РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2012 р. Справа № 5004/921/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Савченко Г.І. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Яремі Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 04.08.2011 р. у справі № 5004/921/11

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення в сумі 300 000 грн. 00 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3;

відповідача - ОСОБА_4;

ВСТАНОВИВ:

Підприємець ОСОБА_2, звернувся з позовом до підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу від 27.04.2010 р., укладеного між ним та ФОП ОСОБА_1 та стягнення з відповідача 300000 грн. передоплати за даним договором.

25.07.2011 року позивач звернувся до суду з письмовим клопотанням про уточнення позовних вимог, в якому просив суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача отриманих ним без достатньої правої підстави 300000 грн..

Зазначене клопотання було прийняте судом, внаслідок чого на підставі ст. 80 ГПК України провадження у справі в частині позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу від 27.04.2010 року було припинене.

Рішенням господарського суду Волинської області від 04.08.2011 року (суддя Пахолок В.А.) позов задоволено, стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 300000 грн. та судові витрати.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2011 року зазначене рішення було скасоване й прийняте нове рішення, яким в позові про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення 300000 грн. попередньої оплати відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.07.2012 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 30.11.2011 року скасовано, а справу надіслано до того ж суду на новий апеляційний розгляд. Підставою для скасування постанови Рівненського апеляційного господарського суду послужило порушення вимог ч. 3 ст.101 ГПК України щодо розгляду вимог, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а саме, стосовно розірвання договору та стягнення передоплати. При цьому, суд касаційної інстнції вказав, що за вимогами, що були предметом розгляду в суді першої інстанції стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, після скасування рішення суду першої інстанції апеляційним господарським судом рішення не прийнято.

Під час розгляду справи господарський суд Волинської області на підставі ст. 80 ГПК України припинив провадження в частині позовних вимог щодо розірвання договору та встановив, що відповідачем не було виконано взятого за договором зобовязання по поставці товару, хоча позивач здійснив передоплату за товар в сумі 300000 грн.. Рішення суду нормативно обґрунтоване положеннями ст. ст. 509,526,662,663,673,712,693, 1212 ЦК України, на підставі яких суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача суми здійсненої позивачем попередньої оплати є вимогою про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні, що передбачено ч. 3 ст. 1212 ЦК України.

Відповідач з прийнятим рішенням господарського суду не погодився та подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. Апелянт зазначає, що судом порушено вимоги ст.22 ГПК України, оскільки прийнято до розгляду заяву про зміну предмету і підстави позову після початку розгляду справи по суті, окрім того позивачем та судом невірно застосовано в сукупності положення ст. 693 ЦК України та ст. 1212 ЦК України, які суперечать одна одній, так як регулюють договірні та позадоговірні зобовязання, відповідно. Стверджує, що обладнання за договором фактично поставлене і використовується позивачем, а договір є укладеним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки винесено в повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, при цьому були належним чином з'ясовані та доведені всі обставини, що мають значення для справи.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої доводи і заперечення, що викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до наступного висновку.

Апеляційним судом встановлено, що 27.04.2010 року у відповідності до ст. 265 ГК України між підприємцем ОСОБА_1 та підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір № 4, відповідно до п.п.1.1.,1.2. якого, продавець продає, а покупець купує зі складу у місті Нововолинську устаткування, комплектація якого зазначена в додатку № 1 до договору. Згідно з п. 1.3. договору роботи, які виконує замовник перед початком монтажних робіт, перелік механізмів, їх характеритики, нормовитрати часу, які оплачує замовник, погоджені сторонами в додатку № 2 до договору. Загальна вартість устаткування, витрати, повязані з упакуванням, маркуванням, проведенням технологічних робіт із запуску устаткування згідно п.2.1., п. 2.2. договору визначена сторонами у сумі 432000 грн..

Умови платежу та строки поставки були визначені сторонами у розділі 3 даного договору, згідно якого оплата за устаткування проводиться покупцем на розрахунковий рахунок продавця або готівковим платежем у такий спосіб : 50% суми даного договору, що становить 216000, грн. у якості передоплати; 30% суми даного договору, що становить 129600 грн. - у момент поставки устаткування на склад покупця; 20% суми даного договору, що становить 86400 грн. - у момент підписання акту завершення пусконалагоджувальних робіт. Поставка здійснюється не пізніше, ніж через 45 банківських днів, а пусконалагоджувальні роботи - не пізніше, ніж 60 банківських днів з моменту отримання 50% передоплати, необхідної для початку робіт.

Згідно п.5.1 договору сторонами визначено порядок приймання-передачі устаткування, відповідно до умов якого: покупець здійснює приймання устаткування при участі представника продавця протягом одного дня після фактичної поставки устаткування покупцеві. По закінченню приймання - передачі устаткування сторони підписують видаткову накладну.

Сторонами визначено, що датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної. У випадку виконання поставки окремими етапами, приймання-передача устаткування, що поставляється, здійснюється поетапно (п.5.4.).

Відповідно до вимог статей 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Юридична зацікавленість позивача у вирішенні спору судом, покладає на нього обов'язок в порядку статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України довести, що його права та інтереси порушено, а юридична зацікавленість відповідача довести зворотнє.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

З врахуванням того, що відповідачем, всупереч вимогам статті 33 ГПК України, не були надані належні та достатні докази у спростування твердження позивача про невиконання зобовязань за договором з поставки товару (видаткові, товарно-транспортні накладні), а такі докази, як заява ОСОБА_5, претензія, угоди з третіми особами вірно оцінені судом відповідно до ст. 43 ГПК України, як неналежні докази у підтвердження виконання відповідачем зобовязань за договором, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобовязання з поставки продукції не були виконані відповідачем.

На підставі платіжних доручень № 261 від 29.09.2010р., № 229 від 04.08.2010р., № 290 від 20.10.2010р., № 230 від 11.08.2010р. фізична особа підприємець ОСОБА_2 перерахував кошти в сумі 300000 грн. на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_6, як передоплату за товар за вказаним вище договором.

Апеляційним господарським судом також встановлено, що внаслідок зміни позовних вимог, позивач просив на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача 300000 грн., не як передоплату за договором, а як безпідставно отримані грошові кошти.

Так, відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зазначене положення застосовуються також, серед іншого, до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Посилання позивача на норму ст. 1212 ЦК України як на підставу своїх вимог, не є прийнятними, оскільки положення цієї статті визначають загальні умови існування цивільно-правових зобов'язань, що виникають у зв'язку із, так званим, безпідставним збагаченням, тобто, набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави, натомість, кошти в сумі 300000 грн., на поверненні яких наполягає позивач, були сплачені ним на підставі дійсного договору, а тому не є безпідставно набутими відповідачем у розумінні ст. 1212 ЦК України.

Пунктом 3 частини 3 статті 1212 ЦК України передбачено застосування глави 83 ЦК України до випадків повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні. Проте, зазначена норма може застосовуватись лише за умови набуття майна без достатньої правої підстави, тому відповідні висновку суду першої інстанції не заслуговують на увагу.

Обґрунтування рішення суду першої інстанції містить посилання на ст. 693 ЦК України, яка передбачає альтернативне право покупця вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати в разі, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

Проте, за правовою природою ст. 693 ЦК України та ст. 1212 ЦК України є взаємовиключними, оскільки у першому випадку повернення суми попередньої оплати проводиться за наслідком невиконання дійсного зобовязання, а в іншому повернення майна проводиться за умови збереження його без достатньої правової підстави, тобто за відсутності виникнення взагалі між сторонами зобовязань чи їх припинення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дав невірну оцінку правовій природі спірних правовідносин у контексті прийнятої ним до провадження заяви позивача про уточнення позовних вимог (а.с.47), внаслідок чого помилково застосував норми матеріального права (ст.1212 ЦК), що не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, й дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а тому таке судове рішення підлягає скасуванню з винесенням нового рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.99, 101, ст.103-105 Господарського процесуального кодексу України Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволити.

Рішення господарського суду Волинської області від 04.08.2012 р. у справі № 5004/921/11 скасувати і прийняти нове рішення.

У позові відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (43001, м.Луцьк, вул. Кічкарівська, 40, ідн. код. НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (45400, м. Нововолинськ, Волинської області, вул. 5 мікрорайон 11/50, ід.код 5) 1500 грн. витрат по оплаті державного мита за розгляд апеляційної скарги.

Господарському суду Волинської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Грязнов В.В.