ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.09.12 Справа № 5021/790/12.

за позовом Прокурора м. Суми в інтересах держави в

особі: 1) Головного управління Держкомзему у Сумській області;

2) Державної інспекції сільського господарства в Сумській області

до відповідачів: 1) Сумської міської ради;

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Анатолійовича, м. Суми

про скасування рішення

СУДДЯ ЗРАЖЕВСЬКИЙ Ю.О.

Представники :

від прокурора: Кулинич Л.С.

від позивачів: 1) не з`явився;

2) ОСОБА_2

від відповідачів: 1) ОСОБА_3

2) ОСОБА_4

За участю секретаря судового засідання Логоші О.М.

Суть спору: прокурор в інтересах держави в особі позивачів подав позовну заяву, в якій просить визнати незаконним і скасувати рішення тринадцятої сесії шостого скликання Сумської міської ради від 30.11.2011 р. № 966-МР в частині поновлення терміну оренди земельної ділянки ФОП ОСОБА_1 та визнання незаконним та розірвання договору оренди земельної ділянки від 14.03.2012 р., укладеного між першим та другим відповідачами.

Представник прокурора в судовому засіданні усно зазначив, що пункти 2, 3 прохальної частини позову викладені некоректно і тому заявою від 11.09.2012р. № 152/529 прокурор уточнив позовні вимоги та просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 14.03.2012р.

Перший позивач у заяві (відзив) від 26.06.2012р. № 77 вказує, що повністю підтримує позовні вимоги прокурора .

Перший відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки в позовній заяві не вказано жодної діючої норми матеріального права, яку порушили б відповідачі і яка стала б підставою для скасування в судовому порядку рішення міської ради від 30.11.2011р. № 966-МР та діючого договору оренди земельної ділянки.

Другий відповідач в запереченні на позовну заяву просить суд відмовити прокурору в задоволенні позовних вимог оскільки вважає їх безпідставними та такими, що не підтверджуються фактичними обставинами і матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши наявні докази, що мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Розпорядженням Сумського міського голови № 684-р від 03.10.2001 року надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки під будівництво міні-магазину за рахунок земель загального користування міської ради по вул. Червоногвардійській (нині - вул. Іллінська, сквер СКД) площею 0,012 га підприємцю ОСОБА_1

На підставі розпорядження міського голови від 03.10.2001 року № 684-р Сумським міським центром державного земельного кадастру розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який затверджено рішенням Сумської міської ради від 21.11.2001 року та надано ФОП ОСОБА_1 в оренду терміном на 10 років земельну ділянку площею 0,012 га із земель загального користування міської ради для будівництва кафе-магазину за адресою: м. Суми, вул. Червоногвардійська (сквер СКД, нині - вул. Іллінська). Між Сумською міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки від 22.03.2002 року, термін дії якого встановлено до 21.11.2011 року.

Як зазначає прокурор, незважаючи на те, що орендар ФОП ОСОБА_1 протягом 10 років не виконував умови договору та свої зобов'язання відповідно до укладеного договору в частині використання земельної ділянки відповідно до мети, визначеної у п. 2.1 договору оренди земельної ділянки від 22.03.2002 року, дотримуючись при цьому вимог чинного законодавства, державних і місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі (будівництво зупинки громадського транспорту та кафе-магазину до цього часу не проведено), рішенням Сумської міської ради від 30.11.2011 року № 966-МР ФОП ОСОБА_1 поновлено термін оренди земельної ділянки на 5 років із земель громадської забудови під будівництво кафе-магазину на площі 0,012 га по вул. Іллінська (сквер СКД).

Крім того, у 2006 році на замовлення Сумської міської ради розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж під природними територіями та об'єктами природно-заповідного фонду м. Суми, яка затверджена рішенням Сумської міської ради від 27.06.2007 року № 650-МР.

Даною технічною документацією визначені межі земельної ділянки на площі 0,7561 га скверу «СКД» земель рекреаційного призначення за адресою: м. Суми, вул. Червоногвардійська (нині - Іллінська). До складу земель «скверу СКД» входить також і земельна ділянка, яка була відведена в оренду терміном на 10 років ФОП ОСОБА_1 із земель загального користування Сумської міської ради для будівництва зупинки громадського транспорту та кафе-магазину.

За інформацією Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради (лист № 5/110116 від 23.01.2012 року) встановлено, що чинною містобудівною документацією не передбачено розміщення кафе-магазину на земельній ділянці по вул. Іллінській в м. Суми (сквер СКД). За генеральним планом міста Суми зазначена ділянка належить до території зелених насаджень. Містобудівне обґрунтування на зазначену земельну ділянку управлінням не погоджувалося і міською радою не затверджувалося. Громадське обговорення містобудівної документації щодо внесення змін до Генерального плану міста Суми не проводилося.

Прокурор вважає рішення Сумської міської ради від 30.11.2011 року № 966-МР в частині поновлення договору оренди земельної ділянки ФОП ОСОБА_1 незаконним і таким, що підлягає скасуванню і посилається на наступне.

Відповідно до ч. 10 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди.

Згідно з ч.ч. 2, 5 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 вказаного Кодексу на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Земельного Кодексу надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону.

Крім того, стаття 39 Земельного Кодексу зазначає, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про охорону земель» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб та спорудження конкретних об'єктів здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації, документації із землеустрою, схем планування територій переважно на землях несільськогосподарського призначення.

Як зазначає прокурор, в порушення вказаних норм законодавства, при прийнятті рішенням тринадцятої сесії шостого скликання Сумської міської ради від 30.11.2011 року № 966-МР, не було враховано, що земельна ділянка по вул. Іллінській (сквер СКД) в м. Суми належить до земель рекреаційного призначення, а тому надання її в оренду повинно прийматися на підставі проекту землеустрою з урахуванням містобудівної документації, а згідно Генерального плану міста Суми будівництво кафе-магазину на вказаній ділянці не передбачено.

Договір оренди земельної ділянки від 14.03.2012 року, укладений між Сумською міською радою та ФОП ОСОБА_1 на земельну ділянку по вул. Іллінській (сквер СКД) у м. Суми площею 0,0120 га, вартістю 108 886,80 грн., на думку прокурора, є незаконним та підлягає розірванню.

В якості правового обґрунтування прокурор наводить норми ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Перший відповідач проти позовних вимог заперечує та вважає посилання прокурора на порушення норм земельного законодавства щодо відсутності містобудівного обґрунтування, громадського обговорення та зміни цільового призначення земельної ділянки безпідставними та необґрунтованими. Так, пунктом 31 додатку № 2 до рішення Сумської міської ради від 30 листопада 2011 року № 966-МР було подовжено договір оренди земельної ділянки № 683 від 22 березня 2001 року, термін якого закінчувався 21 листопада 2011 року.

Спірний договір оренди був подовжений відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі» без зміни меж земельної ділянки або її цільового призначення. Оскільки сам договір було укладено у 2001 році, раніше затвердження діючого Генерального плану міста Суми (березень 2002 року) та раніше введення в дію норм про громадське обговорення та розроблення містобудівної документації, то посилання прокурора на відсутність погодження та затвердження в установленому порядку містобудівного обґрунтування і проведення громадського обговорення не відповідає змісту статті 58 Конституції України щодо дії нормативне правових актів у часі.

Необхідність розроблення містобудівного обґрунтування регламентувалося статтями 23, 23-1, 24 Закону України «Про планування і забудову територій», а статтею 30-2 розділу VI-І цього ж Закону встановлювалася необхідність громадського обговорення розробленого та погодженого в установленому законодавством порядку проекту містобудівного обґрунтування розміщення об'єкту. Даний закон взагалі втратив чинність 17 лютого 2011 року у зв'язку із прийняттям Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Новим законом взагалі не передбачено громадського обговорення для містобудівного обґрунтування розміщення об'єкту містобудування, таке обговорення повинна проходити лише наступна містобудівна документація: генеральні плани населених пунктів, плани зонування територій, детальні плани територій (стаття 21 Закону).

Щодо ситуації, яка склалася із затвердженням Сумською міською радою технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж під природними територіями та об'єктами природно-заповідного фонду м. Суми, перший відповідач зазначає, що згідно пункту "в" статті 2 Закону України "Про землеустрій" - землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж територій рекреаційного призначення. Комплекс робіт із землеустрою по встановленню меж включає обов'язкове виконання топографо-геодезичних робіт, картографічних робіт, підготовчих робіт.

Для спрощення створення зйомочної основи, виконавці робіт із землеустрою можуть отримувати у встановленому законодавством порядку викопіювання з чергового кадастрового плану в актуальному стані.

Виконавцем робіт із землеустрою в м. Суми по вул. Ільїнська (сквер СКД) була землевпорядна організація ПФ «Геоцентр» (м. Суми, пров. Громадянський, 1/54), який зобов'язаний був перевірити повноту відомостей всіх земельних ділянок за даною адресою при складанні технічної документації.

Забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки, запровадження єдиної системи земельно-кадастрової інформації та її достовірність - є завданням ведення державного земельного кадастру, повноваження по веденню якого покладено Земельним кодексом України (стаття 204) на державні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Визначення територій, які мають статус "рекреаційних" відбувалось за матеріалами генерального плану міста Суми затвердженого Сумською міською радою в 2002 році. Договір оренди з ФОП ОСОБА_1 укладався на початку 2001 року. Технічна документація по встановленню меж рекреаційних зон розроблялась на замовлення виконкому СМР в 2006 році.

Тобто, на думку першого відповідача причин не врахування розміщення орендованої земельної ділянки за договором № 683 на 0,0120 га від 22.03.2001 року із ФОП ОСОБА_1 при виконанні робіт із землеустрою щодо встановлення рекреаційної зони по вул. Ільїнська (сквер СКД) не відомі.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою (землевпорядна організація ПФ «Геоцентр») несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. Сумська міська рада не має повноважень та не має спеціальних фахівців для перевірки достовірності документації розробленої землевпорядною організацією. Згідно статі 12 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» виконання загальнодержавних топографо-геодезичних і картографічних робіт організовує і координує спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань топографо-геодезичної і картографічної діяльності на основі встановлених Кабінетом Міністрів України порядку побудови державної геодезичної мережі та порядку загальнодержавного топографічного і тематичного картографування державних, міжгалузевих і галузевих програм, планів, проектів, відповідних норм і правил. Таким органом в місті Суми є Управління Держкомзему в м. Суми.

Таким чином, неналежне виконання обов'язків землевпорядної організації та Держкомзему у м. Суми (який видає ліцензії землевпорядним фірмам та має право перевіряти їх діяльність) щодо розроблення технічної документація по встановленню меж рекреаційних зон в місті Суми і стала, на думку першого відповідач, підставою невідповідності договору оренди нормам генерального плану міста Суми та виникненням даного господарського спору.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності українського народу. Від його імені права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного Кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Також необхідно зазначити, що за змістом статті 16 Закону України "Про оренду землі" сторони укладають договір оренди землі лише у разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду.

Враховуючи, що 30 листопада 2011 року Сумська міська рада прийняла рішення № 966-МР щодо поновлення терміну дії договору оренди землі підприємцю ОСОБА_1, а тому, як вважає перший відповідач, на час розгляду даної справи наявна офіційна згода органу місцевого самоврядування, передбачена нормами земельного законодавства, поновлення договору оренди другому відповідачу.

Тому, як зазначає перший відповідач Сумська міська рада, вказане рішення органу місцевого самоврядування є його виключною, передбаченої Конституцією України, компетенцією на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями.

Другий відповідач ФОП ОСОБА_1, як на підставу своїх заперечень, посилається на рішення Сумської міської ради від 25.07.2012р. № 1633-МР «Про внесення змін до деяких пунктів рішень Сумської міської ради та рішень виконавчого комітету Сумської міської ради», яким було внесено зміни в пункт 24 додатку до рішення Сумської міської ради від 27.06.2007р. № 650-МР «Про затвердження меж під природними територіями та обєктами природно-заповідного фонду м. Суми», а саме: в графу 4 замість цифри «0,7561» записано цифру «0,7441» у звязку з допущеною помилкою при розробці та затвердженні технічної документації та з метою приведення у відповідність земельних договірних відносин з урахуванням договору оренди земельної ділянки з підприємцем ОСОБА_1 Отже, до рішення Сумської міської ради від 27.06.2007р. № 650-МР «Про затвердження меж під природними територіями та обєктами природно-заповідного фонду м. Суми» були внесені зміни шляхом зменшення площі 0,7561 га рекреаційних земель скверу СКД на орендовану ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0120 га.

У звязку з вказаними змінами, ОСОБА_1 були подані відповідні заяви до Управління Держкомзему м. Суми щодо врахування цих змін та договору оренди при затвердженні Генерального плану м. Суми.

Щодо вимог прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Сумської міської ради від 30.11.2011р. № 966-МР про продовження ОСОБА_1 терміну оренди земельної ділянки, останній зазначає, що підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обовязковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та (або) юридичних осіб. Тому, на думку другого відповідача, прокурором не надано доказів того, що вказане рішення не відповідає вимогам чинного законодавства та прийнято з порушенням повноважень Сумської міської ради та порушує чиї-небудь інтереси.

Відповідно до вимог ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь субєкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що юрисдикція адміністративних судів, в тому числі, поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст. ст. 2, 8, 133 ГК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (надання земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або у користування, відчуження земельних ділянок державної або комунальної власності, укладення, зміна, розірвання договорів купівлі- продажу, ренти, оренди земельної ділянки, про встановлення сервітуту, емфіфітевзису, суперфіцію та інших договорів щодо земельних ділянок, в тому числі прийняття державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Отже спори, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі підвідомчі господарським судам.

Якщо спір виник внаслідок порушення права субєкта господарської діяльності на земельну ділянку, в тому числі держаними органами та органами місцевого самоврядування, то він є спором про право і підлягає розгляду за правила Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що місцеві господарські суди розглядають спори, що виникають із господарських правовідносин.

Відповідно до п. 34 ст. 26, п.2 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.

Зміст господарських правовідносин визначений у ст. 1 Господарського кодексу України, згідно з якою господарськими правовідносинами є правовідносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між субєктами господарювання, а також між цими субєктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

У земельних відносинах держава та територіальні громади через свої органи можуть брати участь як для реалізації влади у публічно-правових відносинах згідно з повноваженнями щодо управління в галузі використання і охорони земель, закріпленими в розділі VІІ ЗК України, так і з метою реалізації цивільних та інших прав у правовідносинах, зокрема, прав власника земельних ділянок відповідно до положень ст. ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст. ст. 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197, 283 ГК України, ст. ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128, ЗК України.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договір купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування орендодавця, прийнятого у порядку, встановленого Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

Таким чином, підставою укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності є рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, або результати аукціону.

Крім цього, згідно з пунктом 2.2.3 абз. 10 «д» Узагальнення практики розгляду господарськими судами справ у спорах, повязаних із земельними правовідносинами Вищого господарського суду України від 01.01.2010р. розглядаючи справи про визнання недійсним договору оренди, суди повинні давати правову оцінку питанню чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких укладено такий договір.

Відповідно до пункту 3.4.9 Рекомендацій Вищого господарського суду України «Про практику застосування господарськими судами земельного законодавства» № 01-06/15 від 02.02.2010р. для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має зясування правового режиму земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду у відповідності до вимог статей 84, 118, 123, 124 ЗК України. Також, розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, судам необхідно надавати правову оцінку питанню чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передавати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і не господарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобовязань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обовязкові умови договору відповідно до законодавства.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору землі є : обєкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду, та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторонами, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 1-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже в даній справі необхідною умовою визнання договору недійсним є умова щодо встановлення обставин, передбачених ст.ст. 215, 203 ЦК України.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обовязки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Господарський суд, дослідивши всі наявні докази у даній справі вважає правочин, що полягає в укладенні спірного договору оренди між першим та другим відповідачем правомірним оскільки він не суперечить загальним вимогам зазначених вище норм права, а тому відповідно відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог прокурора.

Керуючись ст.ст. 33-34, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - ВІДМОВИТИ.

Повне рішення складено 17.09.2012р.

СУДДЯ (підпис) Ю.О.ЗРАЖЕВСЬКИЙ