ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"24" вересня 2012 р. Справа № 5019/1131/12

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Трускавецького В.П.

при секретарі судового засідання Якимчук Ю.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з

обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) Компанія «Острозький завод

безалкогольних напоїв», м. Острог

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства (далі ПАТ) «Державний ощадний

банк України»в особі Рівненського обласного управління, м. Рівне

про визнання недійсними кредитного договору, договорів іпотеки та застави

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2 - представник;

від відповідача - ОСОБА_3 представник.

Представникам сторін права і обовязки, передбачені ст.ст.20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), розяснено. Заяв про відвід суду не поступало. Клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу учасниками судового процесу заявлено не було.

Обставини справи.

ТзОВ «Острозький завод безалкогольних напоїв»звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України»в особі Рівненського обласного управління про визнання недійсним з моменту укладення договорів, укладених між РОУ ВАТ «Державний ощадний банк України»та ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»а саме:

- кредитного договору № 53 від 22.05.2006р., додаткової угоди № 1 від 30.05.2006р., додаткової угоди № 2 від 26.07.2006р. до Кредитного договору № 53;

- договору застави майна від 24.05.2006 р., за реєстровим № 957, додаткової угоди від 30.05.2006р. за реєстровим №1030 та додаткової угоди №2 від 31.07.2006р. за реєстровим №1670 до договору від 24.05.2006р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4;

- договору застави майна від 30.05.2006р. за реєстровим № 1032 та додаткової угоди від 31.07.2006р. за реєстровим №1672, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4;

- договору застави товарів в обороті від 30.05.2006р. за реєстровим № 1031 та додаткова угоди від 31.07.2006р. за реєстровим №1671, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4;

- договору іпотеки нерухомого майни від 26.07.2006р. за реєстровим №830, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2 Ж Я.;

- договору іпотеки нерухомого майна № 83 від 09.11.2006р. за реєстровим №1202, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2 Ж Я.

Також, разом з позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення з ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»на користь ПАТ «Державний ощадний банк України»в особі Рівненського обласного управління на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 № 5293, виданого 03.10.2008р. про звернення стягнення на нерухоме та рухоме майно, яке є предметом застави та іпотеки, що знаходиться за адресою: м. Острог, вул. Бельмаж, 97 до завершення розгляду справи по суті.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду від 07.08.2012р., 28.08.2012р. та 11.09.2012р. У судових засіданнях 18.09.2012р. та 20.09.2012р. оголошувались перерви до 20.09.2012р. та 24.09.2012р. відповідно.

Ухвалою суду від 28.08.2012р. розгляд справи було продовжено на пятнадцять днів до 22.09.2012р. включно. Оскільки 22.09.2012р. останній день строку припав на неробочий день (субота), то відповідно до ч.4 ст.51 ГПК України останнім днем строку розгляду справи є 24.09.2012р.

Розгляд справи по суті розпочато у судовому засіданні 18.09.2012р., що відображено у протоколі судового засідання від 18.09.2012р.

Позовні вимоги мотивовані тим зокрема, що постановою Острозького районного суду Рівненської області від 26.12.2011 року по кримінальній справі № 1/1713/149/11 по обвинуваченню Генерального директора ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України, оскільки останній своїми діями, які виразилися в службовому підробленні, тобто у складанні та видачі неправдивих документів (Протоколу №4/3 від 15 травня 2006 року, Протоколу №5 від 23 травня 2006 року, Протоколу №6 від 24 липня 2006 року, Протоколу №7 від 29 вересня 2006 року загальних зборів учасників ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»), які були підставою для видачі кредиту за кредитним договором, який є предметом спору, а саме Кредитного договору № 53 від 22.05.2006 р. на суму 180 000 грн.; Додаткової угоди № 1 від 30.05.2006 р. на суму 320 000 грн., Додаткової угоди № 2 від 26.07.2006 р. на суму 500 000 грн. та діями, які виразилися в надані службовою особою субєкта господарювання завідомо неправдивої інформації банку з метою одержання кредиту, що завдало великої матеріальної шкоди та спричинило тяжкі наслідки. Судом при розгляді кримінальної справи встановлено, що кредит отримано вищезазначеною особою по підроблених документах, наданих в РОУ ВАТ «Державний ощадний банк України».

Також, позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на те зокрема, що згідно з контрактом від 26 червня 2005 року з генеральним директором ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв», ОСОБА_6 перебуваючи на посаді генерального директора товариства мав право укладати господарські та інші договори на суму, що не перевищує 150000 (сто п'ятдесят тисяч) гривень без попереднього погодження з загальними зборами учасників товариства.

За таких обставин позивач вважає, що Кредитний договір № 53 від 22.05.2006р. та Додаткова угода № 1 від 30.05.2006 р., Додаткова угода № 2 від 26.07.2006 р. до Кредитного договору №53 є недійсними, оскільки ТзОВ компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»ніколи не давало згоди на укладення вищезгаданих договорів, отже особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Крім того, позивач зазначив зокрема, що приймаючи до уваги висновки щодо недійсності Кредитного договору, Договір застави майна за реєстровим № 957 від 24.05.2006р., Договір застави майна за реєстровим № 1032 від 30.05.2006р., Договір застави товарів в обороті від 30.05.2006 року за реєстровим № 1031., Договір іпотеки від 26.07.2006 року за реєстровим № 830, Додаткова угода №2 від 31.07.2006р. до Договору застави майна від 24.05.2006р. за реєстровим № 1670; Додаткова угода №2 від 31.07.2006р. до Договору застави майна за реєстровим № 1672 та Додаткова угода №2 від 31.07.2006р. до Договору застави товарів в обороті за реєстровим № 1671 підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, відзначив позивач, вказані договори є недійсними з моменту їх вчинення.

Відповідачем подано суду відзив на позовну заяву та письмове клопотання з письмовими поясненнями, в яких він заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову, з тих підстав зокрема, що:

- як на момент укладення спірних договорів, так і в процесі їх виконання, не існувало такого документу як контракт з генеральним директором позивача, яким обмежено права директора позивача щодо права підпису, зокрема оспорених договорів;

- у відомостях, які містяться у ЄДР ЮО та ФОП відсутні записи про обмеження повноважень директора позивача за станом на момент укладення оспорених договорів;

- сторонами до основних договорів вносились зміни шляхом укладення додаткових угод, а також позивачем здійснювалась сплата відсотків по кредитному договору, що є доказом схвалення позивачем оспорених угод, які укладені його представником (директором).

У судових засіданнях присутні представники учасників судового процесу дали усні пояснення, навели свої доводи та міркування, заперечили проти доводів та міркувань інших представників учасників судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх представників учасників судового процесу у судових засіданнях, суд встановив наступне.

22 травня 2006 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір № 53 від 22.05.2006р. згідно з яким позивачу було надано у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 180 000,00 грн. та 24.05.2006р. укладено Договір застави майна, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 за реєстровим № 957. Від імені позивача договори були підписані генеральним директором ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»ОСОБА_6 на основі Протоколу №4/3 від 15 травня 2006 року загальних зборів учасників ТзОВ компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв».

30 травня 2006 року між сторонами у справі було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №53, а також Договір застави майна за реєстровим № 1032 та Договір застави товарів в обороті від 30.05.2006 року за реєстровим № 1031. Від імені позивача ці угоди були підписані генеральним директором Товариства - ОСОБА_6 на основі Протоколу №5 від 23 травня 2006 року загальних зборів учасників ТзОВ компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»з метою збільшення суми кредиту на 140 000,00 грн.

26 липня 2006 року між сторонами у справі було укладено Додаткову угоду №2 до кредитного договору №53, цього ж дня в іпотеку було надане приміщення цеху розливу води площею 1151,8 кв. м - Договір іпотеки від 26.07.2006 року за реєстровим № 830. Від імені позивача згадані вище угоди були підписані генеральним директором позивача - ОСОБА_6 на основі Протоколу № 6 від 24 липня 2006 року загальних зборів учасників Товариства з метою збільшення суми кредиту на 180 000,00 грн.

Оскільки сума кредиту була збільшена до 500 000,00 грн. сторонами у справі було укладено додаткові договори, а саме: Додаткову угода №2 від 31.07.2006р. до Договору застави майна від 24.05.2006р. за реєстровим № 1670; Додаткову угода №2 від 31.07.2006р. до Договору застави майна за реєстровим № 1672 та Додаткову угоду №2 від 31.07.2006р. до Договору застави товарів в обороті за реєстровим № 1671.

9 листопада 2006 року між позивачем та Березнівським територіальним відокремленням безбалансовим відділення № 10017/0136 Рівненського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України»було укладено Договор іпотеки нерухомого майна № 83 відповідно до якого ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»виступило майновим поручителем ОСОБА_7 особи підприємця ОСОБА_8 по договору відновлювальної кредитної лінії № 83 від 09 листопада 2006 року. Від імені позивача вказаний договір було підписано генеральним директором Товариства - ОСОБА_6 на основі Протоколу № 7 від 29 вересня 2006 року Загальних зборів учасників ТзОВ компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв».

Постановою Острозького районного суду Рівненської області від 26.12.2011 року по кримінальній справі № 1/1713/149/11 по обвинуваченню Генерального директора ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України, оскільки останній своїми діями, які виразилися в службовому підробленні, тобто у складанні та видачі неправдивих документів (Протоколу №4/3 від 15 травня 2006 року, Протоколу №5 від 23 травня 2006 року, Протоколу №6 від 24 липня 2006 року, Протоколу №7 від 29 вересня 2006 року загальних зборів учасників ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»), які були підставою для видачі кредиту за кредитним договором № 53 від 22.05.2006 р. на суму 180 000 грн.; Додаткової угоди № 1 від 30.05.2006 р. на суму 320 000 грн., Додаткової угоди № 2 від 26.07.2006 р. на суму 500 000 грн. та діями, які виразилися в надані службовою особою субєкта господарювання завідомо неправдивої інформації банку з метою одержання кредиту, що завдало великої матеріальної шкоди та спричинило тяжкі наслідки. Судом при розгляді кримінальної справи встановлено, що кредит отримано вищезазначеною особою по підроблених документах, наданих в РОУ ВАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, є обовязковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони були вчинені.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Договором є погоджена дія двох або більше сторін, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1, 2, 4 ст.202 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 ст.627 ЦК України).

Частиною 7 ст.179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним Кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана дія ти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною 1 статті 62 Закону України «Про господарські товариства»визначено, що у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор).

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Відповідно до наказу № 1 від 25.06.2004р. та протоколу № 1 від 07.05.2004р. зборів засновників ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»директором товариства з 25 червня 2004 року призначено ОСОБА_6.

У протоколі № 1 зборів засновників позивача у пункті 5 зазначено обрати директором товариства ОСОБА_6, жодного обмеження стосовно укладення контракту не зазначено. Наказом № 1 товариства від 25.06.2004р. на виконання рішення загальних зборів від 07.05.2004р. призначено директором товариства ОСОБА_6.

Згідно з п. 7.4. Статуту товариства, у редакції чинній на момент укладення спірних договорів, виконавчим органом товариства є генеральний директор, який вирішує усі питання діяльності товариства за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства. Жодних обмежень на підписання договорів від імені товариства у Статуті не встановлено. У п. 7.3. Статуту товариства зазначено, що саме входить до виключної компетенції загальних зборів, жодного обмеження щодо укладення договорів (правочинів) одноосібно директором не встановлено.

Відтак, з наведеного вбачається, що наявність чи відсутність погодження зборів учасників товариства (тобто, як наявність протоколів зборів учасників товариства, так і їх відсутність) не впливає на дійсність чи недійсність оспорених договорів.

Також, слід зазначити, що про факт підробки протоколів №4/3 від 15 травня 2006 року, №5 від 23 травня 2006 року, №6 від 24 липня 2006 року, №7 від 29 вересня 2006 року загальних зборів учасників ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»відповідач не знав під час укладення спірних договорів, що підтверджується Постановою Острозького районного суду Рівненської області від 26.12.2011 року по кримінальній справі № 1/1713/149/11.

Крім того, як вбачається з витягів з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб підприємців за станом на 10.07.2006р., 07.11.2006р. та 05.11.2009р., керівником юридичної особи ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»є ОСОБА_6, який мав право діяти від імені товариства та підписувати договори без обмежень. Відповідно до довідки № 000231, яка видана 24.06.2004р. Головним управлінням статистики у Рівненській області, керівником ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»є ОСОБА_6.

Щодо посилань позивача на обмеження повноважень директора ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»на підтвердження яких позивачем було надано контракт від 26 червня 2005 року про обмеження повноваження директора товариства на укладення правочинів, то суд відзначає, що такі посилання є безпідставними з огляду на наступне.

Обставиною, що свідчить про те, що кредитор не знав та не міг знати про обмеження повноважень директора товариства є протокол за результатами оперативно-розшукового заходу витребування документів від 05.08.2011р., що складений оперуповноваженим спецпідрозділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ у Рівненській області, де серед переліку документів, що підлягають виїмці у відповідача відсутні документи (довіреність, контракт), що обмежують повноваження директора на укладення правочинів.

Судом у судовому засіданні 24.09.2012р. також було оглянуто копії документів, наданих представником позивача у судовому засіданні, зокрема: протоколу обшуку (виїмки), який проведений вже у приміщенні позивача, відповідно до якого також не було виявлено такого документу як контракт від 26.06.2005р., хоч у постанові (направленні) на проведення такої виїмки було зазначено про необхідність виїмки такого документу.

Представник позивача відмовився від подання вищезгаданих документів для долучення їх до матеріалів справи.

Відповідно до ч.3 ст.92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці (п.42 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів»).

З огляду на вищенаведене, зазначені позивачем, на його думку обмеження директора товариства, не мають юридичної сили.

Враховуючи те, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та Закону (ч.1 ст.92 ЦК України), директор позивача уклав оспорені договори відповідно до установчих документів згідно з вимогами Закону.

Також, суд відзначає, що оспорені позивачем договори, зокрема кредитний договір, був погоджений юридичною особою позивачем у справі, що підтверджується наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, є обовязковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони були вчинені.

З наведеного вбачається, що Постановою Острозького районного суду Рівненської області від 26.12.2011 року по кримінальній справі № 1/1713/149/11 встановлено факти, які підтверджують певні обставини (чи мали місце певні події та ким вони були вчинені), що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі.

Зокрема, як встановлено вищезгаданою постановою, відповідно до роздруківки руху коштів по рахунку № 58 ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»товариство за період з 22 травня 2006 року по 28 лютого 2007 року отримало з ВАТ «Державний ощадний банк України»500000,00 гривень, які було використано на проведення господарської діяльності товариства та закупівлі обладнання.

Спірні договори схвалено та визнано позивачем укладенням додаткових угод до них та актами перевірки заставленого майна, підписаними директором позивача, що підтверджує дійсність угод.

Також, позивачем здійснювалась сплата відсотків по кредитному договору, що підтверджується банківськими виписками по рахунку (копії є у матеріалах справи).

Наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з момент) укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.). У такому випадку вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення угоди задоволенню не підлягає. (Пункт 9.2 розяснення Вищого господарського суду України від 12.03.1999р., зі змінами та доповненнями, «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням угод недійсними»).

З огляду на викладене вбачається, що позивачем своїми діями, а саме: укладенням додаткових угод до договорів, сплатою відсотків за користування кредитними коштами, підписанням актів перевірки заставленого майна, визнано укладення оспорених договорів та додаткових угод до них.

Вищенаведена правова позиція викладена також у постановах Вищого господарського суду від 21.12.2012р. у справі № 5008/1435/2011 та від 16.02.2011р. у справі № 4/105-10.

Також, вищенаведені правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2011 року у справі № 4/105-10 про визнання недійсними договорів застави, іпотеки та змін до договорів та від 10 квітня 2012 року у справі № 2/261 про визнання договорів недійсними, витребування майна та зобовязання вчинити дії, які були прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.111-16 ГПК України (неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах).

Вищезгадані висновки суд враховує як обовязкові, оскільки такі є обовязковими для врахування господарським судом при прийнятті рішення відповідно до ч.2 ст.82 та ст.111-28 ГПК України.

Крім того, слід відзначити, що на виконання п. 4.3.4. кредитного договору № 53 від 22.05.2006 року позивачем було надано банку фінансові звіти товариства за станом на 01 січня 2008 року та 01 січня 2010 року, де в розділі «Довгострокові зобовязання»код рядка «480»зазначено - 500000 гривень 00 коп. на початок звітного періоду та 500000 гривень 00 коп. на кінець звітного періоду, що є розміром кредитних зобовязань позичальника ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»перед відповідачем.

Позивачем не спростовано цих фактів, а також не подано суду доказів, які б підтверджували наявність у нього інших довгострокових зобовязань

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»до питань, що віднесені до виключної компетенції загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю зокрема, належить: затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків.

Відповідно до Статуту позивача до виключної компетенції загальних зборів товариства належать питання - п. г) затвердження річних результатів діяльності товариства, затвердження річних звітів, бухгалтерських балансів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, визначення порядку покриття збитків.

З огляду на викладене вбачається, що оскільки позивачем були затверджені фінансові звіти, що є виключною компетенцією загальних зборів учасників товариства, то позивач знав про укладення оспорених договорів і своїми діями по відображенню їх в обліку схвалив їх.

За таких обставин безпідставним є твердження позивача про те зокрема, що товариство не схвалювало оспорених договорів.

Суд також відзначає, що 11 травня 2012 року Господарським судом Рівненської області прийнято рішення у справі № 5019/225/12 про стягнення з ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»заборгованості за кредитним договором № 53 від 22.05.2006р. у розмірі 505245,90 грн. Постановою апеляційного господарського суду Рівненської області від 26 червня 2012 року апеляційну скаргу товариства залишено без задоволення, а рішення суду залишено без змін. У постанові суду апеляційної інстанції також дано правову оцінку кредитному договору № 53 від 22.05.2006р. про визнання недійсним якого просить позивач у цій справі.

Окрім того, при розгляді згаданої справи № 5019/225/12 ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»було подано заяву про застосування строків позовної давності, яку суд оцінює як один з доказів поданих відповідачем у цій справі № 5019/1131/12. Із цієї заяви вбачається, що ТзОВ Компанія «Острозький завод безалкогольних напоїв»не заперечувало як проти факту наявності заборгованості, так і проти факту чинності кредитного договору № 53 від 22.05.2006р., а наполягало на застосуванні судом строків позовної давності при розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором № 53 від 22.05.2006р.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, положення норм ст.ст.32, 33, 34, 43 ГПК України, та оцінюючи усі докази, які містяться у матеріалах справи у сукупності, а також враховуючи те, що:

- наявність чи відсутність погодження зборів учасників товариства (тобто, як наявність протоколів (рішень) зборів учасників товариства, так і їх відсутність), з врахуванням відсутності у директора позивача обмежень на укладення договорів, не впливає на дійсність чи недійсність оспорених договорів;

- як на момент укладення спірних договорів, так і в процесі їх виконання, позивачем не подано суду доказів, які б з достовірністю підтверджували факт існування такого документу як контракт з генеральним директором позивача, яким обмежено права директора позивача щодо права підпису, зокрема оспорених договорів;

- у відомостях, які містяться у ЄДР ЮО та ФОП відсутні записи про обмеження повноважень директора позивача за станом на момент укладення оспорених договорів;

- сторонами до основних договорів вносились зміни шляхом укладення додаткових угод, а також позивачем здійснювалась сплата відсотків по кредитному договору, що є доказом схвалення позивачем оспорених угод, які укладені його представником (директором) з перевищенням повноважень, -

господарський суд дійшов висновку про те, що оскаржені договори та додаткові угоди до них, укладені уповноваженою особою позивача та схвалені позивачем, відповідно немає підстав для визнання їх недійсними, з підстав, визначених у ч.2 ст.203 ЦК України, а відтак позовні вимоги про визнання недійсними оспорених договорів та додаткових угод до них задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення»результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, і, відповідно такими, що не підлягають до задоволення суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та відмовляє у її задоволенні.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст.32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 1 жовтня 2012 року.

Суддя Трускавецький В. П.