донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

16.07.2012 р. справа №8/5014/482/2012(1/85/2011(16/51)

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Гези Т.Д., Черноти Л.Ф.

Секретар: Прожерін О.О.

За участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1 за посвідченням;

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Брянка Луганської області

на рішення господарського суду Луганської області від 26.03.2012р. (повний текст від 29.03.2012р.) у справі №8/5014/482/2012(1/85/2011)(16/51) (суддя Середа А.П.)

за позовом Стаханово-Алчевської міжрайонної природоохоронної прокуратури, м. Стаханов Луганської області, в інтересах держави в особі Брянківської міської ради Луганської області, м. Брянка Луганської області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Брянка Луганської області

про стягнення 37 587,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Стаханово-Алчевська міжрайонна природоохоронна прокуратура, м. Стаханов Луганської області, звернулась до господарського суду Луганської області в інтересах держави в особі Брянківської міської ради Луганської області, м. Брянка Луганської області, з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Брянка Луганської області, про відшкодування державі збитків за безпідставне користування земельною ділянкою по вул. Ілліча, 6 в м. Брянка площею 2234кв.м. під розміщення та обслуговування клубу, в сумі 37 587,00грн.

Заявою від 26.11.2010р. №1938вих-юр прокурор в порядку ст. 22 ГПК України зменшив позовні вимоги та просив господарський суд стягнути з відповідача на користь держави 8 474,00грн. збитків у вигляді втрат бюджету по земельному податку за період з 28.11.2008р. по 01.11.2010р.

Рішенням від 29.11.2010р. (залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14.03.2011р.) господарський суд Луганської області у задоволенні позову відмовив. Проте Вищий господарський суд України постановою від 25.05.2011р. зазначені судові акти скасував та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням від 19.08.2011р. (залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 26.10.2011р.) місцевий господарський суд вдруге відмовив заявнику у задоволенні позовних вимог, однак Вищий господарський суд України не погодився з таким висновком та постановою від 23.01.2012р. скасував зазначені рішення з направленням справи на новий розгляд до господарського суду Луганської області.

За результатами нового розгляду справи, 26.03.2012р. господарським судом Луганської області було прийнято рішення, яким позов прокурора з урахуванням уточнення задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь держави в особі Брянківської міської ради збитки в сумі 8 474,00грн.

Свій висновок про задоволення позову суд першої інстанції обґрунтував посилаючись на те, що відповідач, користуючись спірною земельною ділянкою у період з 29.11.2008р. по 01.11.2010р., не уклав договір оренди, не вносив будь-яку плату (земельний податок чи орендну плату) на користь бюджету, тобто без поважних причин не виконав приписів чинного на той час законодавства, чим завдав державі в особі територіальної громади міста Брянка збитки, які матеріалами справи обґрунтовані, доведені, тому підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Не погодившись з винесеним рішенням відповідач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що прокурором не було надано належних доказів на підтвердження моменту виникнення права власності на обєкт нерухомості як у відповідача, так і у інших осіб, тому висновок місцевого господарського суду про його визначення вважає невірним та необґрунтованим.

Крім того, за твердженням скаржника, перевірка дотримання відповідачем вимог земельного законодавства була здійснена Відділом Держкомзему у м. Брянка з порушенням вимог чинного законодавства, а отже акт перевірки та акт обстеження земельної ділянки, надані до матеріалів справи, не є належними і допустимими доказами у справі в розумінні приписів ГПК України.

Також, на думку заявника, судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки наявному в матеріалах справи паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, складеному Брянківським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації, яким підтверджено, що площа земельної ділянки, зайнята під будинком, господарськими будівлями, складає 1685кв.м., але суд виходив із площі земельної ділянки 2234кв.м., фактичне користування якою саме відповідачем, за твердженням скаржника, не підтверджено належними доказами.

Висновок про доведеність матеріалами справи факту спричинення відповідачем державі збитків на вказану суму відповідач також вважає необґрунтованим, що є підставою, на думку заявника, для скасування незаконного рішення суду першої інстанції.

Сторони не скористались своїм правом на участь у судовому засіданні, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Враховуючи, що ухвалою про порушення апеляційного провадження від 03.07.2012р. явка представників сторін не визнавалась обовязковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 17.09.2008р. у справі №2-1636/08 за відповідачем було визнано право власності на приміщення клубу за адресою: Луганська область, м. Брянка-5, вул. Ілліча, 6. Вказане рішення набрало законної сили 27.09.2008р. та було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.09.2008р.

Рішенням Брянківської міської ради №33/17 від 28.10.2008р. підприємцю ОСОБА_2 було затверджено технічну документацію із землеустрою по складанню документів, що підтверджують право оренди на земельну ділянку для обслуговування нежитлової будівлі будівлі клубу за адресою: м. Брянка Луганської області, вул. Ілліча,6, а також зобовязано останнього у місячний строк укласти договір оренди на земельну ділянку із Брянківською міською радою.

Однак в ході перевірки Відділом Держкомзему у м. Брянка Луганської області дотримання вимог земельного законодавства ОСОБА_2, державним інспектором було встановлено використання земельної ділянки загальною площею 2234кв.м. на землях житлової та громадської забудови Брянківської міської ради в м. Брянка по вул. Ілліча, 6, без правовстановлюючих документів для обслуговування нежитлової будівлі клубу, про що було складено акт від 09.07.2010р. Примірник зазначеного акту отримав ОСОБА_3, про що свідчить підпис останнього на ньому.

09.07.2010р. ОСОБА_2 було видано припис №000007 про усунення виявлених порушень земельного законодавства у місячний термін. Зазначений припис також одержав ОСОБА_3 згідно підпису.

Проте, згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 27.09.2010р., на час проведення перевірки договір оренди на земельну ділянку укладено так і не було, порушення земельного законодавства ФОП ОСОБА_2 не усунуті.

24.11.2010р. спеціальною комісією було складено акт обстеження земельної ділянки за адресою: м. Брянка, вул. Ілліча. 6, площею 2234кв.м., наданої в оренду приватному підприємцю ОСОБА_2 згідно рішення Брянківської міської ради №33/17 від 28.10.2008р. Вказаним актом зафіксовано, що земельна ділянка використовується для обслуговування колишньої будівлі клубу, на теперішній час договір оренди даної земельної ділянки не зареєстровано, правовстановлюючі документи на неї відсутні, що є порушенням ст.ст. 125, 126 ЗК України.

Крім того, в матеріалах справи наявне рішення Брянківського міського суду Луганської області від 18.10.2010р. у справі №2-1962/2010, яким змінено статус нежитлового приміщення зі всіма господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Брянка, вул. Ілліча. 6, шляхом признання його жилим; а також визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину житлового будинку зі всіма господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: м. Брянка, вул. Ілліча, 6, та за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку зі всіма господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: м. Брянка, вул. Ілліча, 6.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу Комунального підприємства бюро технічної інвентаризації №28171559, державну реєстрацію прав власності на спірну будівлю за вказаними особами було проведено 29.11.2010р.

Рішенням Брянківської міської ради №7/48 від 14.04.2011р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було затверджено проект землеустрою по відведенню земельної ділянки в оренду для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у м. Брянка по вул. Ілліча.6.

07.07.2011р. на підставі вказаного рішення міськради було укладено договір оренди земельної ділянки (зареєстрований відділом Держкомзему у м. Брянка Луганської області, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 07.07.2011р. за №00028), за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали в оренду земельну ділянку загальною площею 3663кв.м. строком на 5 років для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в м. Брянка по вул. Ілліча,6.

Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції, наявними у справі доказами доведено, що право власності на приміщення клубу у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникло з 29.11.2010р., а у період з 30.09.2008р. по 29.11.2010р. таке право було зареєстровано за відповідачем у даній справі.

Натомість, матеріали справи не містять відомостей про вчинення відповідачем дій по укладенню договору оренди спірної земельної ділянки, це підтверджено актами перевірки дотримання ним вимог земельного законодавства, що і стало підставою для звернення прокурора за захистом інтересів держави в особі Брянківської міської ради до господарського суду Луганської області з відповідним позовом.

Як зазначалось вище, суд першої інстанції позовні вимоги з урахуванням уточнення задовольнив у повному обсязі.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля, її надра, атмосфера, повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»визначено, що до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України, до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Так, згідно ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічні положення містять ст. 377 ЦК України, п. е) ч.1 ст. 141 ЗК України.

Зідно п.п. 2.12, 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. (зі змінами і доповненнями) «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», відповідно до частини другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я шляхом укладення договору оренди.

Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та, зокрема, встановлено, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди землі (стаття 124 вказаного Кодексу).

За приписами статей 125, 126 Земельного кодексу України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що в силу приписів ст. 120 ЗК України, ФОП ОСОБА_2 отримав право користуватись земельною ділянкою, на якій розташований придбаний ним обєкт нерухомості, шляхом укладання відповідного договору оренди, проте всупереч вимог рішення Брянківської міської ради №33/17 від 28.10.2008р., таких дій не вчинив. Натомість, у відповідності з актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09.07.2010р. та від 27.09.2010р., спірною земельною ділянкою користувався.

Згідно ст. 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним.

Крім того, положення Закону України «Про плату за землю»(чинний на момент виникнення спірних правовідносин) закріплювали, що плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

За вказаних обставин, оскільки матеріалами справи доведений факт неналежного виконання відповідачем приписів чинного законодавства стосовно оформлення прав на користування земельною ділянкою, на якій був розташований належний йому обєкт нерухомості, проте встановлений факт користування нею за період з 29.11.2008р. по 01.11.2010р., місцевий бюджет не отримував від відповідача будь-яких платежів за землю (орендних чи земельного податку). Тобто, як правомірно встановлено господарським судом, внаслідок безоплатного користування ФОП ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, державі було завдано збитки у вигляді ненадходження до бюджету відповідних платежів.

Оскільки власником спірної земельної ділянки є держава в особі Брянківської міської ради, відповідно до приписів ст. 90 ЗК України, в неї є право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч.2 ст. 90 ЗК України).

Статтею 22 ЦК України встановлено загальні правила відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Так, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином, під збитками розуміються ті негативні наслідки, що настали в майновій сфері потерпілого внаслідок здійснення проти нього цивільного правопорушення. Ці негативні наслідки, в свою чергу, складаються з двох частин: реальних збитків та упущеної вигоди. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила чи мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Іншими словами це сума, на яку зменшилась вартість майна кредитора внаслідок неправомірних дій боржника. Упущена вигода це та сума, на яку не збільшилось майно кредитора через правопорушення. Тобто, упущена вигода за своєю суттю являє собою доходи, які потерпілий міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено. При визначенні розміру упущеної вигоди повинні враховуватись точні дані, що безпосередньо підтверджують реальну можливість одержання доходів потерпілим за умови не порушення його права.

Зі змісту наведеного вбачається, що в обґрунтування позовних вимог про відшкодування як реальної шкоди, так і втраченої вигоди, особа, права якої порушено, повинна надати докази на підтвердження розміру завданої шкоди, наявності причинного зв'язку між спричиненими збитками та діями особи, яка порушила зобов'язання, а у випадках, коли законом або договором передбачена презумпція невинуватості боржника, - також вину цієї особи. При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

За змістом ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Враховуючи, що матеріалами справи доведено, а відповідачем не спростовано факту неукладення ним договору оренди земельної ділянки всупереч приписам відповідного рішення міськради, сам факт користування ним спірною земельною ділянкою, відсутність доказів плати за користування землею, що призвело до ненадходження відповідних сум до бюджету, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог прокурора з урахуванням уточнення та стягнення з відповідача 8 474,00грн. збитків. Доказів у спростування такого висновку відповідач ні до матеріалів справи, ні до апеляційної скарги не надав.

Апеляційний господарський суд не приймає до уваги доводів відповідача в апеляційній скарзі стосовно того, що наявні в матеріалах справи акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства не можуть слугувати належними і допустимими доказами у справі через їх невідповідність вимогам чинного законодавства, оскільки здійснення у господарському процесі аналізу та оцінки актам публічного права, що регламентується Кодексом адміністративного судочинства України, чинним законодавством не передбачено. До того ж, в матеріалах справи відсутні докази оскарження перелічених актів, їх скасування або визнання недійсними повноважними органами.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позову, а відтак відсутні підстави для зміни чи скасування оспорюваного рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Луганської області від 26.03.2012р. у справі №8/5014/482/2012(1/85/2011)(16/51) ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Луганської області від 26.03.2012р. (повний текст від 29.03.2012р.) у справі №8/5014/482/2012(1/85/2011)(16/51) залишити без змін.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Брянка Луганської області, на рішення господарського суду Луганської області від 26.03.2012р. (повний текст від 29.03.2012р.) у справі №8/5014/482/2012(1/85/2011)(16/51) залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: Т.Д. Геза

ОСОБА_5

Надруковано примірників-7

1-у справу

1-позивачу

1-відповідачу

2-прокуратурі

1-господарському суду

1-ДАГС