донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

30.07.2012 р. справа №5006/36/76пн/2012

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Кододової О.В., Манжур В.В.

Секретар: Прожерін О.О.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Маріуполь Донецької області

на рішення господарського суду Донецької області від 18.06.2012р. (повний текст від 22.06.2012р.) у справі №5006/36/76пн/2012 (суддя Гриник М.М.)

за позовом Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Маріуполь Донецької області

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Маріупольська міська рада, м. Маріуполь Донецької області, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Маріуполь Донецької області, про зобовязання останнього звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0035га із земель громадської забудови, яка знаходиться по вул. Київській, 68, в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, повернувши до земельного запасу Маріупольської міської ради, у звязку із закінченням строку договору оренди земельної ділянки від 22.05.200 №462, включаючи знесення будівель та споруд.

Рішенням від 18.06.2012р. господарський суд Донецької області позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, обґрунтувавши свій висновок тим, що матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано факту самовільного, без відповідних правовстановлюючих документів, зайняття спірної земельної ділянки. Павільйон, розташованій на ній, суд першої інстанції визнав таким, що не прийнято належним чином в експлуатацію та таким, що не пройшов державну реєстрацію, долучений до матеріалів справи технічний паспорт до уваги не прийняв, оскільки він не є правовстановлюючим документом, який підтверджує належним чином право власності відповідача на павільйон саме як на обєкт нерухомості.

Відповідач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, з винесеним рішенням не погодився та звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що матеріалами справи не підтверджений факт самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки, оскільки по закінченню строку дії договору оренди позивач не висловлював заперечень стосовно продовження користування нею відповідачем. Крім того, за твердженням скаржника, судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки доводам відповідача про те, що розташоване на спірній земельній ділянці майно відповідача є нерухомим, а також залишено поза увагою твердження останнього про визнання Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя за ним права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Київська, 68, тобто на майно, що розташовано на спірній земельній ділянці.

Вищевикладене, на думку скаржника. є підставою для скасування незаконного та необґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Сторони не скористались своїм правом на участь у судовому засіданні, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Враховуючи, що ухвалою про порушення апеляційного провадження явка представників сторін не визнавалась обовязковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради №125/1 від 20.03.2002р. ПП ОСОБА_1 було погоджено місце розташування та надано земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови площею 35кв.м., кадастровий номер :00:30:028, в оренду терміном на 3 роки для будівництва (зупинковий навіс в комплексі з торговим павільйоном) на вул. Київській, 68 в Орджонікідзевському районі міста.

На виконання означеного рішення 22.05.2002р. між Маріупольською міською радою (орендодавцем) та Приватним підприємцем ОСОБА_1 (орендарем) було укладено договір оренди земельної ділянки (зареєстрований у Маріупольській міській раді, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис №462 від 23.05.2002р.), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться на вул. Київській, 68 в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, площею 0,0035га, для будівництва зупинкового навісу у комплексі з торговим павільйоном.

Згідно п. 2.2 договору, його укладено на термін 3 роки (з 20.03.2002р.). По закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення його на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше ніж за 2 місяці до його закінчення.

В разі припинення або розірвання договору, орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду (п. 2.4 договору).

Пунктом 4 договору сторони визначили підстави припинення договору, яким згідно ст. 26 Закону України «Про оренду землі»є закінчення терміну, на який було укладено договір, одержання орендарем земельної ділянки у власність у порядку, передбаченому Законом України, примусовий викуп (вилучення) земельної ділянки у разі суспільної необхідності, неможливість використання земельної ділянки внаслідок обставин, що не залежать від орендаря або орендодавця (у разі зміни умов господарювання внаслідок змін у чинному законодавстві), у разі смерті орендаря і відмови його спадкоємців від виконання умов цього договору або при відсутності таких спадкоємців, а також у випадках, коли орендодавець не бажає укласти договір із спадкоємцями орендаря.

В разі припинення або розірвання договору орендар має забезпечити виконання умов повернення земельної ділянки, визначених в п. 2.4 цього договору (п.4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 02.12.2011р. спеціалістом Відділу регулювання земельних відносин Маріупольської ради було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, за результатами якої складено акт від 02.12.2011р.

У результаті проведеної перевірки було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 використовує без правовстановлюючих документів земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови по вул. Київській, 68 під розміщення зупинкового навісу у комплексі з торговим павільйоном загальною площею 0,0036га, що є порушенням ст.ст. 125, 126 ЗК України.

02.12.2011р. відповідачу було видано припис №133/2011, яким зобовязано останнього усунути виявлені порушення земельного законодавства в строк до 07.12.2011р.

Проте, при проведенні 07.12.2011р. повторної перевірки, було виявлено не виконання ФОП ОСОБА_1 вимог припису №133/2011, земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови по вул. Київській, 68 під розміщення зупинкового навісу та торгового павільйону загальною площею 0,0036га на час перевірки продовжує використовуватись без правовстановлюючих документів, що є порушенням ст.ст. 125, 126 ЗК України.

Невиконання приписів посадової особи та не усунення порушень земельного законодавства у встановлений строк зумовили звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Як зазначалось вище, господарський суд Донецької області позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля, її надра, атмосфера, повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади.

Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та, зокрема, встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди землі (стаття 124 вказаного Кодексу).

За приписами статей 125, 126 Земельного кодексу України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачаться, що дія укладеного між сторонами договору оренди спірної земельної ділянки припинилась 20.03.2005р., у встановлений п. 2.2 договору двомісячний строк до закінчення терміну його дії відповідач до Маріупольської міської ради про продовження орендних правовідносин не звертався. В матеріалах справи наявні заяви ФОП ОСОБА_1 від 19.07.2007р. №3886/07п та від 20.11.2011р. про продовження договору оренди земельної ділянки, проте вони за будь-яких умов подані з порушенням встановлених договором строків, тому посилання відповідача на ст. 33 Закону України «Про оренду землі»у даному випадку є безпідставним.

Крім того, в матеріалах справи наявні листи позивача №17-2698-02 від 01.09.2011р. та №17-4021-03 від 23.12.2011р., в яких відповідача повідомлялось про необхідність звернення до Єдиного дозвільного центру міської ради для подальшого вирішення питання по суті, а також про те, що строк договору оренди від 22.05.2002р. збіг, тому для продовження договору оренди відповідачу необхідно оформити технічну документацію із землеустрою, після чого Маріупольською міською радою буде підготовано відповідний проект рішення міської ради по вказаному питанню.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що приписами чинного земельного законодавства не передбачений порядок автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін, а лише визначено, що в цьому разі договір підлягає поновленню. Тобто, наявність рішення відповідного органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду чинним земельним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки, а, відтак, договір оренди є наслідком виконання відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Необхідною умовою укладення та поновлення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність відповідного рішення органу місцевого самоврядування, зобовязання цього органу укласти або поновити договір оренди земельної ділянки за відсутності такого рішення є порушенням його виключного передбаченого Конституцією України права на здійснення права власності від імені українського народу та управління землями.

Доказів своєчасного звернення до міської ради з відповідним клопотанням, як і доказів прийняття Маріупольською міською радою відповідного рішення зі спірного питання, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 02.12.2011р. та від 07.12.2011р., приписом від 02.12.2011р. №133/2011 підтверджений факт самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки площею 0,0036га із земель житлової та громадської забудови по вул. Київській, 68 у м. Маріуполі під розміщення зупинкового навісу та торгового павільйону.

Вищевказані документи відповідачем не оскаржувались, дії посадових осіб при проведенні перевірок незаконними у встановленому порядку не визнано, що також підтверджує факт зайняття ФОП ОСОБА_1 спірної земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів наявності у відповідача відповідних правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку, судова колегія вважає доведеним факт самовільного зайняття ФОП ОСОБА_1 спірної земельної ділянки на землях житлової та громадської забудови Маріупольської міської ради.

Статтею 211 Земельного кодексу України передбачено, що за самовільне зайняття земельної ділянки громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

Згідно ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

За висновком апеляційного господарського суду, суд першої інстанції вірно встановив, що оскільки матеріалами справи доведений факт самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки, позовні вимоги про зобовязання ФОП ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 0,0035га із земель громадської забудови, яка знаходиться по вул. Київській, 68 в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, повернувши її до земельного запасу Маріупольської міської ради, у звязку з закінченням строку договору оренди земельної ділянки від 22.05.2002р. №462, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, наявні в матеріалах справи паспорт на обєкт обслуговування населення по вул. Київській, 68 у м. Маріуполі з призначенням реалізація продуктів харчування, яким зупинковий навіс з торговим павільйоном прийнято в експлуатацію, технічний паспорт на зупинковий навіс з торговим павільйоном, підтверджують належність вказаних споруд саме відповідачу, а отже позовні вимоги в частині зобовязання ФОП ОСОБА_1 знести будівлі та споруди судова колегія також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на те, що спірний зупинковий навіс з торговим павільйоном є обєктами нерухомості судова колегія до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні докази в підтвердження цього, як і посилання останнього в апеляційній скарзі на визнання Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя за ФОП ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Київська, 68, тобто на спірній земельній ділянці, оскільки відповідне рішення районного суду в матеріалах справи також відсутнє.

До того ж, як вірно зазначено судом першої інстанції, наявність на спірній земельній ділянці обєкта нерухомості, з огляду на викладене, не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Донецької області від 18.06.2012р. у справі №5006/36/76пн/2012 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до с. 49 ГПК України підлягають віднесенню на заявника.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 18.06.2012р. (повний текст від 22.06.2012р.) у справі №5006/36/76пн/2012 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Маріуполь Донецької області, на рішення господарського суду Донецької області від 18.06.2012р. (повний текст від 22.06.2012р.) у справі №5006/36/76пн/2012 залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: О.В. Кододова

ОСОБА_2

Надруковано примірників-5

1-у справу

1-позивачу

1-відповідачу

1-господарському суду

1-ДАГС