановити точне місце накладення неможливо у звязку з відсутністю координат зазначених земельних ділянок та привязок їх меж на місцевості, та відсутності технічної документації із землеустрою по зазначеним вище земельним ділянкам.

На теперішній час у відповідності до вимог п.2 розділу 7 Закону України «Про державний земельний кадастр» ПП ОСОБА_3 виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,12га в сел. Приазовське по вул. Горького поблизу автошляху Ростов-Одеса біля джерела «Гук», для отримання кадастрового номеру. Технічна документація виготовлена для визначення кадастрового номеру у відповідності до вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Держкомзему України від 18.05.2010р. №376, погоджена з Приазовською селищною радою та суміжним землекористувачем ОСОБА_4

Вищевикладене зазначено в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.09.2012р.

14.09.2012р. комісією Приазовської селищної ради за участю землевпорядника проведено обстеження земельної ділянки площею 0,12га, яка орендується ПП ОСОБА_3, та виявлено, що на орендованій території знаходиться пункт «Шиномонтаж»загальною площею 0,0040га. На дану земельну ділянку ПП ОСОБА_4 має державний акт на право користування землею. Комісія вважає, що при укладенні договорів оренди з ПП ОСОБА_3 не була врахована та виключена із загальної площі орендованої землі ділянка, яка перебуває в постійному користуванні ОСОБА_4 згідно Державного акту від 27.05.1998р. ЗП-І 000183.

На підставі викладеного, посилаючись на порушення інтересів держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області, прокурор звернувся до господарського суду Запорізької області з відповідним позовом. При цьому, зазначаючи, що порушення у сфері земельних відносин встановлено лише в ході перевірки по заяві Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області №1325 від 20.08.2012р., прокурор вважав строк позовної давності пропущеним з поважних причин та просив його поновити.

Як зазначалось вище, господарський суд відмовив прокурору у задоволенні позову в повному обсязі.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Статтею 3 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі»встановлено, що відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Пунктом 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України закріплено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття спірного рішення), сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Відповідно до п.34 ст. 26, ст. 59 п.2 ст.77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»(у відповідній редакції), питання регулювання земельних відносин вирішується на пленарному засіданні ради у формі рішення, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

В обґрунтування вимог про визнання недійсним рішення Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області №71 від 25.08.1999р. «Про виділення у тимчасове користування (на умовах оренди) земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_3М.»прокурор Приазовського району посилається на те, що на момент передачі в оренду ПП ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12га, її частина площею 0,004га перебувала у постійному користуванні ПП ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право постійного користування І-ЗП №000183 від 27.05.1998р. і не була вилучена в останнього в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. Тобто, винесення Приазовською сільською радою спірного рішення без попереднього вилучення частини земельної ділянки з користування, за висновком прокурора, порушує вимоги земельного законодавства, та є підставою для визнання спірного рішення сільради недійсним. При цьому, прокурор посилався на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.09.2012р. та акт обстеження земельної ділянки від 14.09.2012р.

Судова колегія вважає вказані посилання необґрунтованими, чим погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 19 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) визначено порядок надання земельних ділянок у користування та, зокрема, встановлено, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок.

Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки.

У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання.

Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням від 25.08.1999р. №71 Приазовською селищною радою було виділено ПП ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах оренди строком на 20 років спірну земельну ділянку площею 0,12га, 03.09.1999р. укладено відповідний договір оренди, нотаріально його посвідчено та зареєстровано, а також підписано схему відводу земельної ділянки, план тимчасового користування, акт вибору земельної ділянки для відводу та акт про встановлення меж ділянки в натурі.

При цьому, з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається про накладення земельних ділянок третіх осіб у справі ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4, що підтверджується як самим актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.09.2012р., оскільки, за висновком інспектора, встановити точне місце накладення неможливо у звязку з відсутністю координат зазначених земельних ділянок та привязок їх меж на місцевості, та відсутності технічної документації із землеустрою по зазначеним вище земельним ділянкам, так і актом обстеження земельної ділянки від 14.09.2012р., який не містить будь-яких посилань на точне місцезнаходження обох ділянок та площу їх накладення.

Так, п. 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів, від 18.05.2010р. № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 16.06.2010р. № 391/17686, визначено, що у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками, - встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Пунктом 2 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр»встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Згідно з матеріалами справи, з метою виконання вимог пункту 2 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», для отримання кадастрового номеру земельної ділянки Приватним підприємцем ОСОБА_3 була замовлена технічна документація щодо встановлення меж орендованої земельної ділянки в натурі.

У квітні 2012 року Приватним підприємством «ГЕО», яке має ліцензію на проведення топографо-геодезичних та картографічних робіт (копії яких наявні в матеріалах справи), була проведена земельно-кадастрова інвентаризація орендованої ПП ОСОБА_3 земельної ділянки з уточненням розташування меж та складенням відповідної технічної документації із землеустрою. Межі земельної ділянки були узгоджені із суміжними землекористувачами: Приазовською селищною радою, ОСОБА_4 та Фермерським господарством «Деметра». Акт погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі додано до технічної документації.

В результаті земельно-кадастрової інвентаризації підтверджено, що площа земельної ділянки складає 0,12га. Тобто площа земельної ділянки, яка передана в оренду за спірним рішенням, відповідає її фактичній площі, що спростовує посилання заявника апеляційної скарги на той факт, що на теперішній час дійсний розмір орендованої ПП ОСОБА_3 земельної ділянки складає 0,1094га.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з акту погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі вбачається, що суміжними землекористувачами, серед яких є Приазовська селищна рада і ПП ОСОБА_4, претензій з приводу меж земельної ділянки не заявлено.

В матеріалах справи наявна копія збірного кадастрового плану суміжних землекористувачів земельної ділянки площею 0,1200га ПП ОСОБА_3, в якому визначено межі земельної ділянки, яка перебуває в користуванні в тому числі ОСОБА_4, з опису меж якого вбачається, що земельні ділянки ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перетинаються. Крім того, ПП ОСОБА_4 у письмовому відзиві на позов також підтвердив відсутність факту накладення земельних ділянок ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4, як і відсутність спорів чи претензій між вказаними особами стосовно меж суміжних земельних ділянок.

В акті перевірки дотримання ПП ОСОБА_3 вимог земельного законодавства від 11.09.2012р. державний інспектор також зазначив про виготовлення останньою на момент перевірки технічної документації із землеустрою та погодження її з Приазовською селищною радою і суміжним землекористувачем ОСОБА_4

Таким чином, посилання прокурора та позивача на перетинання чи накладення земельних ділянок ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4, що має бути підставою для визнання недійсним спірного рішення сільради, не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи, тому не можуть бути прийняті судовою колегією до уваги.

Що стосується посилань прокурора на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.09.2012р. у якості підстави заявлених позовних вимог, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зазначений документ не може бути прийнятий в якості належного доказу у справі, оскільки він не підписаний інспектором, який саме проводив перевірку ОСОБА_7, а також не містить відомостей щодо виявлених порушень земельного законодавства та інформації щодо місцерозташування, конфігурації та площі накладення спірних земельних ділянок.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що згідно п. 2 Розяснень Президії Вищого арбітражного суду України №02-5/35 від 26.01.2000р. (зі змінами і доповненнями), підставами для визнання акта державного чи іншого органу недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Заявивши позов в інтересах Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області прокурор керувався приписами ст.2 ГПК України, висновками, викладеними у рішенні Конституційного суду України у справі №1-1/99 від 08.04.1999р., ч.2 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», Положення про Державну інспекцію сільського господарства в Запорізькій області.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний чи матеріальний стан або з інших поважних причин самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження, а інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99 у справі N 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді).

Згідно з ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч. 2 ст. 34 вказаного Кодексу обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Водночас, з матеріалів справи не вбачається, що у звязку з прийняттям спірного рішення Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області було порушено права чи законні інтереси Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області як позивача у даній справі. Взагалі, матеріалами справи не підтверджено, що прийняття спірного рішення якось впливає на виникнення, зміну чи припинення прав та обовязків позивача.

Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 459/2011, передбачено здійснення Держсільгоспінспекцією державного нагляду (контролю) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, зокрема, за дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання у користування, у тому числі в оренду. Крім того, Держсільгоспінспекція наділена правом вносити у встановленому порядку до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотання щодо, зокрема, приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель.

Аналогічні положення закріплені в наявній в матеріалах справи копії положення про Державну інспекцію сільського господарства в Запорізькій області (нова редакція).

З наведеного вбачається, що саме у такий спосіб повинна діяти Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області у разі виявлення порушень вимог земельного законодавства з боку органів місцевого самоврядування.

Проте, враховуючи приписи Положення про Державну інспекцію сільського господарства в Запорізькій області та Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», до системи контролю за використанням та охороною земель не відноситься повноваження щодо проведення перевірок правомірності надання в оренду земельних ділянок органами місцевого самоврядування, а отже прийняття спірного рішення жодним чином не впливає на виникнення, зміну чи припинення прав та обовязків позивача - Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області.

Отже, оскільки ні до матеріалів справи при розгляді справи в суді першої інстанції, ні до апеляційного господарського суду прокурором не було надано доказів в підтвердження фіксації Державною інспекцією сільського господарства в Запорізькій області з моменту прийняття Приазовською селищною радою спірного рішення порушень земельного законодавства та внесення до відповідної ради клопотань про приведення його у відповідність до закону, як то передбачено чинним законодавством, прокурором жодних з належних та допустимих доказів не доведено порушення у зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення інтересів держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області №71 від 25.08.1999р., оскільки вони не обґрунтовані, не доведені, та такі, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання заявника апеляційної скарги (відповідача у справі, позовні вимоги проти якого відхилено судом) на порушення норм матеріального та процесуального права при прийнятті спірного рішення мають характер необґрунтованих припущень, не підтверджені жодними доказами, тому судовою колегією до уваги не приймаються.

Крім того, апеляційний господарський суд звертає увагу на той факт, що при поданні позову до господарського суду Запорізької області прокурор зазначав про поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, та просив поновити вказані строки. Натомість, у відзиві на апеляційну скаргу від 01.11.2012р. ПП ОСОБА_3 просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності та відмовити прокурору у задоволенні позову.

Як вбачаться з матеріалів справи, на час прийняття оспорюваного акту діяв Цивільний кодекс Української РСР.

Статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі статтею 83 Цивільного кодексу Української РСР, позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, його правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки на час прийняття Цивільного кодексу України строк позовної давності для захисту права, яке прокурор вважає порушеним, сплив, прокурор звернувся до суду із заявою про поновлення вказаних строків. В обґрунтування поважності причин пропуску строку для звернення до суду з відповідним позовом прокурор посилався на те, що відповідне порушення у сфері земельних відносин встановлено лише в ході перевірки по заяві Приазовської селищної ради №1325 від 20.08.2012р.

В матеріалах справи наявне відповідне повідомлення Приазовської селищної ради, однак жодного доказу на підтвердження проведення прокуратурою Приазовського району Запорізької області перевірки саме за вказаним зверненням до матеріалів справи не надано.

Натомість, в матеріалах справи наявний лист прокуратури Приазовського району Запорізької області №100-1003вих-12 від 30.05.2012р., в якому Приазовська селищна рада повідомлялась про відсутність порушень вимог земельного законодавства при укладенні з ФОП ОСОБА_3 договору оренди земельної ділянки від 03.09.1999р.

Таким чином, твердження прокурора у позовній заяві стосовно часу обізнаності про наявність спору щодо законності відповідного рішення селищної ради спростовуються наявними доказами у справі.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа (позивач) дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Натомість згідно з ч. 2 ст. 29 ГПК України, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Отже, виходячи з системного аналізу змісту ст. 76 ЦК УРСР та ч. 2 ст. 29 ГПК України, істотне значення має обізнаність саме Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області, як позивача у даній справі, з порушенням своїх прав оспорюваним рішенням, а, відтак, запізніла обізнаність прокурора з прийнятим Приазовською селищною радою рішенням не має значення для застосування судом позовної давності.

Доказів на підтвердження терміну обізнаності Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області стосовно заявлених у позові обставин ні прокурором, ні позивачем до матеріалів справи не надано.

Так, статтею 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає недоведеним факт поважності причин пропуску прокурором встановлених строків позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, за умови наявності відзиву ПП ОСОБА_3 від 01.11.2012р. про застосування строків позовної давності та відсутності доказів часу обізнаності позивача з порушенням своїх прав внаслідок прийняття спірного рішення, у звязку з чим відмовляє у задоволенні позову також і на підставі ст. 267 ЦК України.

Отже, за висновком судової колегії, відповідно до вимог ст. 43 ГПК України рішення господарського суду Запорізької області від 01.11.2012р. у справі №5009/3726/12 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в порядку ст. 49 ГПК України підлягають віднесенню на заявника.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Запорізької області від 01.11.2012р. (повний текст від 09.11.2012р.) у справі №5009/3726/12 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області, смт. Приазовське Запорізької області, на рішення господарського суду Запорізької області від 01.11.2012р. (повний текст від 09.11.2012р.) у справі №5009/3726/12 залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: В.В. Манжур

ОСОБА_8

Надруковано примірників 9

1-у справу

1-позивачу

1-відповідачу

2-третім особам

2-прокуратурі

1-господарському суду

1-ДАГС