КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2012 № 41/417

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлева М.Л.

суддів: Тарасенко К.В.

ОСОБА_1

при секретарі судового засіданні ОСОБА_2,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 28.02.2012 року по справі № 41/417 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро», м. Луганськ на рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2011 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 14.12.2011 року) по справі № 41/417 (суддя Спичак О.М.)

за позовом приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича

фірма «Агро», м. Луганськ

до товариства з обмеженою відповідальністю «Перша

ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія», м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», м. Київ

про визнання права власності та зобовязання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

Приватне підприємство Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Перша ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія» про визнання права власності та зобовязання вчинити дії.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.09.2011 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.12.2011 року (підписаного 14.12.2011 року) у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, позивач, приватне підприємство Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро», м. Луганськ, звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду та просить рішення скасувати та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2012 року по справі № 41/417 прийнято апеляційну скаргу приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро» до провадження і призначено розгляд справи у судовому засіданні на 31.01.2012 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2012 року розгляд справи відкладено на 28.02.2012 року, у звязку з неявкою представника позивача.

17.02.2012 року від представника позивача надійшли письмові додаткові обгрунтування до апеляційної скарги.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Перша ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія» заперечень на апеляційну скаргу не надано.

Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» заперечень на апеляційну скаргу не надано.

Представник позивача був присутнім у судовому засіданні та надав свої пояснення, в яких підтримав доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2011 року скасувати повністю та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представники відповідача та третьої особи в судових засіданнях надали свої пояснення та просили рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2011 року залишити без змін, а апеляційну скаргу приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро» - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, виступ представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2011 року по справі № 41/417 слід скасувати, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту ГПК), в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.03.2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія» (лізингодавець, відповідач) та приватним підприємством Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро» (лізигоодержувач, позивач) був укладений договір № 080306/ФЛ-0462 фінансового лізингу (а.с. 21-25).

Предметом договору є надання лізингодавцем в тимчасове платне користування лізингоодержувачу предмета лізингу, найменування, кількість, рік випуску, вартість якого вказана у специфікації в додатку № 2 до договору для підприємницьких цілей на визначений строк за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів (п. 1.1 договору).

У п. 1.2 договору передбачено, що протягом усього строку дії договору майно - автомобіль Chevrolet Niva є власністю лізингодавця.

У додатку № 2 до договору зазначено, що предметом лізингу є автомобіль Chevrolet Niva, 21230 L, кузов № НОМЕР_1, вартість якого становить з урахуванням ПДВ 77 625,00 грн.

Статтею 3 укладеного договору, а також у додатку № 1 від 06.03.2008 року до нього, встановлено, що позивач повинен протягом 06.03.2008 року 06.03.2011 року сплатити на користь відповідача лізингові платежі в сумі 115 756,40 грн.

Згідно з п. 2.1 договору № 080306/ФЛ-0462 від 06.03.2008 року строк, на який майно передається у фінансовий лізинг, становить 36 місяців з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

28.03.2008 року на виконання умов договору був підписаний акт приймання-передачі предмету лізингу, згідно якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв новий автомобіль Chevrolet Niva, реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1, вартістю, яка вказана у видатковій накладній № ЛІ-0077 від 28.03.2008 року, що є невідємною частиною даного акту.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або субєктом господарювання, придбання або збереження майна субєкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення обєктів інтелектуальної власності та інших дій субєктів, а також внаслідок подій, з якими закон повязує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Загальні умови виконання господарських зобовязань визначені главою 22 ГК України. Згідно зі ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Як передбачено нормами статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Нормами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобовязаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Згідно з ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Стяттею 17 договору сторони передбачили можливість викупу предмету лізингу лізингоодержувачем, тобто перехід права власності на спірний автомобіль від лізингодавця до лізигоодержувача.

Згідно ч. 2 ст 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Отже, фактично договір фінансового лізингу № 080306/ФЛ-0462 від 06.03.2008 року містить елементи укладеного між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу предмету лізингу, який передбачає сплату лізингоодержувачем лізингодавцю визначеної сторонами ціни автомобіля (шляхом сплати платежів по відшкодуванню вартості майна згідно погодженого графіку), а також сплату винагороди (процентів) за користування майном і за розстрочку платежу та перехід права власності на предмет лізингу лізингодавця до лізингоодержувача.

У частині 2 статті 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачено інше.

Пунктом 17.2 договору передбачено, що строк переходу предмету лізингу у власність лізингоодержувача є сплата останнього лізингового платежу.

Як вбачається, приватним підприємством Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро» виконано свої зобовязання по договору лізингу та у відповідності до графіку нарахування та сплати лізингових платежів перераховано товариству з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія» 115 756,40 грн., яке в свою чергу умови договору лізингу не виконало та не передало предмет лізингу у власність позивачу.

Враховуючи вищезазначене судова колегія вважає, що позивачем виконано свої зобовязання по договору лізингу, тож вимога про визнання права власності підлягає задоволенню, оскільки матеріалами справи підтверджено сплату предмету лізингу у повному обсязі.

У звязку з невиконанням договору лізингу відповідачем у вересні 2011 року приватне підприємство Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро» звернулось до суду за захистом своїх прав і законних інтересів.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зі змісту цих норм вбачається, що закон визначає, як необхідну умову для реалізації особою свого права на захист певного матеріального права, те, щоб вказане право було предметом порушення, невизнання або оспорювання зі сторони іншого субєкта спірних відносин. При цьому, у справах про захист цивільного права субєкт, дії якого призвели до необхідності судового захисту, має виступати у якості відповідача у справі, оскільки право на захист виникає саме у звязку з його діями у спірних правовідносинах.

Відповідачем у такому спорі може бути особа, від якої відповідне право перейшло до позивача (наприклад, держава в особі уповноваженого нею органу, який здійснює передачу майна до статутного фонду товариства тощо) або особа, яка може претендувати на таке право.

Як вбачається зі ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності у випадках, якщо, по-перше, його право оспорюється, по-друге, його право не визнається, по-третє, у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Цей перелік підстав є вичерпним, за наявності хоча б однієї з цих підстав особа може предявити позов про визнання свого права власності.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 ГПК України, ст. 15 ЦК України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного субєктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Рішенням суду у позові відмовлено посилаючись на те, що майно на яке претендує позивач перебуває у заставі банка, яке передано йому в якості забезпечення виконання зобовязань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 600/03.3-63 від 26.03.2008 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія» (відповідач, позичальник) та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії) кредитор.

Однак, з зазначеним не може погодитись суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Так дійсно, 26.03.2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія» та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії) був укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 600/03.3-63, за змістом якого кредитор зобовязався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 845 352,00 грн. зі сплатою 17 відсотків річних та комісій в розмірі та порядку, визначених тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться у додатку №1 з графіком погашення основної заборгованості, що передбачений у п.1.1.1 договору.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику на придбання автомобіля Chevrolet Niva згідно договорів поставки від 05.03.2008 року № 1200, № 1201, № 1202, № 1203, № 1204, № 1205, № 1206, № 1207, № 1208, № 1209, укладених між ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» та ТОВ «Перша ЗахідноУкраїнська лізингова компанія».

Відповідно до п. 1.5 договору № 600/03.3-63 від 26.03.2008 року сторони дійшли згоди, що предмет лізингу буде переданий у заставу ЛОФ АКБ «Укрсоцбанк» в забезпечення виконання лізингодавцем своїх зобовязань перед банком.

Також, 26.03.2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія» (відповідач, заставодавець) та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії (заставодержатель) був укладений договір застави майна, відповідно до якого заставодавець передав в заставу заставодержателю в якості забезпечення виконання зобовязань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 600/03.3-63 від 26.03.2008 року транспортний засіб - автомобіль універсал Chevrolet Niva, 21230 L, тип - легковий універсал, випуску 2008 року, колір сірий, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» не є стороною договору лізингу № 080306/ФЛ-0462 від 06.03.2008 року, який укладено між товариством з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія» та приватним підприємством Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро», а тому не може впливати на договірні відносини, які склались між лізингодавцем та лізингоодержвачем.

Крім того, згідно витягу про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 04.04.2008 року № 6946608, до реєстру внесено запис щодо приватного обтяження, тип обтяження застава рухомого майна, підстава обтяження договір застави майна, обєкти обтяження транспортні засоби, зокрема: автомобіль універсал Chevrolet Niva, 21230 L, тип - легковий універсал, випуску 2008 року, колір сірий, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Законом України «Про заставу» встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

У статті 11 закону зазначено, що сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава; заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель); заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Підсумовуючи вищевикладене в заставу передається майно яке знаходиться у власності заставодавця, в даному випадку майно повинно знаходитись у власності товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія», однак, як вбачається з матеріалів справи, заставне майно, а саме: автомобіль CHEVROLET NIVA 212300, 2008 року випуску, легковий універсал, кузов X9L5979, реєстраційний номер НОМЕР_3 на виконання лізингового договору № 080306/ФЛ-0462 від 06.03.2008 року має бути передано у власність приватному підприємству Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро».

Отже, у товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія» не має підстав для передачі зазначеного автомобіля акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії у заставу, оскільки воно не належить боржнику, у звязку з викладеним суд апеляційної інстанції вважає доведеними та підтвердженими матеріалами справи позовні вимоги в частині звільнення автомобіля CHEVROLET NIVA 212300, 2008 року випуску, легковий універсал, кузов X9L5979, реєстраційний номер НОМЕР_3, з під застави Львівської обласної філії Приватного акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

Також зазначаємо, що статтею 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом і інших формах, а оскільки дії товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Західно-Українська Лізингова Компанія» під час передачі транспортного засобу в заставу суперечать зазначеним нормам, то тому колегія суддів вважає за необхідне зобовязати відповідача вилучити майно, яке має бути передано позивачу, з переліку застави.

Стосовно, зобовязання товариства з обмеженою відповідальністю «Перша ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія» зняти автомобіль CHEVROLET NIVA 212300, 2008 року випуску, легковий універсал, кузов X9L5979, реєстраційний номер НОМЕР_3, з реєстраційного обліку та передачі його у власність зазначаємо наступне.

Пунктом 17.3 договору встановлено, що перехід/достроковий перехід права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача оформлюється актом, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється їх печатками.

Згідно вимог, встановлених в абзаці 2 пункту 27 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (порядку) після виконання договору фінансового лізингу транспортні засоби знімаються з обліку відповідно до вимог пункту 42 цього порядку і реєструється за лізингоодержувачем на зазначено договору та акта приймання-передачі транспортних засобів за встановленою цим порядком формою (згідно з додатком 2 до порядку). Згідно вимог, встановлених в абзаці 4 пункту 42 Порядку транспортний засіб після виконання договору фінансового лізингу знімається з обліку лізингодавцем.

Отже, як було зазначено вище, лізингоодержувачем повністю виконано умови договору лізингу та визнано за ним право власності на транспортний засіб, а тому товариство з обмеженою відповідальністю «Перша ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія» зобовязано здійснити передачу транспортного засобу його власнику шляхом зняття його з свого обліку.

З огляду на вище викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро» до товариства з обмеженою відповідальністю «Перша ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія» про визнання права власності та зобовязання вчинити дії в повному обсязі, оскільки вони підтверджені матеріалами справи та не спростовані сторонами.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове рішення приймається колегіально за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати до суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

У відповідності до пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2011 року прийнято після неповного зясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у звязку з неправильним застосуванням норм процесуального права, і є таким що не відповідає нормам закону.

Таким чином, апеляційна скарга приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро» підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду слід скасувати повністю та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на часткове скасування апеляційним господарським судом рішення місцевого господарського суду та задоволення апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне провести перерозподіл судових витрат.

З огляду на вищезазначене, керуючись ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро»на рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2011 року по справі № 41/417 задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2011 року по справі № 41/417 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

4. Визнати за приватним підприємством Сільськогосподарська виробнича фірма «Арго»(ідентифікаційний код 30877035, 91045, м. Луганськ, квартал 50 річчя Оборони Луганська, будинок 9) право власності на автомобіль CHEVROLET NIVA 212300, 2008 року випуску, легковий універсал, кузов X9L5979.

5. Зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю «Перша ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія»(ідентифікаційний код 31362539, 04176, м. Київ, вул. Електриків, 26) виключити автомобіль CHEVROLET NIVA 212300, 2008 року випуску, легковий універсал, кузов X9L5979, реєстраційний номер НОМЕР_3 з переліку майна яке входить під заставу, відповідно до договору застави майна від 26.03.2008 року, до приватного акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

6. Зобовязати реєстратора державного підприємства «Інформаційний центр»Міністерства юстиції України виключити автомобіль CHEVROLET NIVA 212300, 2008 року випуску, легковий універсал, кузов X9L5979, реєстраційний номер НОМЕР_3 з державного реєстру обтяжень рухомого майна, який зареєстровано за № 6946608 від 04.04.2008 року.

7. Зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю «Перша ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія»(ідентифікаційний код 31362539, 04176, м. Київ, вул. Електриків, 26) зняти автомобіль CHEVROLET NIVA 212300, 2008 року випуску, легковий універсал, кузов X9L5979, реєстраційний номер НОМЕР_3, з реєстраційного обліку та передати його у власність приватному підприємству Сільськогосподарська виробнича фірма «Агро»(ідентифікаційний код 30877035, 91045, м. Луганськ, квартал 50 річчя Оборони Луганська, будинок 9).

8. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Перша ЗахідноУкраїнська Лізингова Компанія»(ідентифікаційний код 31362539, 04176, м. Київ, вул. Електриків, 26) на користь приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «Арго»(ідентифікаційний код 30877035, 91045, м. Луганськ, квартал 50 річчя Оборони Луганська, будинок 9) суму сплаченого державного мита в розмірі 946,25 грн. та суму понесених витрат на інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у розмір 236,00 грн.

9. Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

10. Матеріали справи № 41/417 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя Яковлев М.Л.

Судді Тарасенко К.В.

ОСОБА_1