РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в прийнятті апеляційної скарги

"25" грудня 2012 р. Справа №18/5007/38/12

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Сініцина Л.М.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду Рівненської області від 21.05.12 р.

у справі № 18/5007/38/12

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старокотельнянське"

про стягнення в сумі 5403,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.05.2012р. у справі №18/5007/38/12 в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старокотельнянське" про стягнення в сумі 5403,53 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що оскаржене рішення є незаконним та необ'єктивним через невідповідність висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи.

Зокрема, скаржник в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ціна на предмет лізингу, який є предметом укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, не регулюється державою, а визначаються виключно за домовленістю сторін.

Так, офіційний курс долара США до гривні на день підписання Договору та додатків до нього становив 5,05 грн./дол. США.

Відповідно до ч. З ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вказано в примітці до даного Додатку, в тому випадку, якщо курс долара США на день оплати вище, ніж курс долара США на день підписання договору сторони, для визначення суми, яка підлягає оплаті, використовують наступну формулу:

S = (А1/А2)*В,

де S- ціна на момент оплати;

В- ціна на момент підписання;

А2- курс (НБУ) долара США до гривні на день підписання договору; А1- курс (НБУ) долара США до гривні на день перерахування грошей.

За інформацією, що міститься на офіційному сайті НБУ, офіційний курс долара США до гривні на день належного проведення розрахунку за отриманий товар (31 березня 2009 року), становить 7,70 грн./дол. США.

Місцевий cуд, на думку скаржника, відмовляючи у задоволені позову, зазначив, що, оскільки в угоді №ФОП-8-ТА про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від 06 грудня 2010 року, сторони передбачили іншу формулу, ніж та що зазначена у договорі, тому позивачу передана недійсна вимога.

Проте, суд не врахував, того, що сутність та розмір курсової різниці при цьому є незмінною. Адже, заборгованість за отриманий товар Відповідачем перед ТОВ "ТРИДЕНТА

АГРО" погашена (докази мають місце у справі), а тому повторно стягувати із відповідача суму із врахуванням вже сплаченої є неприпустимим. Так, як в такому випадку позовні вимоги у даній справі становили 6 15 700,83 грн. (10 297,30 сума простроченого боргу + 5 403,53 курсова різниця).

Таким чином, скаржник вважає, що неправомірним є твердження суду безпідставність вимог, адже судом не вирішено та не досліджено сутності питання та розміру курсової різниці із врахуванням особливостей даних правовідносин.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що чинне законодавство України не забороняє сторонам при визначенні грошового зобов'язання використовувати як грошовий еквівалент іноземну валюту, при цьому порядок визначення сум, що підлягають сплаті у гривнях сторони можуть визначити у договорі.

Згідно п.11 Постанови правління Національного банку України "Про затвердження Положення про встановлення офіційного курсу гривні" від 12.11.2003, № 496 із змінами та доповненнями офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів використовується резидентами та нерезидентами України для здійснення бухгалтерського обліку операцій з іноземною валютою та банківськими металами, а також для здійснення Національним банком валютних операцій з Державним казначейством України.

У разі зміни валютного курсу виникає курсова різниця. Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком перерахунку однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.

Господарські суди, приймаючи рішення по аналогічного роду справам та при задоволені позову по різному, на власний розсуд, керуючись власним переконанням відносять задоволений до стягнення розмір курсової різниці як збільшення вартості товару (Постанова ВГСУ від 23.12.2009 року у справі №19/102), або ототожнюють із інфляційними витратами, що понесені стороною у зв'язку із коливанням економічної ситуації в державі (Постанова ВГСУ від 19.01.2611 року у справі №29/120).

Проте, жодні положення законодавства не розглядають та не надають судам права розглядати, надавати оцінку заявленому розміру курсової різниці як збитки, в розумінні ст. 20, 224, 225 ГК України.

Скаржник зазначає, що під час подання позову та розгляду позовних вимог у судовій справі №2/242, не можливо було заявити до стягнення як окремо, так і спільно із основним розміром заборгованості за відпущений товар, з огляду на те, що фактично оплати (перерахування коштів) вартості товару відповідачем згідно Договору №3-06-08/ЗЗР купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 01 червня 2008 року не було вчинено. Таким чином, застосування примітки у додатку №1. що є невід'ємною частиною Договору №3-06-08/ЗЗР купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 01 червня 2008 року без наявності погашення є неможливим.

Вивчивши зміст апеляційної скарги та розглянувши додані до неї документи, колегія суддів апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відсутність підстав для прийняття апеляційної скарги до розгляду, з огляду на таке.

Пунктом 5.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" із змінами і доповненнями внесеними Постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 17.10.2012 року "Про внесення змін до деяких Постанов Пленуму Вищого господарського суду України" передбачено, що частиною третьою статті 22 ГПК на сторони покладено обовязок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, до яких законом віднесено, зокрема, право апеляційного і касаційного оскарження. При цьому за вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, кожний має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Таким чином, зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Якщо таке зловживання виявляється у повторному (два і більше разів) поданні апеляційних або касаційних скарг на судові рішення, які вже переглянуто відповідно в апеляційному або в касаційному порядку, то суд першої інстанції своєю ухвалою повертає повторно (і більше разів) подану одним і тим же учасником судового процесу апеляційну скаргу на одне й те саме судове рішення місцевого господарського суду, яке вже перевірено в апеляційному порядку, а так само на процесуальний документ, який не ухвалювався та відсутній у справі.

Ухвали про повернення апеляційних і касаційних скарг у наведених випадках можуть виноситися судом апеляційної інстанції й за відсутності у ньому матеріалів справи, - на підставі даних діловодства суду та Єдиного державного реєстру судових рішень.

Так, як вбачається з даних Діловодства спеціалізованого суду, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.07.12р. рішення господарського суду Житомирської області від 21.05.2012 року по справі №18/5007/38/12 залишено без змін, а апеляційну скаргу позивача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

Вказана вище постанова апеляційної інстанції згідно даних Діловодства спеціалізованого суду та Єдиного державного реєстру судових рішень в касаційному порядку не оскаржувалась.

Відповідно до п.8 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.91 ГПК України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

В силу ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що якщо апеляційну скаргу подано на рішення чи ухвалу місцевого господарського суду, яку вже було переглянуто в апеляційному (касаційному) порядку, то відповідна обставина виключає перегляд судових актів суду першої інстанції апеляційним господарським судом.

Враховуючи те, що відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України Рівненським апеляційним господарським судом рішення місцевого господарського суду переглянуто в повному обсязі, повторне звернення будь-якої особи вказаної в ч.1 ст.91 ГПК України, з апеляційною скаргою не допускається.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що у прийнятті апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 28.10.2011 року слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 86,91, 98 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 28.10.2011 року.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Сініцина Л.М.