РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2012 року Справа № 22/5025/710/12

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Крейбух О.Г. ,

судді Юрчук М.І.

при секретарі Довгалюк О.П.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від10 листопада 2011 року)

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 30 лютого 2011 року)

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду Хмельницької області від 04 вересня 2012 року у справі №22/5025/710/12 (суддя Заверуха С.В.)

за позовом ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_4

до ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_5

про стягнення 19 471 грн. 89 коп..

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 особа-підприємець ОСОБА_4 (надалі-Позивач) звернулась в господарський суд Хмельницької області з позовною заявою (т.1, а.с. 2-5) до ОСОБА_3 особи-підприємця ОСОБА_5 (надалі-Відповідач) про стягнення заборгованості по оплаті витрат на утримання цілісного майнового комплексу магазину «Універмаг»в розмірі 19 479 грн. 29 коп..

Під час розгляду справи Позивачем уточнено позовні вимоги (т. 1, а.с. 38). Згідно даного уточнення Позивач просив стягнути з Відповідача на користь Позивача суму заборгованості в розмірі 19 471 грн. 89 коп..

Рішенням місцевого господарського суду від 4 вересня 2012 року (т. 2, а.с. 70-73) з підстав, вказаних у даному рішенні у позові відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач, подав апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 92-93) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Хмельницької області від 4 вересня 2012 року по даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу (т. 2, а.с.101-104) в якому з підстав, висвітлених у даному відзиві, просить рішення господарського суду Волинської області від 4 вересня 2012 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні від 14 листопада 2012 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник Відповідача підтримав доводи, висвітлені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представника Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставинами справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що за результатами проведення аукціону від 18 вересня 2000 року (протокол аукціону № 1 від 18 вересня 2000 року), затвердженого наказом Регіонального відділення ФДМ України в Хмельницькій області №3 97 від 19 вересня 2000 року), Позивачем було придбано цілісний майновий комплекс магазину „Універмаг, що знаходиться на балансі торгово-виробничого підприємства „Міськторг.

21 вересня 2000 року між Позивачем та Регіональним відділенням ФДМ України в Хмельницькій області було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу магазину „Універмаг (надалі-Договір 1; т.1, а.с. 8-9).

28 грудня 2000 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу частини магазину (надалі-Договір 2; т. 1, а.с. 10). Даний Договір 2 посвідчений нотаріально.

Пунктом 1 Договору 2 визначено, що Позивач продає, а Покупець купує 1/50 (одну пятдесяту) частину приміщення магазину „Універмаг, загальною площею 1765,5 (одна тисяча сімсот шістдесят пять цілих пять десятих) кв.м., (що знаходиться в м. Нетішин, проспект Незалежності, 20).

Згідно пункту 2 Договору встановлено, що частина приміщення магазину, що продається належить Позивачу на підставі Договору 1.

В силу дії пункту 3 Договору 2, продаж частини приміщення магазину вчинено за 22 372 грн. 00 коп.. Дані грошові кошти були отримані Позивачем повністю від Відповідача до підписання Договору 2.

1 січня 2001 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір № 05 про участь у витратах на утримання будівлі магазину „Універмаг та його території (надалі-Договір 3; т. 1, а.с. 12-13), згідно пункту 1.1 якого: Позивач передає Відповідачу у постійне користування частину приміщення, згідно Договору 2, площею 35,0 кв.м. для організації розміщення на цій торгівельній площі парфумерії, побутової хімії, дитячого одягу (пункт 2.2 Договору 3).

Відповідно до пункту 3.3 Договору 3 визначено, що зазначена в пункті 1 Договору 3 частина приміщення повинна бути передана Позивачем та прийнята Відповідачем з моменту підписання Договору 3 та Договору 2.

Згідно пункту 3.4 Договору 3 встановлено, що передача приміщення здійснюється за актом приймання-передачі.

Водночас, пунктами 6.2-6.4 Договору 3 встановлено, що Відповідач зобовязався сплачувати Позивачу платежі за комунальні послуги, електроенергію, землю та інші послуги; плата за узгодженням сторін може вноситися в натуральній формі або на розрахунковий рахунок Позивача щомісячно до десятого числа поточного місяця; розмір плати за комунальні послуги може бути переглянутий, у випадках зміни методики розрахунків, ціни та тарифів.

Як вбачається з акту (т. 1, а.с. 13), що є додатком до Договору 3, Позивач та Відповідач в ньому засвідчили, що торгівельна площа, придбаної Позивачем частини становить: торговельна площа - 35,0 кв.м., площа проходів 12,60 кв.м., загальна площа 47,60 кв.м..

Таким чином, предметом позову Позивача є вимога стягнути з Відповідача 19 471 грн. 89 коп. оплат витрат на утримання цілісного майнового комплексу магазину «Універмаг»за період з жовтня 2009 року по 1 травня 2012 року.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

В силу дії статті 509 Цивільного кодексу України: зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України, визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до 610 Цивільного кодексу України: порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу дії статті 612 Цивільного кодексу України: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1 статті 530 Цивільного кодексу України, визначено якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно часини 1 статті 355 Цивільного кодексу України: майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно частини 1 статті 356 Цивільного кодексу України: власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 2 статті 358 Цивільного кодексу України визначено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

В силу дії статті 360 Цивільного кодексу України: співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Як зазначено вище у даній судовій постанові, обов'язок Відповідача своєчасно здійснювати платежі за комунальні послуги, електроенергію, землю та інші послуги до 10 числа поточного місяця визначеного у пунктах 6.2, 6.3 Договору 3.

Колегія апеляційного господарського суду зауважує, що вказані платежі повинні бути обґрунтовані самим Позивачем, оскільки Відповідач зобов'язаний сплачувати витрати лише в межах належної йому частки та лише за фактично надані Відповідачу та сплачені Позивачем комунальні послуги, електроенергію, оренду землі, тощо.

Водночас, при дослідженні наявних у матеріалах справи доказів апеляційним господарським судом виявлено, що умовами Договору 3 Позивач та Відповідач не визначили чіткого порядку розрахунків платежів, які необхідно було б сплачувати Відповідачу. При цьому суд констатує факт наявності багатьох співвласників в магазині "Універмаг", які мають різні торгові площі та займаються різним видом діяльності. Тобто кожний із співвласників використовує належне йому майно за своїм призначенням, а отже отримує послуги в різних об'ємах (світло, теплопостачання, охорона, вивіз сміття).

Колегія суду зауважує, що з наявних у справі рахунків за січень 2010 року по травень 2012 року вбачається, що останні виставлені Позивачем з врахуванням додатку №3 - розрахунки на утримання площ, які перебувають у власності Відповідача та площ загального користування по кожному виду комунальних послуг, оренди землі, обслуговуючого персоналу та інших витрат та послуг. Проте, як вбачається з матеріалів справи, вказаний додаток не погоджений та не підписаний Відповідачем.

Водночас, судом виявлено, що за змістом пункту 10.4 Договору 3 усі виправлення за текстом Договору 3 мають юридичну силу лише при взаємному їх посвідчені представниками сторін у кожному окремому випадку.

Крім того, колегія суду зауважує, що Позивачем до комунальних послуг було включені витрати з охорони майна магазину "Універмаг", технічного обслуговування установки пожежної сигналізації. Водночас, дані послуги не відносяться до комунальних послуг, щодо яких не було укладено додаткових угод до Договору 3, і які б відповідно знайшли своє відображення у матеріалах справи. Дане у свою чергу не було спростоване і самим Позивачем у судовому засіданні.

Апеляційний господарський суд проаналізувавши наявні у матеріалах справи договори, щодо надання комунальних послуг Позивачу встановив, що Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами витрати на утримання магазину «Універмаг».

В силу дії статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України: господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України: господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням усього вищенаведеного у даній судовій постанові, колегія суду вважає доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі щодо існування за Відповідачем боргу за комунальні послуги безпідставними та такими, що не підтверджуються наявними у справі доказами.

При цьому, апеляційний господарський суд констатує факт неможливості застосування коефіцієнту участі в утриманні площ загального користування, відображеній у висновку експертного економічного дослідження зробленого за запитом Позивача (т. 2, а.с. 107-117), оскільки таке розподілення має бути відображено безпосередньо в Договорі 3, шляхом проведення відповідних змін до умов Договору 3, в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Інші доводи Позивача, є безпідставними та до уваги Рівненським апеляційним господарським судом не беруться.

Враховуючи усе вищевказане, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, а тому не підлягають до задоволення.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Хмельницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 04.09.12 року у справі №22/5025/710/12 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 22/5025/710/12 повернути на адресу господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Юрчук М.І.