донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

21.05.2012 р. справа №5006/36/9пд/2012

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді (доповідача): Будко Н.В.

Суддів: Манжур В.В., Мясищева А.М.

Секретар: Пеленова О.О.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: ОСОБА_1 по дов.

Розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3, м. Донецьк

на рішення господарського суду Донецької області від 22.03.2012р. (повний текст від 27.03.2012р.) у справі №5006/36/9пд/2012 (суддя Гриник М.М.)

за позовом ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3, м. Донецьк

до відповідачів: 1) Донецької міської ради, м. Донецьк, 2) ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_4, м. Донецьк

про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим та визнання недійсним договору користування земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_3, м. Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Донецької міської ради, м. Донецьк, за участю третьої особи фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Донецьк, про визнання договору оренди земельної ділянки від 13.05.2009р., яка знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул. Челюскінців, на південний захід від буд. 227 у Київському районі м. Донецька, зареєстрованого в Державному реєстрі земель за кадастровим номером :00:042:017100, зареєстрованого у Донецькій міській раді 21.05.2009р., про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 17.06.2009р. №48, укладеного між Донецькою міською радою та ФОП ОСОБА_3, поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які передбачені договором, а також про визнання недійсним договору користування земельною ділянкою площею 150кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул. Челюскінців, 231а №6/3341 від 15.12.2011р., укладеного між Донецькою міською радою та ФОП ОСОБА_4, скасування його реєстрації в управлінні земельних ресурсів Донецької міської ради.

Ухвалою від 23.01.2012р. господарський суд Донецької області порушив провадження у справі №5006/36/9пд/2012 та в порядку ст. 27 ПК України залучив до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 особу-підприємця ОСОБА_4, м. Донецьк.

В ході розгляду справи ухвалою від 07.02.2012р. суд першої інстанції за клопотанням ФОП ОСОБА_4 виключив його з кола третіх осіб та згідно ст. 24 ГПК України залучив до участі у справі в якості відповідача-2.

Рішенням від 22.03.2012р. господарський суд відмовив позивачу у задоволенні позову в повному обсязі з посиланням на те, що право позивача на користування спірною земельною ділянкою втрачено в силу закону, оскільки розташована на ній будівля перейшла у власність відповідача-2 на законних підставах. Стосовно вимог про визнання недійсним договору користування земельною ділянкою, укладеного між відповідачами, суд першої інстанції зазначив, що позивач не є заінтересованою особою, права чи охоронювані інтереси якої порушено спірною угодою, тому вказані вимоги також не підлягають задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням позивач, ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_3, м. Донецьк, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що з огляду на приписи Закону України «Про оренду землі»спірний договір оренди є автоматично поновленим, оскільки позивачем направлялись відповідні клопотання на адресу орендодавця, Донецькою міською радою було надано дозвіл підготовки технічних матеріалів по розміщенню кіоску з ремонту взуття, заперечень відповідача-1 щодо продовження користування позивачем спірною земельною ділянкою, за твердженням скаржника, на його адресу не надходило, в той час як відповідачем-2 право на спірну земельну ділянку не оформлено на дату розгляду справи. Щодо вимог про визнання нікчемним договору користування земельною ділянкою, заявник апеляційної скарги наголошує на його недійсності (нікчемності) як такого, що укладений з порушенням порядку та не уповноваженою особою, його зміст не відповідає вимогам закону.

Вищевикладене, на думку апелянта, є підставою для скасування незаконного та необґрунтованого рішення господарського суду Донецької області.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 вважає викладені в ній доводи необґрунтованими, у звязку з чим просить апеляційний господарський суд залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Представники позивача та відповідача-1 у судове засідання не зявились, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Враховуючи, що ухвалою про порушення апеляційного провадження від 20.04.2012р. явка представників сторін не визнавалась обовязковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та відповідача-1 за наявними у справі матеріалами.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача-2, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 10.12.2003р. між Виконавчим комітетом Донецької міської ради (орендодавцем) та Приватним підприємцем ОСОБА_5 (орендарем) було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер :00:042:0035, що знаходиться на території Київського району м. Донецька по вул. Челюскінців, загальною площею 36кв.м. із земель житлової та громадської забудови для розміщення кіоску по ремонту взуття.

В подальшому, 20.03.2009р. Донецькою міською радою було прийнято рішення №29/66 «Про передачу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 земельної ділянки в оренду для реконструкції кіоску з ремонту взуття під павільйон з легких збірних конструкцій з ремонту взуття по вул. Челюскінців (на південний захід від буд. №277) у Київському районі».

На виконання означеного рішення, 13.05.2009р. між Донецькою міською радою (орендодавцем) та ОСОБА_2 особою-підприємцем ОСОБА_5 (орендарем) було укладено договір оренди земельної ділянки (посвідчений 13.05.2009р. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, за №1766, зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації Договорів оренди землі, про що вчинено запис 17.06.2009р. №48), за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення (кадастровий номер :00:042:0171) для реконструкції кіоску з ремонту взуття під павільйон з легких збірних конструкцій з ремонту взуття, яка знаходиться на території Київського району м. Донецька по вул. Челюскінців (на південний захід від буд. 277).

Пунктом 2 договору встановлено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0150га, у тому числі: 0,0056га капітальна одноповерхова забудова; 0,0022га тимчасова забудова; 0,0072га під проїздами, проходами та площадками.

На земельній ділянці знаходяться кіоск з ремонту взуття та капітальна самовільно збудована будівля (п. 3 договору).

Договір укладено до 20.03.2011р. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 7 договору).

Вищевказана земельна ділянка була передана позивачу за актом приймання-передачі від 13.05.2009р.

Згідно письмових пояснень Донецької міської ради від 07.02.2012р., рішенням Київської районної у м. Донецьку ради від 14.10.2009р. №346/1 було привласнено обєкту нерухомого майна по вул. Челюскінців (на південний захід від будинку 227) номер №231а.

В подальшому, 11.12.2009р. позивач за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за №6586, номер правочину 3752258, передав у власність фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 (відповідачу-2) будівлю майстерні з ремонту взуття літ. А-1, що знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул. Челюскінців, 231а.

В пункті 1.4 договору купівлі-продажу зазначено, що будівля, яка є обєктом цього договору, розташована на земельній ділянці (кадастровий номер :00:042:0171 з урахуванням листа Управління держкомзему у м. Донецьку Донецької області від 09.12.2011р. №01-32-4639) загальною площею 0,0150га, яка знаходиться у продавця (позивача у справі) на праві оренди згідно з договором оренди земельної ділянки, зареєстрованим в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі №48 від 17.06.2009р. Зміст ст. 377 Цивільного кодексу України щодо переходу до покупця (відповідача-2 у справі) права користування цією земельною ділянкою без зміни її цільового призначення сторонам розяснено.

Згідно витягу КП БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.12.2009р. №24784443, будівля майстерні з ремонту взуття літ. А-1 загальною площею 45,4кв.м., розташована у м. Донецьку по вул. Челюскінців, 231а, зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4.

Разом з цим позивач, ФОП ОСОБА_3, звертався до орендодавця із заявами на продовження договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :00:042:0171, на що отримав погодження на підготовку технічних матеріалів по розміщенню кіоску з ремонту взуття по вул. Челюскінців (південно-західніше будинку №227) в Київському районі м. Донецька, строк розміщення 3 роки.

Водночас, 15.12.2011р. між Донецькою міською радою (розпорядником) та ОСОБА_2 особою-підприємцем ОСОБА_4 (користувачем) було укладено договір користування №6/3341, за умовами якого розпорядник дозволив користувачеві використовувати земельну ділянку площею 150кв.м., яка знаходиться за адресою: вул. Челюскінців, 231а у Київському районі на період оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку та їх державної реєстрації у встановленому законом порядку. На земельній ділянці знаходиться існуюча будівля майстерні з ремонту взуття.

Згідно п. 3 договору, він укладається на строк до моменту державної реєстрації правовстановлюючих документів на земельну ділянку у встановленому законом порядку, але не більше ніж на 2 роки.

Крім того, в матеріалах справи наявне рішення господарського суду Донецької області від 28.12.2011р. у справі №41/159пн, яким було зобовязано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 звільнити та привести у придатний для використання стан самовільно зайняту земельну ділянку кадастровий номер :00:042:0171, яка знаходиться на території Київського району м. Донецька по вул. Челюскінців на південний захід від будинку №227, площею 0,0015га із земель житлової та громадської забудови, шляхом демонтажу кіоску з ремонту взуття.

За вказаних обставин позивач, посилаючись на належне йому переважне право на продовження договору оренди земельної ділянки, а також недійсність укладеного між відповідачами договору користування земельною ділянкою, звернувся до господарського суду Донецької області з відповідним позовом.

Як зазначалось вище, господарський суд відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

Судова колегія погоджується з таким висновком господарського суду виходячи з наступного.

Стаття 12 Земельного кодексу України встановлює повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин. Зокрема, до їх повноважень належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності; додержання земельного та екологічного законодавства.

Стаття 116 Земельного кодексу України визначає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За приписами ч. ч. 1-3 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії укладеного 13.05.2009р. між позивачем та відповідачем-1 договору оренди земельної ділянки скінчився 20.03.2011р. Умовами пункту 7 вказаного договору передбачено право орендаря на переважне право його поновлення на новий строк.

Згідно ст. 33 Закону України «Про оренду землі», після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Проте, посилання позивача на його звернення до орендодавця із клопотаннями про продовження дії договору оренди, наявність проекту рішення Донецької міської ради про продовження договору оренди не можуть бути прийняті судовою колегією до уваги в якості доказів наявності права на зайняття спірної земельної ділянки, оскільки в матеріалах справи відсутні докази прийняття Донецькою міською радою відповідного рішення про поновлення дії договору оренди. Навпаки, згідно з матеріалами справи, Донецька міська рада заперечувала проти зайняття позивачем спірної земельної ділянки, про що свідчить текст рішення господарського суду Донецької області від 28.12.2011р. у справі №41/159пн.

Крім того, звертаючись за суду з відповідним позовом, позивач не врахував наступного.

За приписами ст. 377 ЦК України, у разі набуття права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, до набувача переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без змін її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналогічні положення закріплені у ст. 120 ЗК України: у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти, та напроти, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, з огляду на продаж позивачем будівлі майстерні з ремонту взуття відповідачу-2 за договором купівлі-продажу від 11.12.2009р., наявність в тексті договору пункту про розяснення сторонам змісту ст. 377 ЦК України щодо переходу до покупця права користування земельною ділянкою, на якій розміщено обєкт нерухомості, без зміни її цільового призначення, позовні вимоги в частині визнання договору оренди земельної ділянки від 13.05.2009р., укладеного між Донецькою міською радою та ФОП ОСОБА_3, поновленим на той самий строк та на тих самих умовах, є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог про визнання недійсним договору користування земельною ділянкою №6/3341, укладеного 15.12.2011р. між Донецькою міською радою та ФОП ОСОБА_4, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Розяснення Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням угод недійсними»від 12.03.1999р. №02-5/111 (зі змінами та доповненнями) угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом; у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною. Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В обґрунтування вимог про недійсність спірного договору користування земельною ділянкою позивач посилається на те, що він є нікчемним як такий, що укладений з порушенням порядку та не уповноваженою особою, а також такий, зміст якого не відповідає вимогам закону.

В силу статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За приписами статті 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з цим, зі змісту позовних вимог вбачається, що договір оренди земельної ділянки, який позивач просить вважати поновленим, та договір користування земельною ділянкою № 6/3341, укладений між відповідачами, який позивач вважає нікчемним, стосуються однієї земельної ділянки, тобто вимоги позивача в даному випадку мають характер послідовних дій.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, тільки у разі визнання договору оренди поновленим, позивач може стверджувати про порушення його прав як землекористувача та вимагати визнання договору користування №6/3341 від 15.12.2011р. недійсним. В даному конкретному випадку право оренди у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо спірної земельної ділянки припинилось в силу закону, у звязку з чим він не може вважатися заінтересованою особою, права чи охоронювані законом інтереси якої порушено, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає, що позивач не надав будь-яких доказів в підтвердження наявності правових підстав для визнання спірного договору недійсним, тобто не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу позову, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

У звязку з викладеним, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Донецької області від 22.03.2012р. у справі №5006/36/9пд/2012 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді матеріалів та обставин справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги згідно ст.49 ГПК України покладаються на заявника.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 22.03.2012р. (повний текст від 27.03.2012р.) у справі №5006/36/9пд/2012 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3, м. Донецьк, на рішення господарського суду Донецької області від 22.03.2012р. (повний текст від 27.03.2012р.) у справі №5006/36/9пд/2012 залишити без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач): Н.В. Будко

Судді: В.В. Манжур

ОСОБА_7

Надруковано примірників-6

1-у справу

1-позивачу

2-відповідачам

1-господарському суду

1-ДАГС