ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"30" січня 2012 р. Справа № 5019/62/12

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Сатер"

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "АГРО ХХІ"

до відповідача ОСОБА_1 підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС-цукор"

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Войтюк В.Р.

Представники:

Від позивача : ОСОБА_3

Від відповідача - 1: ОСОБА_4

Від відповідача -2 : ОСОБА_5

СУТЬ СПОРУ: ПАТ АК "Сатер" звернулась до суду з позовом до ТОВ "Агрохім ХХI" та ПАТ "Овас-цукор" про визнання недійсним договору поруки посилаючись на таке.

01.02.2010 р. між ТОВ «ОСОБА_3 XXI»(Відповідач 1, Кредитор) та ОСОБА_1 підприємством, що повністю належить іноземному інвестору «ОВАС-цукор»(Відповідач 2, Поручитель) був укладений договір поруки № 101/01 /02/11 /П, згідно умов якого Приватне підприємство, що повністю належить іноземному інвестору «ОВАС-цукор»(Поручитель) взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед ТОВ «ОСОБА_3 XXI»(Кредитор) за виконання ПАТ «Акціонерна компанія «Сатер»(Боржник) зобов'язань за договором №101 від 01.02.2010 року.

Однак, ПАТ «Акціонерна компанія «Сатер»дізналася про існування даного договору тільки при зверненні ТОВ «ОСОБА_3 XXI»до господарського суду Рівненської області з позовною заявою від 07.12.2011 р. про стягнення збитків з ПАТ «Акціонерна компанія «Сатер»та ОСОБА_1 підприємства, що повністю належить іноземному інвестору «ОВАС-цукор». Вважає даний договір фіктивним, тобто таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином з наступних підстав:

Вважає, що договір поруки, за яким інша особа бере на себе зобов'язання перед кредитором щодо виконання умов договору та сплати коштів Позивачем, не може бути укладеним без повідомлення про це боржника. Це слідує з приписів ч. 1 ст. 557 Цивільного кодексу України, згідно якої боржник, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, повинен негайно повідомити про це поручителя. Однак це неможливо виконати боржнику у разі, якщо від не повідомлений про те, що інша особа виступає поручителем перед кредитором.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Договір поруки є таким способом забезпечення виконання зобов'язань, який полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором.

За загальним правилом, тягар пошуку поручителя покладається на боржника. Боржник при знайденні поручителя отримує від нього згоду на те, щоб він поручився за нього перед кредитором. При цьому боржник не стає стороною в договорі поруки, який укладається між кредитором боржника та поручителем. Отже, виходячи з зазначеного, договір поруки не може укладатися без відома боржника.

Суть договору поруки полягає в тому, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель зобов'язується виконати борг боржника замість останнього.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, відповідно до чинного законодавства порука є видом забезпечення зобов'язання, по якому поручитель відповідає перед кредитором солідарно з боржником. Тобто, порука є добровільною згодою поручителя з виконання зобов'язань боржника по погашенню боргу іншої особи. У зв'язку з цим взяття на себе зобов'язань поручителя пов'язане з певним ризиком і здійснюється у випадку, якщо поручитель має підстави для забезпечення зобов'язання іншої особи - боржника.

Таким чином, можна зробити висновок про те, що при укладенні договору поруки відповідно до цілей, покладених на нього згідно з законодавством, - забезпечення зобов'язання, боржник не тільки не може не знати про забезпечення його зобов'язання іншою особою, а сам ініціює вказане питання, оскільки зацікавлений в наданні кредитору додаткових гарантій виконання зобов'язання.

Інакше укладання договору поруки суперечило б основним засадам цивільного законодавства, зокрема, вимогам розумності, справедливості і добросовісності.

При укладенні договору поруки відповідно до цілей, покладених на нього згідно законодавству, - забезпечення зобов'язання, - боржник не може бути непоінформований про факт укладення договору поруки. І, навпаки, факт непоінформованості боржника про укладення договору поруки в якості забезпечення виконання його зобов'язань, свідчить про фіктивність договору поруки і його укладення з іншою метою, ніж, передбачено законодавством, а саме - штучна зміна територіальної підсудності розгляду господарським судом справи всупереч приписам ч. 2 ст. 15 Господарсько-процесуального кодексу України, відповідно до якої справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

Спір про стягнення з ПАТ «Акціонерна компанія «Сатер»суми заборгованості, мав розглядатись не господарським судом Рівненської області, а Господарським судом міста Києва - за місцезнаходженням боржника.

В даному випадку боржник не ініціював перед ОСОБА_1 підприємством, що повністю належить іноземному інвестору «ОВАС-цукор»питання про укладення договору поруки, не звертався з будь-якими пропозиціями із цього приводу і взагалі не знав про те, що виконання ним зобов'язань за договором № 101 від 01.02.2010 р., укладеного з ТОВ «ОСОБА_3 XXI»яким-небудь способом забезпечується іншими особами.

Крім того кредитор навіть не намагався звернутися за стягненням боргу з поручителя, а звернувся до суду відразу з вимогою до боржника без з'ясування можливості поручителя щодо погашення боргу.

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, не відповідає зовнішньому її прояву.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.99 р. якщо чинне законодавство не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням угод недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статті 2 ГПК. Отже, крім контрагентів за договором, прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує ця угода.

Договір поруки № 101/01/02/11/П від 01.02.2010 р., укладений між ТОВ «ОСОБА_3 XXI»та ОСОБА_1 підприємством, що повністю належить іноземному інвестору «Овас-цукор»істотно порушує права ПАТ «Акціонерна компанія «Сатер», що виражається у штучній зміні територіальної підсудності розгляду господарської справи за позовом ТОВ «ОСОБА_3 XXI»до ПАТ «Акціонерна компанія «Сатер»та ОСОБА_1 підприємства, що повністю належить іноземному інвестору «Овас-цукор».

Заявив клопотання про витребування у ПП «ОВАС-цукор»доказів спрямованості договору поруки на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (фінансова можливість виконати зобов'язання замість боржника, документи, що підтверджують фінансово-економічний стан підприємства на час укладання договору поруки), яке підлягає відхиленню у зв`язку із необгрунтованістю.

Відповідачі вважають таку правову позицію Позивача необгрунтованою і просять відмовити в позові з огляду на таке.

Згідно ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою зокрема внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечується неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до вимог ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому) зобов'язанні, в тому числі і ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, зі змісту зазначених норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Із наведених норм вбачається, що укладання договору поруки не має наслідком переведення боргу на поручителя, а є способом покладення на поручителя відповідальності за невиконання боржником основного зобов'язання.

Діючим законодавством не передбачено визнання недійсним договору через можливість виникнення обов'язків у майбутньому, у тому числі і у випадку, коли у майбутньому до поручителя, який виконав зобов'язання, перейдуть права кредитора.

Неповідомлення Позивача як боржника про укладення оспорюваного договору не спричиняє його недійсність. Ризик настання несприятливих наслідків у таких випадках несе новий кредитор (ч. 2 ст. 516 ЦК України), тобто, поручитель, який виконає зобов'язання.

У Позивача не виникло цивільних прав та обов'язків за спірним Договором поруки, і тому його права та охоронювані законом інтереси укладений договір поруки не порушує. Позивачем не названо у позовній заяві, яке своє цивільне право він захищає за допомогою поданого позову, та якою нормою права таке його право передбачено. Також, Позивачем не названо свого цивільного охоронюваного законом інтересу, який він намагається захистити та не зазначено в чому він полягає. За таких умов, заміна поручителя не порушує права Позивача.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як зазначено в п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Проте, доказів фіктивності спірного договору позивачем не надано.

Заслухавши пояснення представників сторін, давши оцінку доказам, суд прийшов до висновку, що у позові слід відмовити з огляду на таке.

01.02.2010 року між ТОВ «ОСОБА_3 XXI»(Відповідач-1, Кредитор) та ПП «Овас-цукор»(Відповідач-2, Поручитель) був укладений договір поруки № 101/01/02/11/П.

У відповідності до умов спірного Договору поруки Поручитель поручається за Боржника за виконання ним зобов'язань за Договором № 101 від 01.02.2010 року, укладеного між Кредитором та Боржником.

Пунктом 1.1. спірного Договору поруки встановлено, що за цим Договором Поручитель зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його зобов'язань перед Кредитором за Основним договором.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою зокрема внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечується неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Частиною 2 статті 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до вимог ст. 556 Цивільного кодексу України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому) зобов'язанні, в тому числі і ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, зі змісту зазначених норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою. За таких умов, твердження Позивача про порушення принципів розумності, справедливості і добросовісності при укладенні Відповідачем-1 (Кредитором) та Відповідачем-2 (Поручителем) спірного Договору поруки є хибними, оскільки, жодним чином кредитор та поручитель не поклали на боржника (Позивача) виконання якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має за Основним договором, а лише створює, як зазначалось вище, ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Із наведених норм вбачається, що укладання договору поруки не має наслідком переведення боргу на поручителя, а є способом покладення на поручителя відповідальності за невиконання боржником основного зобов'язання.

Більш того, виконання поручителем зобов'язання боржника - це підстава для заміни кредитора у зобов'язанні, оскільки, це прямо встановлено ст. 512 Цивільного кодексу України.

Діючим законодавством не передбачено визнання недійсним договору через можливість виникнення обов'язків у майбутньому, у тому числі і у випадку, коли у майбутньому до поручителя, який виконав зобов'язання, перейдуть права кредитора.

Неповідомлення Позивача як боржника про укладення оспорюваного договору не спричиняє його недійсність. Ризик настання несприятливих наслідків у таких випадках несе новий кредитор (ч.2 ст. 516 ЦК України), тобто, поручитель, який виконає зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 21 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

У Позивача не виникло цивільних прав та обов'язків за спірним Договором поруки, і тому його права та охоронювані законом інтереси укладений договір поруки не порушує. Позивачем не названо у позовній заяві, яке своє цивільне право він захищає за допомогою поданого позову, та якою нормою права таке його право передбачено. Також, Позивачем не названо свого цивільного охоронюваного законом інтересу, який він намагається захистити та не зазначено в чому він полягає. За таких умов, заміна поручителя не порушує права Позивача.

Отже, у відповідності з наведеним обов'язковою умовою для визнання спірного Договору поруки недійсним є наявність порушених прав у Позивача. З матеріалів справи вбачається, що Позивач не доводить, яким чином спірний Договір поруки порушує права Позивача, адже обсяг прав та обов'язків ПрАТ «АК «САТЕР»за Основним договором не змінюється у зв'язку із укладанням спірного Договору поруки.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як зазначено в п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

ОСОБА_6 не надано належних доказів на підтвердження наявності умислу сторін правочину на укладання фіктивного договору поруки. З урахуванням зазначеного, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу і доводи Позивача про те, що спірний Договір поруки був укладений з метою штучної зміни територіальної підсудності розгляду господарським судом справи всупереч приписам ч. 2 ст. 15 ГПК України, відповідно до якої справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

Позивач також зазначає, що спір про стягнення з ПрАТ «АК «САТЕР»суми заборгованості за Основним договором мав розглядатись не Господарським судом Рівненської області (справа № 5019/2779/11), а Господарським судом м. Києва - за місцезнаходження боржника.

Твердження Позивача про те, що якщо спірний Договір поруки буде визнано недійсним, то спір за позовом ТОВ «ОСОБА_3 XXI»до ПрАТ «АК «САТЕР»(підставою подання такого позову стало завдання збитків Позивачем Відповідачеві-1 у зв'язку з невиконанням умов Основного договору) буде розглядатись не в Господарському суді Рівненської області, а в Господарському суді м. Києва спростовуються наступним.

Приписи частини 3 статті 17 ГПК України не надають права змінювати підсудність справи, якщо справу прийнято господарським судом до провадження з дотриманням підсудності і така справа повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду. Частина З статті 15 ГПК України встановлює, що справи за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

За даних обставин сторони за спірним Договором поруки в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зміст договору поруки відповідає вимогам §3 ОСОБА_5 49 ЦК України, договір укладений із додержанням встановленої ст. 547 ЦК України форми.

Таким чином, відсутні фактичні та правові підстав для визнання спірного Договору поруки недійсним, що кореспондується із правовою позицією ВГС України по справі № 42/492 - 52/116.

Керуючись ст. 174 ГК України, ст. ст. 15, 203, 215, 234, 512, 516, 553, 554, 556 ЦК України, ст. ст. 15, 17, 21, 32, 33, 34, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суддя Войтюк В.Р.

Повний текст рішення підписаний " 01 " лютого 2012 року