РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 5011-51/11971-2012 12.11.12

За позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в особі філіалу «Кабельні мережі»Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд державного майна України

про визнання права власності

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

від третьої особи: ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про визнання за Публічним акціонерним товариством "Київенерго" права власності на вбудовану будівлю трансформаторної підстанції № 3896 площею 55, 00 кв.м. по вул. Василя Порика, 12 у місті Києві. Позовні вимоги обґрунтовані переданням спірного майна до статутного фонду Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2012 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.10.2012 р. за участю представників сторін, яких зобовязано надати суду певні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2012 р. залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд державного майна України.

Розгляд справи переносився на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У процесі провадження у справі позивач подав заяву про зміну предмету позову, у якій просить визнати за Публічним акціонерним товариством "Київенерго" право власності на вбудовану будівлю трансформаторної підстанції № 3896 площею 55, 00 кв.м. по вул. Василя Порика, 12-А у місті Києві.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи наведене, зважаючи на те, що позивач скористався наданим йому правом про зміну предмету позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що подана позивачем заява не суперечить вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, у звязку з чим суд її задовольнив та прийняв до розгляду.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що позивачем не надано суду доказів наявності у Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" права власності на спірний обєкт, а тому він не є належним відповідачем у даній справі.

Під час розгляду справи позивач подав клопотання про витребування від Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" довідку про знаходження на балансі відповідача майна за адресою: м. Київ, вул. Василя Порика, 12-А та довідку про знаходження на балансі відповідача прибудованої будівлі та/або іншого обладнання ТП 3896 (за якою б адресою воно не було зареєстровано, оскільки номер ТП є унікальним). При цьому позивач зазначає, що зазначений доказ може підтвердити знаходження у власності (на балансі) відповідача спірного майна.

Розглянувши вищевказане клопотання позивача суд відзначає, що відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Між тим, суд відзначає, що вказані документи не впливатимуть на вирішення спору у даній справі, оскільки перебування майна на балансі підприємства не тягне за собою автоматично виникнення у підприємства майнових прав на це майно. Натомість, взяття на баланс підприємства певного майна (як-то: основні засоби тощо) передбачає наявність у підприємства певних майнових прав на нього.

Таким чином, суд відмовляє позивачу у задоволенні вищезазначеного клопотання.

12.11.2012 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про витребування від Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна»інформації щодо площі будівлі трансформаторної підстанції № 3596 за адресою: м. Київ, вул. Василя Порика, 12-А, документи, на підставі яких зареєстровано право власності на неї, а також копію експлікації приміщень будівлі та копію плану поверхів будівлі за адресою м. Київ, вул. Василя Порика, 12-А.

Розглянувши у даному судовому засіданні клопотання позивача про витребування доказів, суд відмовляє у його задоволенні з тих підстав, що предметом спору є трансформаторна підстанція № 3896 площею 55, 00 кв.м. по вул. Василя Порика, 12-А у місті Києві, в той час як відомості щодо трансформаторної підстанції № 3596 не входять до предмету доказування у даній справі.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову.

Представник відповідача та третьої особи позову заперечили.

Третя особа надала суду письмове пояснення у даній справі, в якому зазначила, що листом від 22.01.04р. №10-21-755 надала Акціонерній компанії «Київенерго»перелік майна, переданого до статутного капіталу Товариства, у тому числі й трансформаторну підстанцію ТП №3896, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Порика Василя, 12.

Рішення у даній справі відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки поданих учасниками процесу документів, копії яких долучено до матеріалів справи та оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 12.11.2012 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 31.08.1995 р. № 177 у процесі корпоратизації створено Державну акціонерну енергопостачальну компанію Акціонерну компанію Київенерго яке визначено правонаступником Виробничого енергетичного обєднання Київенерго, його майна, прав та обовязків.

На підставі зазначеного наказу Фонд державного майна України передав Державній акціонерній енергопостачальній компанії Акціонерній компанії Київенерго обєкти, серед яких будівля трансформаторної підстанції № 3896 по вул. Василя Порика, 12 у місті Києві інвентарним номером 12030314 вартістю 95 106 872, 67 крб., про що зазначено у переліку майна, передано до статутного фонду Акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго, підписаному Заступником голови Фонду державного майна України, засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що трансформаторна підстанція № 3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві перебуває на обліку у філіалі «Кабельні мережі»Публічного акціонерного товариства "Київенерго", є діючою та використовується за прямим призначенням з метою виконання статутних цілей Публічного акціонерного товариства "Київенерго" та для задоволення суспільних потреб.

Також позивач зазначає, що акт приймання-передачі трансформаторної підстанції № 3896 не оформлявся, оскільки і приміщення, і обладнання трансформаторної підстанції до передачі у власність фізично та юридично перебувало у володінні і користуванні позивача на праві повного господарського відання.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що будівлю трансформаторної підстанції №3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві передано до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії Акціонерної компанії Київенерго, у звязку з чим Публічне акціонерне товариство "Київенерго", набуло права власності на неї.

При цьому, позивач зазначає, що право власності на зазначену будівлю зареєстровано за Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" на підставі рішення загальних зборів від 14.06.2011 р.

Крім того, позивач також посилається на Технічний звіт про встановлення зовнішніх меж земельних ділянок Акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго у Подільському районі міста Києва.

Тож, вважаючи, що права Публічного акціонерного товариства "Київенерго", як власника будівлі трансформаторної підстанції №3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві порушені, позивач просить визнати за Публічним акціонерним товариством "Київенерго» право власності на неї у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР, положення якого діяли на момент передачі позивачу спірного майна, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Статтею 128 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що паво власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

При цьому, суд відзначає, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про включення будівлі трансформаторної підстанції 3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Київенерго».

У відповідності до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тож, з вищенаведеного випливає, що чинним законодавством передбачено визнання права власності як спосіб судового захисту існуючих власників, які вже набули права власності та, відповідно, підставою звернення до суду є порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів.

Позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна.

Слід зазначити, що позивачем за позовом про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником (суб'єктом права повного господарського відання або права оперативного управління) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Відповідачем даного позову може бути будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У даному випадку правовою підставою для визнання за ним права власності позивач визначає Перелік майна, переданого до статутного фонду Акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго, складений Фондом державного майна України на підставі наказу Міністерства енергетики та електрифікації України про створення Державної акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго від 31.08.1995 р. № 177.

Між тим, вищевказаний перелік не є правовстановлюючим документом, який свідчить про набуття Публічним акціонерним товариством "Київенерго" права власності на спірний обєкт.

Стосовно посилань позивача про перебування трансформаторної підстанції №3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві фізично та юридично у його володінні, суд відзначає, що за правилами ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України будь-які обставини, на які посилаються сторони процесу мають бути підтверджені відповідними доказами.

Однак позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про фактичну передачу спірного майна до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

При цьому, суд відзначає, що перебування майна на балансі юридичної особи не ототожнюється із правом власності, правом повного господарського відання та правом оперативного управління таким майном, та зазначені обставин мають різні правові підстави виникнення та, відповідно, породжують різні права та обовязки для утримувача майна.

Перебування майна на балансі підприємства не є ознакою права власності на нього (права господарського відання, права оперативного управління), оскільки, як вбачається з правового аналізу чинного законодавства, баланс підприємства є формою бухгалтерського обліку, яка визначає склад і вартість майна та обсяг фінансових зобов'язань на конкретну дату, він не визначає правових підстав знаходження майна у власності підприємства.

Крім того, суд відзначає що у переліку майна, переданого до статутного фонду Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго», на який посилається позивач, зазначається про передачу будівлі ТП-3896 по вул. Василя Порика, 12 у місті Києві, тоді як вимоги заявлені про визнання права власності на обєкт, що знаходиться за адресою: вул. Василя Порика, 12-а. При цьому доказів приналежності вказаних обєктів до одного обєкту нерухомості суду не надано.

Що ж до тверджень позивача про внесення спірного майна до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії Акціонерної компанії Київенерго, правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго", суд відзначає, що у відповідності до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»(у редакції від 04.04.1995 р.) товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Вкладами учасників та засновників товариства, відповідно до ст. 13 Закону України «Про господарські товариства»(у редакції від 04.04.1995 р.) можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті.

Тож, проаналізувавши зміст вищенаведених норм права в їх сукупності, суд приходить до висновку, що внески засновників (їх вид, розмір тощо) мають бути відображені в установчих документах.

Як зазначається в статуті Публічного акціонерного товариства "Київенерго", яке є правонаступником Державної акціонерної енергопостачальної компанії Акціонерної компанії Київенерго, його засновником є Міністерство енергетики та електрифікації України із часткою у статутному капіталі 100 %.

Разом з тим, статут Публічного акціонерного товариства "Київенерго" не містить відомостей про передачу Міністерством енергетики та електрифікації України трансформаторної підстанції №3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві до статутного капіталу позивача.

Будь-яких інших доказів на підтвердження набуття Публічним акціонерним товариством "Київенерго" у встановленому законодавством порядку права власності на спірне майно, суду також не надано.

При цьому, суд також визнає безпідставним посилання позивача на Технічний звіт про встановлення зовнішніх меж земельних ділянок Акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго у Подільському районі міста Києва, оскільки останній не свідчить про належність позивачу будь-якого приміщення та стосуються оформлення права позивача лише на земельну ділянку, а не на обєкт нерухомості.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Між тим, позивачем не надано суду належних та допустимих у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження набуття ним права власності на зазначені у позові обєкти, а також доказів оспорювання чи невизнання прав позивача на вищевказане майно Публічним акціонерним товариством "Укртелеком".

Також суду не надано доказів, що спірне майно - ТП-3896 по вул. Василя Порика, 12-а належить або використовується відповідачем у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у відповідності до наказу Держстандарту Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 від 17.08.2000 р. № 507 будівлі це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устатковання, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін.

Також визначення будівлі міститься в Податковому кодексі України, у якому зазначається, що будівля земельні поліпшення, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення майна, тварин, рослин, збереження інших матеріальних цінностей, провадження економічної діяльності.

В свою чергу Законом України «Про іпотеку» до нерухомого майна віднесено земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Крім того, відповідно статті 1 Закону України Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних обєктів теплова мережа - сукупність трубопроводів, обладнання та пристроїв, що забезпечують передачу та розподіл гарячої води та пари споживачам теплової енергії.

Також Законом України Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних обєктів визначено, що трансформаторна підстанція це електрична установка відкритого або закритого типу, призначена для розподілу або перетворення електричної енергії.

Згідно з пунктом 1.2. постанови Національної комісії регулювання електроенергетики Про затвердження Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж від 12.06.2008 р. № 691, трансформаторна підстанція це електрична підстанція, призначена для перетворення електричної енергії однієї напруги в енергію іншої напруги за допомогою трансформаторів.

Тож, з аналізу вищенаведених норм випливає, що трансформаторна підстанція є саме комплексом обладнання та не відноситься до категорій будівель у розумінні класифікатору будівель та споруд.

Вищенаведене позивачем не спростовано та не надано суду доказів на підтвердження того, що трансформаторна підстанція № 3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві, за наведеними ознаками є окремим обєктом нерухомості та відноситься до обєктів нерухомого майна.

Здійснивши оцінку наявних у справі доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши положення чинного законодавства України, приймаючи до уваги наведені позивачем обґрунтування заявлених вимог, суд дійшов висновку, що його доводи не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними у справі доказами та встановленими судом обставинами.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведено у позовній заяві позивачем суду не надано.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 19.11.2012 р.

Суддя Пригунова А.Б.