РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

18 січня 2012 року Справа № 18/5007/66/11

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Юрчук М.І. ,

судді Дужич С.П.

розглянувши апеляційну скаргу позивача на рішення господарського суду Житомирської області від 11.10.11 р. у справі № 18/5007/66/11 (ОСОБА_1)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Відповідача 1: Житомирської міської ради

Відповідача 2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача 1: Комунальне підприємство "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації".

про визнання недійсними рішення Житомирської міської ради № 1277, № 1278 від 23.06.2011р.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4 (дов. б/н від 17.05.2011 р.)

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: ОСОБА_5 (дов. б/н від 18.02.2009 р.);

ОСОБА_6 (помічник адвоката)

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 (надалі Позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 2-4) до Житомирської міської ради (надалі Відповідач 1) та до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі Відповідач 2), в які просить визнати недійсним рішення Відповідача 2 № 1277 від 23 червня 2010 року та рішення № 1278 від 23 червня 2011 року.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 11 жовтня 2011 року (а.с. 123-125), з підстав, вказаних у даному рішенні, у позові відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач, звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 132-135) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних в цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 11 жовтня 2011 року у даній справі скасувати та прийняти нове рішення.

В судовому засіданні Позивач підтримав доводи висвітлені в апеляційній скарзі.

Ухвалою від 23 листопада 2011 року (т. 1, а.с. 144-145) залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача 1 Комунальне підприємство Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації (надалі Третя особа), розгляд справи відкладено на 12 грудня 2011 року на 15 год. 00 хв.. Не погоджуючись з доводами висвітленими в апеляційній скарзі, Відповідач 2 подав відзив на апеляційну скаргу (т. 1, а.с. 150-151), в якому з підстав, вказаних у цьому відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні Відповідач 2 підтримав доводи висвітлені в апеляційній скарзі.

Ухвалою від 12 грудня 2011 року (т. 2, а.с. 12-13) продовжено строк вирішення спору по даній справі до 18 січня 2012 року.

Ухвалою від 12 грудня 2011 року (т. 2, а.с. 14-15), розгляд справи відкладено на 18 січня 2012 року на 14 год. 50 хв..

В судове засідання представники Відповідача 1 та Третьої особи не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (т. 2, а.с. 16, 19). Жодних клопотань від Відповідача 1 та Третьої особи щодо відкладення розгляду справи не надходило.

Враховуючи вищеописане та приписи статей 101, 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Позивача.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача 2, розглянувши матеріали та обставинами справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що 23 червня 2010 року Відповідачем прийнято рішення № 1277 "Про продаж фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,6722га, за адресою: м. Житомир, вул. Ватутіна, 13" (а.с. 21) та рішення № 1278 "Про продаж фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,04732 га, за адресою: м. Житомир, вул. Ватутіна, 13" (а.с. 22).

Згідно пункту 3 рішення № 1277 Відповідача 1 вирішено: продати Відповідачу 2 земельну ділянку площею 0,6722 га за 540 717 грн. 68 коп. для іншої промисловості. Земельна ділянка перебуває в оренді у Відповідача 2 згідно з договором оренди земельної ділянки від 12 грудня 2007 року.

Також, відповідно до пункту 3 рішення Відповідача 1 № 1278 вирішено: продати Відповідачу 2 земельну ділянку площею 0,0473 га за 40 129 грн. 32 коп. для іншої промисловості; земельна ділянка перебуває в оренді у Відповідача 2 згідно з договором оренди земельної ділянки від 12 грудня 2007 року.

15 липня 2010 року та 21 липня 2010 року, на виконання вищезазначених рішень Відповідача 1, між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення площею 0,6722 га та 0,0473 га (а.с. 39-40; 46-47).

Відповідно до укладених договорів, 10 листопада 2010 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності земельною ділянкою площею 0,6722 га (а.с. 118) та державний акт на право власності земельною ділянкою площею 0,0473 га (а.с. 119).

Згідно статті 66 Земельного Кодексу: до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під'їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд; землі промисловості можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до частини 1 статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

В силу дії статті 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною 1 статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Відповідно до частини 2 статті 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Також, частиною 3 статті 83 Земельного кодексу України передбачено, що: до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під залізницями, автомобільними дорогами, об'єктами повітряного і трубопровідного транспорту; землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування; земельні ділянки, штучно створені в межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об'єктів, або на земельних ділянках дна водних об'єктів. Колегія апеляційного господарського суду зауважує, що Відповідачу 2 оспорюваними рішеннями Відповідача 1 вирішено продати земельні ділянки з цільовим призначенням - для підприємств іншої промисловості. Також, колегія суду наголошує на тому, що пунктом 5.1 Договорів купівлі-продажу передбачено, що Відповідач 1 гарантує, що земельні ділянки, які є предметом цих договорів, входять до категорії земель, що можуть бути приватизовані згідно законодавства України, вільні від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про які на момент підписання цього договору Відповідач 1 чи Відповідач 2 не міг не знати, не знаходиться під арештом і судових спорів щодо них немає.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, Рівненський апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що передані Відповідачу 2 земельні ділянки є землями загального користування населених пунктів, як зазначає Позивач в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищеописане, колегія суду констатує недоведеність даної позиції апелянта, а саме що оспорюванні земельні ділянки не належать до земель, які не можуть передаватись у приватну власність. Відповідно посилання Позивача про порушення органом місцевого самоврядування статті 83 Земельного кодексу України та про помилковість висновку господарського суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованим та наведеними і допустимими доказами.

Крім того, колегія суду не бере до уваги посилання Позивача, що комплекс будівель за адресою м. Житомир, вул. Ватутіна, 13 є цілісним майновим комплексом. Колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що відповідно до статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що Відповідач 2 та Позивач є власниками окремих будівель, ці будівлі розміщені на різних земельних ділянках (дане підтверджується договорами купівлі -продажу, договорами оренди). Враховуючи вищеописане, колегія суду, приходить до висновку, що Позивачем не доведено, що ці будівлі є частинами цілісного майнового комплексу, а отже суд не приймає посилання Позивача на частину 4 статті 120 Земельного кодексу України.

Рівненський апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

У відповідності до пунктів "а", "б" частини 1 статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною 1 статті 127 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних рішень) передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 128 Земельного кодексу України: продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Крім того цією статтею передбачено порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам.

Враховуючи усе вищевказане, колегія суду приходить до висновку, що Відповідач 1 під час прийняття рішень № 1277 від 23 червня 2010 року та № 1278 від 23 червня 2010 року, діяв у межах своїх повноважень та в порядку, передбаченому чинним законодавством, а тому відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних рішень.

Рівненський апеляційний господарський суд не бере до уваги посилання Позивача, що прийняті рішення обмежують його в праві вільного проходу та проїзду до належного йому на праві власності нерухомого майна, виходячи з наступного.

Дослідивши докази наявні в матеріалах справи (а саме договір оренди земельної ділянки від 6 квітня 2006 року (а.с. 8-9), укладений між Відповідачем 1 та Позивачем), колегія суду констатує те, що відповідно до пункту 4 Договору цей Договір укладено на 5 років, тобто до 6 квітня 2011року.

В пункті 22 Договору визначено, що: встановити право земельного сервітуту на право проходу та проїзду для Позивача до наданої земельної ділянки через землекористування ЗАТ "Хорс" загальною площею 0,0919 га ...; вищевказаним особам рекомендується укласти договір земельного сервітуту та представити його в Житомирську міську регіональну філію "Центр державного земельного кадастру" для державної реєстрації.

Дослідивши докази наявні в матеріалах справи, колегія суду констатує, що Позивачем не надано доказів укладення договору земельного сервітуту та його реєстрації, як того вимагає статті 100 Земельного кодексу України, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції (враховуючи те, що Позивачу при розгляді апеляційної скарги були відомі обставини, на які місцевий господарський посилався у своєму рішенні відмовляючи Позивачу в задоволенні даного позову).

Колегія суду зауважує, що в силу дії частини 1 статті 98 Земельного кодексу України: право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Частиною 2 статті 98 Земельного кодексу України передбачено, що: встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Дослідивши докази наявні в матеріалах справи, а саме лист від 15 березня 2011 року (а.с. 115), колегія суду звертає увагу на те, що Відповідач 2 звертався із пропозицією до Позивача щодо укладення договору земельного сервітуту, проте такий договір між сторонами.

Крім того, слід зауважити на тому, що пунктом 5.2 договорів куплі - продажу передбачено обмеження у вигляді спеціальні обмеження - надання безперешкодного проходу та проїзду через земельні ділянки площею 767 кв. м. та площею 176 кв. м. на користь суміжних землекористувачів...

Враховуючи вищеописане, колегія суду констатує той факт, що Позивач не обґрунтував з посиланням на належні та допустимі докази, яким чином оспорюванні рішення обмежують його в праві вільного проходу та проїзду до належного йому на праві власності нерухомого майна та які норми чинного законодавства при цьому порушені органом місцевого самоврядування.

Згідно з вимогами статті 33 Господарського процесуального кодексу України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на усе вищеописане, Позивач не довів підставності своїх доводів, висвітлених у апеляційній скарзі, а тому колегія апеляційного господарського суду не бере їх до уваги, як безпідставні (не підтвердженні належними доказами).

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові колегія суду погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, а тому залишає оспорюване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 11 жовтня 2011 р. у справі № 18/5007/66/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Дужич С.П.

01-12/910/12 910/12