РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"04" грудня 2012 р. Справа № 5004/1137/12

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту"

на рішення господарського суду Волинської області від 28.09.2012 р.

у справі № 5004/1137/12

за позовом ОСОБА_1 підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту"

до ОСОБА_2 підприємства "Телерадіокомпанії "Аверс" відкритого акціонерного товариства "Корпорація"Аверс"

про спростування недостовірної інформації

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3;

від відповідача: ОСОБА_4В

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 28 вересня 2012 року у справі № 5004/1137/12 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту" до відповідача ОСОБА_2 підприємства "Телерадіокомпанії "Аверс" відкритого акціонерного товариства "Корпорація"Аверс" про спростування недостовірної інформації.

При винесенні вищевказаного рішення, судом першої інстанції було встановлено, що позивач, звертаючись з позовом до суду про спростування недостовірної інформації, посилається на те, що ДП ТРК Аверс у програмі На часі(вечірній випуск) 26.07.2012 р. подано телесюжет, який у своїй інформативності стосувався окремих сфер діяльності КП Луцьке підприємство електротранспорту", всупереч вимогам законодавства у підготовленому і поданому відповідачем телесюжеті є значна кількість інформації, що є недостовірною, у зв'язку з чим позивач просить її спростувати.

В обгрунтування своїх висновків щодо відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що з компакт-диску, представленого представником позивача, неможливо встановити дату транслювання, час та відомості, на які посилається позивач і які просить спростувати. Суд не прийняв в якості належного засобу доказування у даній справі поданий телесюжет, на підтвердження факту розміщення недостовірної інформації про позивача в телеефірі, оскільки інформація, яка викладена на даному компакт-диску, з міркувань суду, жодним чином не підтверджена.

Крім того, місцевим судом було прийнято до уваги відеозапис, представлений представником відповідача з якого встановлено, що 26.07.2012 р. відповідачем транслювалась телевізійна передача На часі, де повідомлялося про засідання виконавчого комітету Луцької міської ради, на якому йшлося про виконання перевізниками в м. Луцьку взятих на себе зобов'язань за договором з виконавчим комітетом та можливе розірвання таких договорів, а не інформація, на яку посилається позивач.

Разом з тим, судом було залишено поза увагою посилання представника позивача на те, що відповідачем визнавалось поширення недостовірної інформації в листі ДП ТРК Аверс від 09.08.2012 р., оскільки в даному листі відповідачем не зазначено, що така інформація була поширена.

З врахуванням наведеного, місцевий суд дійшов висновку про необґрунтованість, недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог КП "Луцьке підприємство електротранспорту", у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач КП "Луцьке підприємство електротранспорту" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області по справі № 5004/1137/12 від 28 вересня 2012 року та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, зокрема, наступне:

- позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що ним як один із доказів поширення ТРК "Аверс" в програмі "На часі" 26 липня 2012 року недостовірної інформації було надано письмову відповідь відповідача від 09.08.2012 р. за вих. № 216 на заяву ЛПЕ про спростування недостовірної інформації від 02.08.2012 р. Позивач стверджує, що в даній відповідачем відповіді (листі), останній сам визнав факт поширення ним 26 липня 2012 року в програмі "На часі" інформації, що була предметом розгляду в суді першої інстанції і хоча відмовився її спростувати, проте по змісту кожної інформації (недостовірної) надав свій коментар, однак даний доказ судом врахований не був;

- також, скаржник стверджує, що судом не було враховано твердження представника позивача про те, що телесюжет, в якому викладена недостовірна інформація щодо КП "Луцьке підприємство електротранспорту" подавався відповідачем в телеефірі о 00 год. 00 хв., 02 год. 30 хв. та о 08 год. 00 хв. 26 липня 2012 р., а заяви позивача з метою перевірки даних пояснень судом були безпідставно відхилені;

- скаржник наголошує на тому, що судом не здійснено аналіз наданої ним відеокопії телесюжету і не проведено відповідність даного сюжету з фактами, які своїм листом від 09.08.2012 р. підтверджує сам відповідач.

За наведених мотивів скаржник доводить до відома апеляційного суду ту обставину, що судом першої інстанції дана оцінка доказів по справі в одностороньому порядку і тільки на користь відповідача, в результаті чого суд і прийшов до неправомірного висновку, а тому просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач - ДП ТРК "Аверс" у письмових запереченнях на апеляційну скаргу КП "Луцьке підприємство електротранспорту" просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, відповідач вказує наступне.

Вимоги позивача з приводу спростування наступної інформації: "Свої автобуси в депо, за які ще не виплачено гроші, тим часом розрізають на металобрухт", є безпідставними, оскільки така інформація відповідає дійсності. Зокрема, Луцьке підприємство електротранспорту має борг перед ТзОВ "Богдан-Лізинг" за договором фінансового лізингу № 045/07 від 25.12.2007 року за придбані на умовах фінансового лізингу автобуси - всього 41 автобус марки "Богдан". За період з 22.01.2012 року по 22.09.2012 року сума заборгованості КП ЛПЕ перед ТзОВ "Богдан-Лізинг" за простроченими платежами склала 1 366 883,41 грн. Дана обставина встановолена рішенням господарського суду Волинської області від 16.10.2012 року по справі № 5004/1220/12 за позовом ТзОВ "Богдан-Лізинг" до КП ЛПЕ про стягнення заборгованості за лізинговими платежами.

Та обставина, що придбані КП ЛПЕ на умовах лізингу автобуси вже не використовуються, а пребувають в частково розібраному стані стверджується фотокартками автобусів КП ЛПЕ державні реєстраційні номери АС 8909 АО, АА 9740 ЕЕ, АА 8486 ЕС, АА 4246 ЕЕ, АА 4221 ЕЕ, АА 9764 ЕЕ (інвентарний номер 09), а також інвентарні номери: 02, 04,16. Відповідно до цих фотокарток саме автобуси з державними реєстраційними номерами АА 9740 ЕЕ, АА 8486 ЕС, АА 4246 ЕЕ, АА 4221 ЕЕ, АА 9764 ЕЕ (інвентарний номер 09) придбані на умовах договору лізингу і вже на даний час не використовуються.

Також відповідач зазначає, що ту обставину, що тролейбуси, які розрізаються на частини та здаються КП ЛПЕ на металобрухт, ствердив директор ТзОВ "Металопром", розташованого на вул. Мамсурова в м. Луцьку, про що свідчить пряма мова директора цього товариства, де він заначає, що не може відмовити у прийнятті такого металобрухту.

Крім того, в позовній заяві позивач визнає той факт, що мало місце звернення підприємства відповідача до позивача, у відповідь на яке КП ЛПЕ не дало відповіді на всі питання, зокрема стосовно договорів оренди транспортних засобів укладених між КП ЛПЕ та підприємцями позивач зіслався на конфіденційність такої інформації, що стверджується копією листа КП ЛПЕ від 24.10.2011 року за підписом директора підприємства.

В позовній заяві позивач вимагав спростування такого висловлення: "Так що найприбутковіші маршрути таки продали приватним особам". При цьому позивач в позовній заяві не заперечує тих обставин, що перевезення пасажироів здійснюється автобусами, а не маршрутами №15,15-А. В матеріалах справи міститься договір оренди транспортного засобу, із схеми розрахунків за оренду такого автобуса вбачається, що не орендар сплачує за користування таким автобусом, а орендодавець платить орендарю. Крім того, за умовами договору оренди транспортного засобу водій перебуває в трудових відносинах з орендодавцем, якому останній виплачує заробітну плату, саме орендодавець здійснює технічне обслуговування, ремонт та утримання "переданого" в оренду автобуса. Фактично і дохід від перевезення пасажирів отримує орендодавець - підприємець, який передав КП ЛПЕ в оренду автобус, саме його працівник - водій, отримує від пасажирів плату за проїзд, тобто це є доходом орендодавця. За таких відносин при оренді автобусів, фактично відбувається отримання доходу від перевезення пасажирів приватними підприємцями, а останні сплачують КП ЛПЕ певну суму за надану можливість перевозити пасажирів за маршрутом, яким, за результатами тендеру, має право здійснювати перевезення КП ЛПЕ.

Враховуючи вказане вище, відповідач стверджує, що всі відомості, про спростування яких просить позивач в позовній заяві, відповідають дійсності, а відтак не можуть бути спростовані.

Також відповідач звертає увагу суду на те, що випуск програми новини "На часі" здійснюється о 18 год. 45 хв., о 21 год. 30 хв. виходить обширений випуск програми, а о 23 год. 55 хв. виходить підсумковий випуск програми новини "На часі". Усі випуски програми новин протягом дня відрізняються за змістом.

Оскільки строк зберігання відоматеріалів становить лише 14 днів, то записи програми на "На часі" за 25.07.2012 року та 26.07.2012 року на даний час не збереглися.

Окрім того, відповідач зауважує, що не має можливості повідомити жодних даних з приводу того, за яких обставин було знято випуск передачі "На часі", що знаходиться на аркуші справи № 64, а також чи виходив даний випуск в ефір. При цьому відповідач стверджує, що 26.07.2012 р. саме такий випуск програми "На часі", який міститься на аркуші справи № 64, не поширювався.

Отже, враховуючи вказане, відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову, у зв'язку з чим оскаржуване рішення слід залишити без змін.

4 грудня 2012 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського скаржник підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, вважає, що судом першої інстанції при винесенні даного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. У зв'язку із зазначеним, рахує, що рішення господарського суду Волинської області від 28.09.2012р. у справі № 5004/1137/12 слід скасувати, а позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача - ДП ТРК "Аверс" в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обгрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 28.09.2012 р. у справі № 5004/1137/12 є цілком законним та таким, що прийняте з дотриманням норм чинного законодавства, а тому просить дане рішення залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Під час розгляду справи Рівненським апеляційним господарським судом було встановлено, що повна назва відповідача згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 № 657366 та Статуту ОСОБА_2 підприємства "Телерадіокомпанії "Аверс" відкритого акціонерного товариства "Корпорація"Аверс" (у новій редакції), затвердженого 29.06.2008 р. протоколом № 25 Загальних зборів акціонерів ВАТ "Корпорація"Аверс" - Дочірнє підприємство "Телерадіокомпанія "Аверс" відкритого акціонерного товариства "Корпорація"Аверс" (а.с. 122-129).

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2012 року позивач звернувся до господарського суду Волинської області з позовом про спростування недостовірної інформації. При цьому позивач посилається на те, що ДП ТРК Аверс у програмі На часі (вечірній випуск) 26.07.2012 р. подано телесюжет, який у своїй інформативності стосувався окремих сфер діяльності КП Луцьке підприємство електротранспорту) і всупереч вимог законодавства у підготовленому і поданому відповідачем телесюжеті є значна кількість інформації, що є недостовірною, а тому останню, як зазначає позивач (скаржник), слід спростувати.

За результатами огляду відеозапису, проведеного в судовому засіданні 4 грудня 2012 року, судом апеляційної інстанції було встановлено, що на підставі вказаного відеозапису неможливо встановити дату транслювання, час та відомості, на які посилається позивач і які просить спростувати та чи поширювався даний відеозапис взагалі (а.с.64).

Таким чином, вказане спростовує доводи скаржника з приводу наявності визначених законом підстав для задоволення позову.

Слід зазначити, що предметом даного спору є вимоги позивача стосовно спростування недостовірної інформації, яку було поширено відповідачем про позивача.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення позову, суд апеляційної інстанції враховує наступні положення діючого законодавства.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

За приписом частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині.

Крім того, статтею 94 Цивільного кодексу України передбачено право юридичної особи на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у звязку з чим знижується вартість його нематеріальних активів (пункти 5 і 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2007 № 01-8/184 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію).

Відтак, з урахуванням наведеного, шкоду діловій репутації особи може бути завдано шляхом поширення недостовірної інформації про її діяльність.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Отже, за своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене частиною першою статті 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим субєктом (підприємцем) як спосіб судового захисту щодо поширення інформації, яка шкодить його діловій репутації.

Згідно із ч. 1 ст. 64 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи.

Згідно абз. 2, 3 п. 8 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2007 р. № 01-8/184 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію у вирішенні відповідних спорів господарським судам необхідно виходити з того, що недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Поряд з цим відповідно до частини п'ятої статті 35 ГПК факти, які відповідно до закону вважаються встановленими, не доводяться при розгляді справи. Таке припущення може бути спростовано в загальному порядку. Отже, тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов'язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 ЦК.

Таким чином, судова колегія зауважує, що скаржник на підтвердження своїх вимог повинен довести належними та допустимими доказами в справі у розумінні статтей 33, 34 ГПК України факт розповсюдження недостовірної інформації про позивача відповідачем. Натомість в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження даного факту.

Відповідно до статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Крім того, у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

В той же час, з компакт-диску, представленого представником позивача (а.с.64), неможливо встановити дату транслювання, час та відомості, на які посилається позивач і які просить спростувати. Крім того, з наявних у справі доказів неможливо встановитичи взагалі, чи був факт розповсюдження інформації, тобто чи виходила в ефір 26.07.2012р. зазначена програма.

Отже встановлені обставини справи свідчать про те, що наведені вище складові елементи юридичного правопорушення, яке полягає у розповсюдженні недостовірної інформації, в даному випадку не є встановленими. Тобто, обставини, які б вказували на вчинення відповідачем правопорушення такого характеру не є доведеними, оскільки позивач належним чином не довів факту поширення відповідачем недостовірної інформації.

При цьому телесюжет від 26.07.2012 р. наданий відповідачем, який було оглянуто в судовому засіданні судом апеляційної інстанції, не підтверджує у встановленому законом порядку правову позицію скаржника стосовно поширення недостовірної інформації про Комунальне підприємство "Луцьке підприємство електротранспорту"(а.с.63) .

В силу ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З огляду на вказане, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що телесюжет, на підставі якого ґрунтуються вимоги позивача, не може прийматися в якості належного засобу доказування у даній справі на підтвердження факту розміщення недостовірної інформації про позивача в телеефірі.

На підставі викладеного вище, судова колегія зазначає, що доводи апелянта спростовуються матеріалами справи, наведеним вище та не грунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги

Отже, судовою колегією не встановлено порушень або неправильного застосування норм процесуального чи матеріального права судом першої інстанції, які можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення в порядку статті 104 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Волинської області від 28.09.2012 р. у справі № 5004/1137/12 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту" - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 28.09.2012 року у справі № 5004/1137/11 залишити без змін, а апеляційну ОСОБА_1 підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту" - без задоволення.

2. Справу № 5004/1137/12 надіслати господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.