ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"05" жовтня 2012 р. Справа № 5019/1108/11

Господарський суд Рівненської області в складі судді Пашкевич І.О.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сарненський завод високовольтних опор"

до Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі Філії "Рівненське центральне відділення Промінвестбанку"

про визнання недійсним кредитного договору.

В засіданні приймали участь:

Від позивача : не зявився;

Від відповідача : ОСОБА_2, довіреність №09-32/1110 від 12.08.2012 року.

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

В судовому засіданні 5 жовтня оголошувалась перерва.

Обставини справи:

У травні 2011 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Сарненський завод високовольтних опор" (далі Товариство) звернулось через господарський суд Рівненської області із позовом до Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі Філії "Рівненське центральне відділення Промінвестбанку" (далі ОСОБА_3) яким просить суд визнати недійсним кредитний договір про відкриття кредитної лінії №23/07 від 11.01.2007 року (далі Договір), та договори про внесення змін до нього №1531/17 від 26.10.2007 року, №1882/07 від 26.12.2007 року, №1114/08 від 31.10.2008 року та №58/09 від 24.02.2009 року, та стягнути з відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 11 січня 2007 року між нам та Банком укладено Договір відповідно до умов якого останній зобовязувався надати Товариству кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в сумі, яка не може перевищувати 4 394 350 доларів США, яка в подальшому шляхом підписання договорів про внесення змін становила 5 844 350 доларів США. Позивач вважає, що укладені між сторонами договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 203, 215 Цивільного кодексу України, як такі, що суперечать вимогам законодавства. Зазначене обґрунтовує тим, що наявність у спірному договорі положень щодо вираження грошових зобовязань між сторонами ОСОБА_3 в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на надання відповідачем кредиту в іноземній валюті, та використання позивачем долару США як засобу платежу за Кредитним договором суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 192, 524, 533 Цивільного кодексу України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст. 35 Закону України "Про національний банк України".

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 30 травня 2011 (суддею Мамченко Ю.А.) року було порушено провадження у справі № 5019/1108/11.

4 липня 2011 року позивачем через канцелярію суду було подано заяву про доповнення позовних вимог, в якій додатковою підставою для визнання спірного договору недійсним було зазначено те, що вказаний правочин від імені позивача було підписано неуповноваженою на це особою.

5 липня 2011 року позивачем через канцелярію суду було подано клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідачем 5 липня 2011 року через канцелярію суду подано відзив, яким останній просить відмовити позивачеві в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 5 липня 2011 року по справі № 5019/1108/11 призначено почеркознавчу експертизу, провадження зупинено до надання результатів вказаної експертизи.

23 вересня 2011 року до суду повернулись матеріали справи з повідомленням експерта про неможливість виконання судової почеркознавчої експертизи без додаткових матеріалів, які за клопотанням експерта від 27 липня 2011 року сторонами не були надані.

Ухвалою суду від 26 вересня 2012 року провадження по справі 5019/1108/11 поновлено, розгляд якої призначено на 11.10.2011 року.

10 жовтня 2011 року позивачем подано повторне клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення ідентифікаційних ознак підписів колишнього директора позивача ОСОБА_4 на спірному договорі.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2011 року по справі 5019/1108/11 призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження зупинено до отримання результатів останньої.

16 липня 2012 року до суду повернулись матеріали справи разом з висновком експерта.

Ухвалою суду від 18 липня 2012 року провадження у справі 5019/1108/11 поновлено, розгляд якої призначено на 27 липня 2012 року.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Рівненської області у звязку з перебуванням судді Мамченко Ю.А. у відпустці та на підставі пунктів 3.1.11 3.1.13 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл справи № 5019/1108/11 за результатами якого справа передана на розгляд судді Пашкевич І.О.

У судовому засіданні 27 липня 2012 року оголошувалась перерва до 21 серпня 2012 року.

21 вересня 2012 року позивачем в порядку ч.3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України подано клопотання про продовження строків розгляду справи.

Ухвалою суду від 21 вересня 2012 року строк розгляду даного спору продовжено на 15 днів до 9 жовтня 2012 року. Розгляд справи відкладено на 5 жовтня 2012 року.

У судовому засіданні 5 жовтня 2012 року представник відповідача заперечив проти позову з підстав зазначених у відзиві.

Позивач не забезпечив явку свого повноважного представника у судове засідання, проте 5 жовтня 2012 року, до початку розгляду справи через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд відхиляє з огляду на наступне.

Пунктом 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції передбачено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, явка представників сторін в судове засідання обовязковою не визнавалась.

З огляду на зазначене, та оскільки чергове відкладення розгляду справи спричинить до виходу за межі встановленого статтею 69 ГПК України граничного строку вирішення спору, суд дійшов висновку про необхідність розгляду даної справи за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представника відповідача, вивчивши подані сторонами письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сарненський завод високовольтних опор" та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком в особі Філії "Рівненське центральне відділення Промінвестбанку" укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №23/07 (а.с. 13-20).

Згідно пункту 2.1. ОСОБА_3 зобов'язувався надати Товариству кредит шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 4 394 350,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 11,5% річних (пункти 3.2 ОСОБА_3). Пунктом 2.2 зазначеного ОСОБА_3 сторони погодили, що датою остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту 31 грудня 2011 року. Кредит видавався з цільовим призначенням: в інвестиційну діяльність на впровадження бізнес-проекту "Будівництво і комерційна експлуатація заводу гарячого оцинкування на базі Сарненського заводу високовольтних опор" (п.2.3 ОСОБА_3).

В подальшому шляхом підписання договорів про внесення змін до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №23/07 від 11.01.2007 року №1531/17 від 26.10.2007 року, №1882/07 від 26.12.2007 року, №1114/08 від 31.10.2008 року та №58/09 від 24.02.2009 року які є невідємними частинами ОСОБА_3 ліміт кредитної лінії було збільшено до 5 844 350,00 доларів США (а.с. 21-31).

Вивчивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти -це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відтак, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в»п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач станом на час укладання кредитного договору, мав видані Національним банком України банківську ліцензію №1 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пп. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", дозвіл №1-1 на право здійснення операцій, визначених пп. 1 - 4 ч.2 та 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" із додатком до такого дозволу(а.с. 79-81). Отже, Відповідач мав право здійснити операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та дозволу.

При наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010рр.) від 07.10.2010р.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року № 6-7ц11.

Також є необґрунтованими посилання позивача на недійсність даного договору в звязку з його підписанням неуповноваженою особою з боку Товариства. Так, позивач у своїй заяві про доповнення підстав позову від 4 липня 2012 року зазначив про можливість підписання спірного договору не ОСОБА_4, який на той час був директором Товариства, а іншою особою.

У ст. 32 ГПК України зазначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються зокрема висновками судових експертів.

Так, наявним в матеріалах справи висновком судово-почеркознавчої експертизи №4071 від 11.07.2012 року встановлено, що підписи, що розташовані на оригіналах двох примірників кредитного договору №23/07 від 11.01.2007 року в графі "Позичальник" - виконані гр. ОСОБА_4 (а.с. 140-141).

Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявності правових підстав, з якими закон повязує недійсність спірного ОСОБА_3, у задоволенні позову слід відмовити.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено "5" жовтня 2012 року.

Суддя Пашкевич І.О.