ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"27" серпня 2012 р. Справа № 5019/1259/12

За позовом ПОЗИВАЧА: Приватного акціонерного товариства «Аптека РР»

до ВІДПОВІДАЧА: територіальної громади в особі Клеванської селищної ради

про стягнення 198 400 грн. збитків

Суддя Торчинюк В.Г.

В судовому засіданні приймали участь:

від позивача- Гальчук С.Г. дов. Від 16.08.2012 р., ОСОБА_1

від відповідача- Нестерук І.П. дов. Від 10.08.2012 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: Позивач-ПрАТ «Аптека РР», звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом, в якому просить відновити встановлені законом процесуальні строки звернення до суду, визнавши причину пропуску строків поважною та стягнути з територіальної громади в особі Клеванської селищної ради на користь ПрАТ «Аптека РР»198 400 грн. збитків, понесених в зв`язку з придбанням будівельних матеріалів та виконанням будівельно-монтажних робіт в 45/100 частин будівлі «Аптека»по вул.Б.Хмельницького 41-в, смт.Клевань, Рівненського району, Рівненської області.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно наказу № 31 від 26.01.1965 р. по Рівненському облздраввідділу аптека № 42 смт.Клевань передана до центральної районної аптеки № 2. Позивач стверджує, що даним приміщенням користувався на правах оперативного відання. Даний об`єкт не був включений до приватизації. Договору оренди не було, позивач користувався приміщенням на підставі рішення Клеванської селищної ради № 416 від 22.11.2001 р. На підставі даного рішення та наказу № 31 від 26.01.1965 р. позивач вкладав кошти на проведення капітального ремонту. В жовтні 2011 року Клеванська селищна рада відмовилась передати у власність позивачу приміщення аптеки, яке на протязі багатьох років використовувалось Рівненським аптеко-управлінням та ПрАТ «Аптека».

Як вбачається із позову, що приміщення аптеки № 42 відновлене за рахунок ПрАТ "Аптека РР» зі згоди та за вказівкою Клеванської селищної ради і вказані поліпшення відповідно до висновку спеціаліста на суму 198 400 грн. є невід`ємними, вартість належного майна Клеванської селищної ради збільшилась, а ПрАТ «Аптека РР" понесла збитки на вказану суму.

Позивач вважає, що 198 400 грн. безпідставно отримано коштів за поліпшення майна Клеванською селищною радою, чим ПрАТ «Аптека РР», причинені збитки, які відповідач зобов`язаний відшкодувати в повному обсязі позивачу.

Позивач стверджує, що за період користування приміщенням аптеки ним був здійснений капітальний ремонт приміщення, загальна вартість будівельно-монтажних робіт та затрачених матеріалів склала 211 315 грн. 00 коп., що перевищує ринкову вартість приміщень аптеки, яка складає 198 400 грн. 00 коп. згідно із висновком спеціаліста будівельно-технічного дослідження № 208 від 26.07.2011 р., наданого позивачем

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 01.08.12 року порушено провадження у справі № 5019/1259/12, розгляд справи призначено на 16 серпня 2012 року.

У судовому засіданні 16 серпня 2012 року оголошено перерву до 27 серпня 2012 року.

У судовому засіданні 27 серпня 2012 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач у відзиві на позов та його представник у судовому засіданні 27 серпня 2012 року проти позову заперечив. В обґрунтування відзиву зазначив, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САВ № 932834 від 23.04.2008 р. 45/100 частин нежитлової будівлі за адресою смт. Клевань вул.Б.Хмельницького, 41-в, належить на праві комунальної власності територіальній громаді смт.Клевань в особі Клеванської селищної ради.

Рішеннями Клеванської селищної ради від 22.11.2001 р. № 415 та від 19.03.2004 р. № 274 затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади селища до якого і входило приміщення ВАТ «Аптека», бібліотека.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 27.12.2011 року у справі № 5019/2466/11 позивачу відмовлено у позові про визнання права власності на 45/100 приміщення за адресою смт.Клевань, вул.Б.Хмельницького, 41-в.

Відповідач звертає уваги, що на підтвердження того, що саме позивачем проводились капітальні ремонти в 1984, 1989, 1992, 1993 роках та у 1996 та 2003 роках поточні ремонти, не надано жодного доказу (договір, кошториси, акти виконаних робіт, квитанції, платіжні доручення).

Також відповідач зазначає, що відповідно до рішення селищної ради від 22.11.2001 року № 416 приміщення було передано безкоштовно для ВАТ «Аптека». Рішенням № 274 від 19.03.2004 року Клеванської Селищної ради визнане попереднє рішення №415 від 22.11.2001 року таким, що втратило чинність. На сьогодні, територіальна громада в особі Клеванської селищної ради є законним власником приміщення аптеки №42.

На підставі вищевикладеного відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

27 серпня 2012 року відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2001 року Клеванська селищна рада прийняла рішення № 416 про передачу ВАТ «Аптека»Рівненського району безкоштовно приміщення аптеки № 42 в смт.Клевань, вул.Б.Хмельницького , 46.

На підставі вказаного рішення позивач користувався приміщенням аптеки № 42. Договір оренди не укладався.

Рішенням виконавчого комітету Клеванської селищної ради № 24 від 14 лютого 2008 року будівлі аптеки № 42 присвоєно поштову адресу смт.Клевань, вул.Б.Хмельницького, 41-в.

17 листопада 2011 року Клеванською селищною радою прийнято рішення № 171 про скасування рішень Клеванської селищної ради № 416 від 22 листопада 2001 року «Про передачу приміщення»та рішення Клеванської селищної ради № 407 від 18 березня 2008 року «Про продаж приміщення аптеки № 42». Вказане рішення прийнято у зв`язку з тим, що право власності на нежитлову будівлю ВАТ «Аптека», бібліотека, що розташовані в смт.Клевань, вул..Б.Хмельницького, 41-в, належить територіальній громаді смт.Клевань в особі Клеванської селищної ради, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23 квітня 2008 року, серія САВ № 932834.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 27 грудня 2011 року у справі № 5019/2466/11 ПАТ «Аптека Рівненського району» відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Клеванської селищної ради від 10.04.2008 р. № 63 про оформлення права комунальної власності на 45/100 частин будівлі ВАТ «Аптека», бібліотека по вул..Б.Хмельницького 41-а в смт.Клевань та про визнання за ПрАТ «Аптека Рівненського району» права власності на 45/100 частин будівлі ВАТ «Аптека», бібліотека.

Позивач стверджує, що на протязі багатьох років використовував приміщення аптеки і постійно вкладав кошти у відновлення будівлі. Наполягає, що відповідачем причинені йому збитки в розмірі 198 400 грн.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з абз.2 п.1 Роз'яснення ВАСУ "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994р. №02-5/215, викладене в новій редакції на підставі рекомендацій президії ВГСУ від 29.12.2007р. №04-5/239, вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому, господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України)".

Оскільки, між позивачем та відповідачем у даній справі відсутні цивільно-правові зобов'язання (господарські договірні відносини) щодо предмету спору, суд розцінює вимогу позивача про стягнення збитків як вимогу про стягнення позадоговірної шкоди (ст.1166 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України та ч. 2 ст. 224 ГК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою і вини особи, яка заподіяла шкоду.

Під шкодою розуміють зменшення або втрату певного особистого чи майнового блага.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Підставою для відшкодування збитків є наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи, яка заподіяла збитки. Відсутність хоча б однієї з зазначених складових, виключає склад правопорушення взагалі, а з ним відповідно і правові підстави відшкодування збитків.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Упущена вигода - це доход або прибуток, який міг би одержати суб'єкт зовнішньоекономічної діяльності в разі здійснення зовнішньоекономічної операції і який він не одержав внаслідок дії обставин, що не залежать від нього, якщо розмір його передбачуваного доходу або прибутку можна обґрунтувати.

Отже, за загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України). Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення шкоди у вигляді неодержаного прибутку, обґрунтувати її розмір, довести безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. Необхідно довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювана є причиною, а шкода, яка завдана особі - наслідком такої протиправної поведінки.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов'язок довести суду розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов'язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов'язання було виконано боржником належним чином.

В обґрунтування понесених збитків позивач посилається на те, що відповідач прийняв 17 листопада 2011 року рішення № 171 про скасування рішень Клеванської селищної ради № 416 від 22 листопада 2001 року «Про передачу приміщення»та рішення Клеванської селищної ради № 407 від 18 березня 2008 року «Про продаж приміщення аптеки № 42», яке на думку позивача порушує його матеріальні права. Проте, позивачем в порушення вищезазначених норм чинного законодавства не надано доказів та не доведено протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) відповідача, що є необхідною умовою складу правопорушення та підставою для відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Частиною 3 статті 24 цього Закону встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону).

Частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 р. "у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування № 1-9/2009)", в аспекті конституційного подання положення частини другої ст. 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом на даний час вищезазначене рішення Клеванської селищної ради є чинними, в установленому порядку не визнане недійсними,

Стосовно наданого позивачем в обґрунтування понесених збитків висновку спеціаліста № 208 від 26.07.2011 року суд зазначає, що у вказаному висновку зазначено

«Для визначення вартості будівельно-монтажних робіт та затрачених матеріалів по ремонту приміщень аптеки в будівлі, яка розташована в смт.Клевань Рівненського району по вулиці Богдана Хмельницького, 41-в, виконаних ПрАТ «Аптека РР», надано їх перелік». До висновку додано переліки № 1-4 які не містять ні дати виконання робіт ні даних хто виконував роботи. З наданих позивачем копій товарних чеків та рахунків не вбачається, що вказані матеріали затрачено саме на ремонт приміщень аптеки в будівлі, яка розташована в смт.Клевань Рівненського району, по вул.Богдана Хмельницького, 41-в.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі аналізу наявних матеріалів справи у сукупності з вимогами вищезазначених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що надані позивачем товарні чеки, накладні та інші документи в обґрунтування розміру позовних вимог є неналежними доказами, що підтверджують завдані збитки.

Позивач не довів в чому полягає протиправність поведінки відповідача та наявність причинного зв'язку між такою протиправною поведінкою та завданими збитками в сумі 198 400 грн. 00 коп., також не доведено порушення його цивільного права, у звязку з чим суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Суд не розглядає заяву відповідачів про застосування строку позовної давності, враховуючи, що відповідно до ст.267 ЦК України правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Викладеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України (постанова ВСУ від 12.06.2007 у справі №П-9/161-16/165).

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 3 вересня 2012 року

Суддя Торчинюк В.Г.