КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2012 № 48/497

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлева М.Л.

суддів: Жук Г.А.

ОСОБА_1

при секретарі судового засіданні ОСОБА_2,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 06.03.2012 року по справі № 48/497 (в матеріалах справи)

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мостобуд», м. Київ на рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2011року

по справі № 48/497 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг»,

м. Київ

до публічного акціонерного товариства «Мостобуд», м. Київ

про стягнення 1 400 485,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Мостобуд» про стягнення 873 127,01 грн. основного боргу по лізинговим платежам, 59 920,63 грн. неустойки за прострочення сплати лізингових платежів, 12 075,62 грн. 3% річних, 455 362,02 грн. неустойки за прострочення повернення предмету лізингу та судові витрати.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.11.2011 року по справі № 48/497 позов задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Мостобуд» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» 873 127,01 грн. основного боргу по лізинговим платежам, 59 816,82 грн. неустойки за прострочення сплати лізингових платежів, 12 055,53грн. 3% річних, 441 019,90 грн. неустойки за прострочення повернення предмету лізингу, 13 860,19 грн. державного мита та 233,56 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, публічне акціонерне товариство «Мостобуд» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує тим, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду обставинам справи. Зокрема, скаржник зазначає, що жодних повідомлень про припинення договору не надходило.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2012 року по справі № 48/497 відновлено строк на подання апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Мостобуд» та прийнято її до провадження і призначено розгляд справи у судовому засіданні на 06.03.2012 року.

Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» на підставі ст. 96 ГПК України надано суду заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача на рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2011 року у справі № 48/497 відмовити повністю, а рішення залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні надав свої пояснення та просив рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2011 року залишити без змін, а апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мостобуд» - без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи викладене, а також наявність в матеріалах справи всіх необхідних для перегляду рішення доказів, апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутністю представника відповідача, проти чого також не заперечує представник позивача, присутній у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді доповідача, виступ представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2011 року по справі № 48/497 слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» (лізингодавець) та публічним акціонерним товариством «Мостобуд» (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 182-LD (далі договір).

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що відносини, які виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ст. 806 ЦК України).

Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» регламентовано, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 1.1. договору, лізингодавець приймає на себе зобовязується придбати предмет лізингу у власність від продавця (відповідно до встановлених лізингоодержувачем) специфікацій та умов, передбачених у цьому договору, зокрема, у додатку № 1 до цього договору) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених цим договором, з урахуванням того, що продавець був обраний лізингоодержувачем.

Ціна предмета лізингу становить еквівалент 1 204 140,00 Євро у т.ч. ПДВ (п. 1.1. договору).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що строк лізингу починається з дати передачі та закінчується в останню дату платежу, зазначену у додатку № 2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами цього договору.

Загальні умови поставки зазначені в додатку № 1 до цього договору (п. 3.1. договору).

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобовязаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Згідно з ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Умовами пункту 7.1. договору передбачено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку лізингових платежів у додатку № 2 до цього договору. Порядок розрахунку лізингових платежів та їх склад визначаються відповідно до зазначеного пункту договору.

Пунктом 7.4 договору передбачено, що лізингодавець письмово повідомлятиме лізингоодержувача про суму лізингового платежу, що належить до сплати, згідно з цим договором, за 3 робочі дні до кожної чергової дати платежу. Сума лізингового платежу, що зазначається в повідомленні про лізинговий платіж, визначається по офіційному курсу обміну Національного банку України на дату повідомлення. У разі якщо офіційний курс обміну валюти Національного банку України, який діє на дату повідомлення не співпадає з офіційним курсом обміну Національного банку України на дату платежу лізингодавець здійснює перерахунок лізингового платежу і враховує таку різницю в окремому повідомленні.

Коригування суми здійснюється за наступною формулою:

К = (С*КП) - (С*КВР) де

К сума коригування;

С сума платежу, що зазначена в додатку № 2 до цього договору;

КП курс на дату платежу;

КВР курс повідомлення.

Лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця лізингові платежі у гривнях на дати платежів, вказані в додатку № 2 до цього договору на рахунок, зазначений в розділі 16 цього договору, в сумі, яка визначена в повідомленні про лізинговий платіж (п. 7.5. договору).

Сторони домовились, що сума на яку змінився лізинговий платіж відноситься до комісії лізингодавця (графа 5 у Графіку лізингових платежів) та лізинговий платіж підлягає додатковому збільшенню на суму ПДВ на комісію у випадках, передбачених Законом України «Про податок на додану вартість». Неотримання рахунку від лізингодавця за будь-яких обставин не звільняє лізингоодержувача від сплати лізингового платежу. В такому випадку, лізингоодержувач зобовязаний самостійно здійснити перерахунок лізингового платежу на дату оплати у відповідності до вищезазначеної формули.

Відповідач зобовязаний своєчасно сплачувати всі платежі, передбачені цим договором, а також у змінах і доповненнях до нього. Надавати лізингодавцю фінансову звітність (баланс, звіт про фінансові результати підприємства, звіт про рух фінансових коштів, або іншу можливу звітність, на їх заміну) протягом 5 робочих днів після офіційних строків надання її до офіційних органів та будь-яку інформацію щодо фінансового стану лізингоодержувача. Також, відповідач зобовязаний письмово повідомляти про порушення строку проведення або не проведення технічного обслуговування і про любі другі обставини, які можуть негативно вплинути на стан предмету лізингу. (п.10 договору).

Матеріали справи свідчать, що 13.09.2007 року позивач передав, а відповідач прийняв предмет лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі від 13.09.2007 року (а.с. 29) .

Відповідно до додатку № 2 від 19.07.2007 року до договору сторонами погоджений графік лізингових платежів до договору за встановленою формою (а.с 28).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Підставою звернення до суду із даним позовом стало те, що, відповідачем було порушено умови договору фінансового лізингу вчасно сплачувати лізингові платежі, у звязку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за період з 01.03.2011 року по 20.06.2011 року складає 837 127,01 грн.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія вважає, що публічне акціонерне товариство «Мостобуд» не виконало своїх зобовязань зі сплати лізингових платежів, передбачених п.п. 7-9 договору фінансового лізингу № 182-LD від 19.07.2007 року, порушив строки сплати лізингових платежів, відповідно розмір заборгованості у сумі 837 127,01 грн. відповідає фактичним обставинам справи. Відповідачем, оспорюючи рішення місцевого суду, доказів відсутності у останнього заборгованості не подано.

Як вбачається з матеріалів справи, за прострочення платежу позивачем згідно з п. 8.2. договору нарахована неустойка у розмірі 59 920,63 грн.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 8.2. договору у випадку несплати лізингоодержувачем в належний термін будь-якої суми, яка має бути сплачена за цим договором, лізингоодержувач сплачує лізингодавця неустойку з простроченої суми за період з дати терміну платежу до дати фактичної оплати в розмірі 20 % за кожний день прострочення.

Тобто, сторонами спору при укладенні договору передбачено правові наслідки порушення відповідачем строків лізингових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 статті 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд апеляційної інстанції встановив, що місцевим господарським судом враховано норми чинного законодавства з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, а відтак колегія апеляційного суду вважає, що місцевий суд правомірно задовольнив вимоги щодо стягнення пені в сумі 59 816,82 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення 3 % річних у сумі 12 075,62 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми.

З огляду на наявність прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання місцевий суд, здійснивши перерахунок, перевірений апеляційним судом, слушно задовольнив вимоги позивача про стягнення 3% річних у розмірі 12 055,53 грн.

Окрім цього позивачем на виконання пункту 12.5. договору, в якому зазначено, що у випадку несвоєчасного демонтажу та повернення предмета лізингу з вини лізингоодержувача, останні зобовязаний сплатити неустойку у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, нараховану на суму Еквівалента Ціни Предмета Лізингу за період такого прострочення, яку нараховано у сумі 455 362,02 грн.

На підтвердження зазначеного та на виконання п. 12.3 договору яким передбачено, що якщо лізингодавець проголошує всі несплачені суми належними до сплати, лізингодавець має право відмовитись від цього Договору та вимагати повернення предмета лізингу лізингоодержувачем, а також утримати всі суми, що вже були сплачені лізингоодержувачем за цим Договром як однаразову оплату за користування предметом лізингу лізингоодержувачем. Також, пунктом 12.4 договору визначено, що лізингодавець має право розірвати цей договір та вимагати повернення предмета лізингу лізингоодержувачем в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж, згідно з додатком № 2 до цього Договору, повністю або частково і якщо прострочення платежу становить більше 30 календарних днів. 14.06.2011 року позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення № 1030 про відмову від договору фінансового лізингу № 182-LD від 19.07.2007 року та повернення предмету лізингу, яке мотивоване не виконанням відповідачем грошового зобовязання по внесенню лізингових платежів за договором тривалістю більш ніж 30 днів, також позивач зазначеним повідомленням сповістив останнього про відмову від договору в односторонньому порядку та припинення його дії з 20.06.2011 року, і як наслідок вимагав повернення лізиноодержувачем обєкту лізингу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 794, що отримане відповідачем 15.06.2011 року.

Однак, зазначене повідомлення залишено без відповіді.

Отже, оскільки лізингоодержувач не повернув лізингодавцю предмет лізингу, то позовні вимоги в частині стягнення неустойки за прострочення повернення предмету лізингу є обґрунтованими, а тому здійснивши перевірку розрахунку суду першої інстанції, колегія судді вважає його вірним та таким, що підлягає задоволенню у сумі 441 019,90 грн.

Стосовно, твердження скаржника з приводу відсутності достовірних доказів того, що відповідачу направлялось саме повідомлення про припинення договору, а не інші документи, крім зворотного повідомлення не надано, що призвело до порушення прав скаржника і невірного вирішення справи спростовується наступним.

Факт надіслання на адресу скаржника повідомлення про припинення договором підтверджено фіскальним чеком Укрпошти та описом вкладення у цінний лист, які долучено до відзиву на апеляційну скаргу.

Порядок надання послуг з пересилання поштових відправлень, в т.ч. цінних листів, регулюється Правилами надання послуг поштового звязку (надалі - Правила), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 року «Про затвердження Правил надання поштового звязку».

Відповідно до абз. 20 п. 2 Правил, поштове відправлення з оголошеною цінністю - це реєстровані листи, бандеролі, посилки, прямі контейнери, які приймаються для пересилання з оцінкою вартості вкладення, визначеною відправником.

Згідно абз. 28. п. 2 Правил, розрахунковим документом, що підтверджує надання послуг поштового зв'язку є документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

У відповідності до п. 96. Правил, реєстровані поштові відправлення (крім рекомендованих), адресовані юридичним особам, видаються їх представникам, уповноваженим на одержання пошти, в обєкті поштового звязку на підставі довіреності, оформленої в установленому порядку. Копія довіреності, засвідчена в установленому порядку, зберігається в обєкті поштового звязку.

Разом з тим, слід зазначити, що неотримання скаржником копії повідомлення про відмову від договору та повернення предмету лізингу, направлених на його адресу цінним листом (реєстрованим поштовим відправленням з оголошеною цінністю), не є підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції, тому посилання на неотримання необхідних документів та, як наслідок, незнання про припинення дії договору, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги.

Інші доводи скаржника внаслідок їх необґрунтованості не можуть бути підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які нова посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не підтверджуються та спростовуються матеріалами справи, а отже є такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2011 року у справі № 48/497 прийнято після повного зясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у звязку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове рішення приймається колегіально за результатами обговорення усіх обставин справи.

Як встановлено ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2011 року у справі № 48/497 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мостобуд» без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105, ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мостобуд»на рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2011 року по справі № 48/497 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 30.11.2011 року по справі № 48/497 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 48/497 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя Яковлев М.Л.

Судді Жук Г.А.

ОСОБА_1