КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2012 № 11/019-12

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Зеленіна В.О.

Скрипка І.М.

при секретарі

судового засідання : Трогліб О.Г.

за участі представників:

позивача: не з'явився; про день, час та місце розгляду

справи був повідомлений належним чином;

відповідача: Захарова І.Ф. - дов. від 27.01.2012р. № 1

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Водполімер" на рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2012 р

у справі № 11/019-12 (суддя Мальована Л.Я.)

позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-фінансова група „Нафтохім" м. Київ

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю „Водполімер" м. Бориспіль

про: стягнення заборгованості у розмірі 397 874,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

07.10.2011 р. позивач Товариство з обмеженою відповідальністю „Промислово-фінансова група „Нафтохім" м. Київ (далі ТОВ „ПФГ „Нафтохім") звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Водполімер" м. Бориспіль(далі - ТОВ „Водполімер" м. Бориспіль) у розмірі 397 874,75 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 11.04.2012 № 11/019-12 позов задоволено у повному розмірі.

Не погодившись із вищезазначеним Рішенням, відповідач ТОВ „Водполімер"

м. Бориспіль звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, у якій просить скасувати Рішення господарського суду Київської області від 11.04.2012

№ 11/019-12, прийняти нове судове рішення, яким відмовити у позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована на тому, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою КАГС від 02.07.2012 р. № 11/019-12 апеляційну скаргу ТОВ „Водполімер"

м. Бориспіль прийнято до апеляційного провадження.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду № 01-22/3/2 від 20.07.2012 р. змінено склад колегії: головуючого судді - Ільєнок Т.В, суддів - Скрипка І.М., Шипко В.В , яка розглядала справу на колегію у складі: головуючий суддя - Ільєнок Т.В., судді: Скрипка І.М., Зеленін В.О.

У судове засідання від 24.07.2012 р. представник позивача не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повернення, що залучене до матеріалів справи та направлялося за адресою, зазначеною в Довідці з ЄДРПОУ від 12.01.2012 р. № 365094 (арк. с. 78).

17.07.2012 р. позивач ТОВ „ПФГ „Нафтовім" надіслав до Київського апеляційного господарського суду Відзив на апеляційну скаргу від 17.07.2012 б/н, у якому просить залишити Рішення Господарського суду м. Києва від 11.04.2012 р. № 11/019-12 без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, заслухавши пояснення представника відповідача, дійшла висновку про необхідність залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ „Водполімер"

м. Бориспіль, Рішення Господарського суду м. Києва від 11.04.2012 р. № 11/019-12 залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про стягнення з відповідача 397 874 грн. 75 коп., з яких 384 750 грн. 08 коп.- сума основного боргу, 9 975 грн. 36 коп. - пеня, 1 930 грн. 65 коп. -3% річних, 1 218 грн. 66 коп. інфляційні втрати та 4 400 грн. адвокатських послуг.

Відповідач проти позову заперечував посилаючись на те, що факт отримання товару не підтверджено ні підписом комерційного директора, ні печаткою відповідача у накладній № РН-0002573 від 14.11.2011 р. Посилання позивача на наявність видаткової накладної та товарно-транспортної накладної не є належним доказом отримання товару, адже дані накладні не засвідчені підписом уповноваженої особи відповідача.

Подані позивачем видаткові накладні не відповідають вимогам п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженим Наказом МФУ № 88 від 24.05.1995 р., оскільки вона оформлена неправильно, що виражається у підписові та печатці відповідача, що в свою чергу дає підстави про непідтвердження господарської операції. Проти стягнення пені, 3% річних, індексу інфляції та стягнення 4 400 грн. правової допомоги відповідач також заперечував, так як вважав, що вони нараховані безпідставно, про що викладено в письмових запереченнях на позов.

04.04.2012 р. позивачем було подано Заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просив суд стягнути з відповідача 406 232 грн. 81 коп., з яких

384 750 грн. 08 коп. сума основного боргу, 16 510 грн. 87 коп. пеня, 3 195 грн. 65 коп. інфляційні втрати та 1 776 грн. 21 коп. 3 % річних.

Господарський судом першої інстанції, досліджуючи матеріали справи зобов'язав позивача надати обґрунтований розрахунок штрафних санкцій, так як розрахунок було здійснений невірно, та запропоновано сторонам скласти Акт взаємозвірки розрахунків. Відповідачем були подані письмові заперечення на позов, в яких він просив в позові відмовити повністю.

Відповідно до розділу 4 Договору від 07.10.2011р. № 07/10/11 (далі - Договір) поставка товару здійснюється партіями та закріплюється в специфікаціях. Продавець зобов'язується протягом 1-го банківського дня з моменту поставки товару передати по факсу покупцю рахунок-фактуру, видаткову накладну та податкову накладну. Датою поставки вважається дата виписки товарної накладної.

На виконання умов Договору згідно специфікації № 1 від 07.10.2011 р. відповідачу було поставлено товар на загальну суму 347 283 грн. 83 коп., який підтверджується видатковою накладною № РН - 0002236 від 07.10.2011 р., Довіреністю № 809 від 07.10.2011 р., товарно-транспортною накладною від 07.10.2011 р., рахунком-фактурою

№ СФ 0001724 від 07.10.2011 р.). За поставлений товар відповідач розраховувався повністю, що підтверджується випискою банку.

Відповідно до специфікації № 2 від 01.11.2011 р. позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 346 500 грн., який підтверджується ( рахунком-фактурою

№ СФ-0001880 від 02.11.2011 р., видатковою накладною № РН -0002469 від 02.11.2011 р., довіреністю № 831 від 02.11.2011 р. та товарно-транспортною накладною від

02.11.2011 р.). За поставлений товар відповідач розрахувався частково на суму 300 000 грн., про що свідчать виписки з банку. Заборгованість по цій специфікації складає 46 500 грн.

Остання поставка товару відбулась згідно специфікації № 3 від 11.11.2011 р. на загальну суму 338 250 грн. 08 коп., що підтверджує рахунок-фактура № СФ -0001954 від 11.11.2011 р., видаткова накладна № РН -0002573 від 14.11.2011 р., Довіреність № 846 від 14.11.2011 р. та товарно-транспортна накладна від 14.11.2011 р., за яку відповідачем не була здійснена оплата.

Таким чином на момент подання позовної заяви борг становив

384 750 грн. 08 коп.(46 500грн. + 338 250 грн. 08 коп.). Відповідач заперечував цей факт посилаючись на те, що наявність видаткової накладної та товарно-транспортної накладної не є належним доказом отримання товару, адже дані накладної не засвідчені підписом уповноваженої особи відповідача. За таких обставин подані позивачем видаткові накладні не мають юридичної сили та доказовості, і не можуть бути належними доказами в підтвердження здійснення господарської операції.

Колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, оскільки на специфікації № 3 та видатковій накладній є печатка та підпис директора Костюк С.О Довіреність № 846 від 14.11.2011 р. видана директору Костюк С.О. на отримання поліетилену в кількості 20 тон 625 кг. та в товарно-транспортній накладній зазначена така ж кількість товару. Тому колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем отримано товар на суму 338 250 грн. 08 коп.

Крім того, позивачем був поданий Акт звірки за період з 01.10.2011 р. по

15.11.2011 р., який підписаний сторонами та скріплений печатками( в наданому Акті звірки фігурує накладна № РН -0002573 на суму 338 250 грн. 08 коп.,),

тому позовні вимоги в частині стягнення 384 750 грн. 08 коп. є обґрунтованими та документально підтвердженими.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Крім основної суми боргу позивач з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача 17 491 грн. 18 коп. пені, 3 385 грн. 40 коп. -3% річних, 2 557 грн. 30 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи стягнення пені позивач посилався на 11.2 договору, відповідно до вимог якого у випадку прострочки покупцем платежу, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний банківський день прострочки.

Відповідач заперечував, вважаючи, що після подання позовної заяви та надання відповідних документів та доказів в підтвердження позиції, в даному випадку, звернення із заявою про збільшення позовних вимог, є зміною предмету позову, а тому вважає дану заяву безпідставною та такою що не підлягає задоволенню.

Передбаченні ч. 4 ст. 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову, можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Як зазначено в самій позовній заяві, позивач просив стягнути пеню, 3% річних та інфляційні, і в заяві про збільшення позовних вимог також просить стягнути пеню, інфляційні та 3% річних, тобто не змінюючи предмет позову як зазначає відповідач у своїх запереченнях, тому подана заява відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, є обґрунтованою такою що також підлягає задоволенню.

Що стосувалося стягнення оплати юридичних послуг в розмірі 4 400 грн., то позивачем було подано Договір від 16.01.2012 р. про надання юридичної допомоги, в якому визначена вартість послуг та платіжне доручення № 1048 від 22.02.2012 р. про сплату.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарський судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Позивачем було подано Наказ № 110/д від 06.02.2012 р. до Договору від 16.01.2012 р. в якому зазначено, що послуги надаються адвокатом Квашею М.М. що також підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, ст. 44 ГПК України передбачає відшкодування сум як судових витрат, які були сплачені стороною за отримання послуг, лише адвокатом, а не будь-яким представником.

Отже, вимога позивача про відшкодування йому витрат понесених на оплату послуг адвоката є правомірною та підлягає судом задоволенню в розмірі 4 400 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для зміни чи скасування Рішення суду першої інстанції немає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Водполімер"

м. Бориспіль залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 11.04.2012 № 11/019-12 залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2012 р.

№ 11/019-12 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2011 р.

№ 11/019-12 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний термін.

Матеріали справи № 11/019-12 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя Ільєнок Т.В.

Судді Зеленін В.О.

Скрипка І.М.