ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2012 р. Справа № 5015/2228/12

за позовом: першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі

позивач 1: Міністерство оборони України, м.Київ

позивач 2: західне управління капітального будівництва міністерства оборони України, м.Львів

відповідач : публічне акціонерне товариство Львівський завод будівельнех виробів, м.Львів

про стягнення пені

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Сорочик В.Ю.

Представники:

від прокурора - Майорчак;

від позивача 1 - ОСОБА_1, довіреність в матеріалах справи;

від позивача 2 - ОСОБА_1, довіреність в матеріалах справи;

від відповідача: ОСОБА_2.- представник, довіреність в матеріалах справи;

Суть спору:

Перший заступник військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі позивача 1: Міністерства оборони України, позивача 2: західного управління капітального будівництва міністерства оборони України, звернувся до господарського суду Львівської області з позовом до публічного акціонерного товариства Львівський завод будівельнех виробів про стягнення пені, ціна позову: 16903,08грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області по даній справі від 07.06.2012р. порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 11год. 00хв. 19.06.2012р. У судовому засідані 19.06.2012р. оголошено перерву до 22.06.2012р.

Прокурору та представникам сторін по явці оголошено права та обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 29, 38 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, в ухвалі господарського суду Львівської області, яка скерована Учасникам судового процесу, в тому числі Відповідачу (підтвердженням чого є реєстри вихідної кореспонденції господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень), зазначалось, що права та обовязки Учасників судового процесу визначені ст.ст.20, 22, 28, 29, 38 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надійшло.

Прокурор в судове засідання зявився.

Представники Позивача 1 та Позивача 2 в судове засідання зявилися, позовні вимоги підтримали повністю.

Протягом розгляду справи представником Позивача 1 та Позивача 2 подано суду наступні документи: свідоцтво про державну реєстрацію Позивача 2, довідку про включення Позивача 2 в ЄДРПОу станом на 19.10.2011р., наказ державного секретаря МОУ №23 від 17.06.2003р. про затвердження Положення про Позивача 2, довіреності на право здійснення представництва.

Протягом розгляду справи представником Відповідача подано суду наступні документи: відзив на позовну заяву з додатками згідно опису, довіреність на право здійснення представництва, заяву прозастосування строку позовної давності та відмову у аздоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, Відповідача зобовязувалось надати всі докази в обгрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора. Жодних клопотань про витребування доказів не заявлялося.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обгрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

10.10.2005р. між Відповідачем (Замовник) та Позивачем 1 в особі Позивача 2 (Пайовик) укладено договір №227/ДБ-72Д на пайову участь у будівництві житла (далі Договір), відповідно до п.1.1 якого, метою Договору є забезпечення житлом безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України,яке здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом пайової участі Пайовика у будівництві Замовником житлового будинку по вул. Кільцевій, 11 у м. Львові (Винники) (надалі Обєкт).

01.09.2009р. між цими ж Сторонами укладено додатковий договір №3-72 до Договору, відповідно до якого, внесено зміни до п.3.1, п.1.3, п.1.6 Договору, а саме цифри та слова « 31 липня 2006 року» замінено на « 25 грудня 2009 року», тобто Замовник зобовязувався збудувати та передати Пайовику у термін до 25.12.2009р. квартири з оформленням акту прийняття-передачі цього житла та реєстрацією Замовником права державної власності.

Свої зобовязання в частині реєстрації Замовником державної власності, передбачені Договором, Відповідач своєчасно не виконав, так як згідно умов Договору реєстрацію необхідно було здійснити до 25.12.2009р., а Відповідач здійснив її на 18 днів пізніше, що підтверджується доказами, поданими представником Позивачів.

Відповідно до п.4.2 Договору, за несвоєчасне виконання обовязків. Прийнятих на себе, відповідно до абзацу «а» п.3.1 Договору (Замовник має право та зобовязаний збудувати, оформити у власність МОУ та передати Пайовику у термін до 25.12.2009р. квартири, визначені у п.1.3 Договору з оформленням акту прийняття-передачі житла у стані, що визначений у п.1.5 Договору та реєстрації права державної власності), при виконанні Пайовиком своїх обовязків по фінансуванню, Замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від повного профінансованого пайовиком обсягу пайової участі за кожну добу прострочки.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Проте, відповідно до стаття 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У ст.258 Цивільного кодексу України зазначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч.3 ст.258 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.258 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає нарахування Позивачами пені за прострочення виконання зобовязання правильним, проте, оглянувши заяву представника Відповідача про застосуваня строку позовної давності, дослідивши наявні матеріалах справи докази, суд зазначає, що в даному випадку пропущено строк позовної давності, а відтак, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 4.-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

22.06.2012року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 25.06.2012р.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5, 4-7, 33, 34, 38, 43, 49, 69,75, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т.Б.