РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 5011-57/7948-2012 31.07.12

За позовом Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення (Концерн РРТ)

до Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу

Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України

про визнання права власності

Суддя Гулевець О.В.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 (Дов.)

Від відповідача: ОСОБА_3 (Дов.),

Від третьої особи: ОСОБА_4 (Дов.),

У судовому засіданні 31.07.2012 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі відповідно до положень ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач Концерн радіомовлення, радіозвязку та телебачення (Концерн РРТ) звернувся до Господарського суду міста Києва з вимогою до відповідача Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності за державою Україна в особі ОСОБА_1 Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України (у повному господарському віданні) Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення), на нерухоме майно будівлю за адресою: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10, всього загальною площею 2048,30 кв.м., яка складається з літ. "Б" та "В" згідно з технічними паспортом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що, відмова відповідача в оформленні права власності, у звязку з ненаданням належно оформленого пакету документів, свідчить про оспорення та невизнання права державної власності на нерухоме майно будівлю за адресою: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10, всього загальною площею 2048,30 кв.м., яка складається з літ. "Б" та "В".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2012р. порушено провадження у справі № 5011-57/7948-2012, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.07.2012р.

09.07.2012р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України надійшли пояснення по справі, відповідно до яких третя особа позовні вимоги Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення (Концерн РРТ) підтримує в повному обсязі та просить суд задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні 10.07.2012р. оголошено перерву до 31.07.2012р.

27.07.2012р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позову Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення (Концерн РРТ) в повному обсязі. Мотивуючи свої заперечення відповідач зазначає, що при оформленні права власності відповідач керується Положенням про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Києві, затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) № 1227 від 27.10.2009р., і відмова Головного управління в оформленні права власності, у звязку з ненаданням належно оформленого пакету документів жодним чином не свідчить про оспорення чи невизнання права державної власності на спірне майно.

Представник позивача в судовому засіданні 31.07.2012р. позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 31.07.2012р. проти позовних вимог заперечує, просить суд у позові відмовити, з підстав викладених у відзиві.

Представник третьої особи в судовому засіданні 31.07.2012р. позовні вимоги підтримав.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позову, всебічно і повно зясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, вислухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач Концерн радіомовлення, радіозвязку та телебачення (Концерн РРТ) вказує, що звернувся з листом до відповідача Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №75/18-02 від 10.01.2012р., в якому просив оформити право державної власності на будівлю №10 по вул. Дорогожицька у м. Києві (літери Б,В), загальною площею 2048,30 кв.м. До вказаного листа позивачем додано певний пакет документів, необхідний для оформлення права власності.

Відповідачем надана відповідь (вих. №042/13/1-1515 від 09.02.2012р.), згідно з якою Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначило, що зауваження викладені в листі Головного управління №042/13/1-15037 від 26.12.2011р. не усунені, а саме не надано документів згідно з переліком в вказаному листі, а тому Головне управління зможе повернутись до розгляду порушеного питання після надання необхідних документів.

Позивач, вважає таку відповідь та вимогу надання додаткових документів для оформлення права власності на нерухоме майно будівлю за адресою: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10, всього загальною площею 2048,30 кв.м., яка складається з літ. "Б" та "В" безпідставними, оскільки спірне майно, щодо якого заявляється вимога про визнання права власності та яке знаходиться на балансі позивача, будувалось та вводилось в експлуатацію у період з 1973р. по 18.01.2002р., відповідно до законодавства СРСР та УРСР, яке було чинне на той період. Таким чином, на думку позивача, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджено наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 р., на яке посилається відповідач, відмовляючи в оформленні свідоцтва про право власності, не поширюється на нерухоме майно, право власності не яке просить визнати позивач.

Позивач зазначає, що спірне нерухоме майно входить до складу основних засобів Концерну РРТ, знаходиться на його балансі і земельній ділянці за яку позивач сплачує земельний податок, утримується за його рахунок та використовується у виробничій діяльності Концерну РРТ.

Позивач стверджує, що державне майно закріплюється за державним підприємством на праві господарського відання органом, уповноваженим відповідно до покладених на нього завдань здійснювати управління обєктами державної власності, на підставі відповідного розпорядчого документу, а даному випадку Наказу ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України "Про закріплення майна за Концерном РРТ, його філіями" № 418 від 30.12.2011р.

З огляду на вищевикладене, позивач, посилаючись на ст. 392 Цивільного Кодексу України, звернувся до суду з вимогою про визнання права власності за державою Україна в особі ОСОБА_1 Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України (у повному господарському віданні) Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення), на нерухоме майно будівлю за адресою: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10, всього загальною площею 2048,30 кв.м., яка складається з літ. "Б" та "В" згідно з технічними паспортом.

Розглянувши матеріали справи, оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про управління обєктами державної власності", обєктами управління державної власності є, зокрема, майно, що передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям.

Статтею 4 Закону України "Про управління обєктами державної власності" встановлено, що субєктами управління обєктами державної власності є, зокрема, міністерства та інші органи виконавчої влади.

Статтею 326 Цивільного кодексу України встановлено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Статтею 362 Цивільного кодексу України встановлено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Відповідно до п.1.1 Статуту Концерну РРТ Концерн радіомовлення, радіозвязку та телебачення (Концерн РРТ) є державним господарським об'єднанням підприємств, створеним наказом Державного комітету України по зв'язку від 04.10.1991р. №102 "Про створення Концерну РРТ", заснованим на державній власності і входить до сфери управління ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 901-р від 14.09.2011 року "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації".

Майно, за яким позивач просить визнати право власності, є державним відповідно до п. 4.2 Статуту Концерну РРТ, яким передбачено, що майно Концерну перебуває у державній власності та закріплюється за ним на праві господарського віддання. Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується та розпоряджається майном, закріпленим за ним, за погодженням з Уповноваженим органом управління, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, нормативно-правовим актам Уповноваженого органу управління та цьому Статуту.

Згідно з Довідкою Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення вих. №5424/18 від 11.11.2011р. виробнича будівля (інв. №314), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10, знаходиться на балансі Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення.

Відповідно до п. 1 Наказу ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України "Про закріплення майна за Концерном радіомовлення, радіозвязку та телебачення, його філіями" № 418 від 30.12.2011р. нерухоме та інше індивідуально визначене майно, що перебуває на балансі Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення, його філій станом на 01.10.2011р. закріплено на праві господарського відання за Концерном радіомовлення, радіозвязку та телебачення, його філіями.

Пунктом 2 Наказу ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України "Про закріплення майна за Концерном радіомовлення, радіозвязку та телебачення, його філіями" № 418 від 30.12.2011р. визначено Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення забезпечити ефективне використання закріпленого за Концерном радіомовлення, радіозвязку та телебачення, його філіями на праві господарського відання майна відповідно до цього наказу.

Таким чином, власником майна є держава в особі ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, а позивач Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення є суб'єктами господарювання, якому майно належить на праві господарського відання.

Згідно із ч.2 ст. 73 Господарського кодексу України, орган державної влади, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, є представником власника (тобто держави) і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Частиною 3 статті 136 Господарського кодексу України встановлено, що до захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З наведених норм чинного законодавства випливає, що позов про визнання права власності може предявлятись у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй такого права.

Крім того, позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно та ст. 16 ЦК України, яка визначає визнання права як способу за хисту цивільних прав та інтересів.

Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність в позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно. Цивільний кодекс України, визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, в той же час не визначає конкретних доказів, якими останній повинен підтверджувати своє суб'єктивне право. Такими доказами відповідно до ст. 32 ГПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

До захисту права господарського відання застосовуються положення, встановлені для захисту права власності.

Отже, субєкт, який вважає, що певне майно належить йому на праві повного господарського відання, і це право оспорюється (або втрачений документ, що підтверджує це право), може подати до суду позов лише про визнання його права господарського відання на майно.

Позивач не надав суду доказів щодо порушення відповідачем його права господарського відання на спірне майно.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів .

Отже, виходячи з положень ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ч.3 ст. 136 Господарського кодексу України, ст. 392 Цивільного кодексу України, позивач мав право звернутися до суду з позовом за захистом саме своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (в даному випадку - права господарського відання), але право власності на майно, яке просить визнати позивач за ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації позивачу не належить.

В матеріалах справи відсутні докази які б підтверджували, що ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації надано повноваження в установленому порядку позивачу звертатись до господарського суду за захистом права державної власності.

ОСОБА_1 Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, як державний орган та самостійна юридична особа, має право звертатися з позовами до господарського суду (в тому числі і з позовами про визнання державної власності) в разі його порушення або невизнання.

Суд зазначає, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено право одної юридичної особи звертатись до господарського суду з самостійними вимогами в інтересах іншої юридичної особи. В даному випадку, предявлення позову про визнання права власності на майно в інтересах третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Чинне процесуальне законодавство України також не передбачає, після звернення особи до суду з позовом, залучення до участі у справі іншого позивача, заміну неналежного позивача, оскільки звернення до суду є правом а не обовязком субєкта звернення.

Крім того, Порядок оформлення права власності із видачею свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна визначений Положенням про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Києві, затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) № 1227 від 27.10.2009р., на яке міститься посилання в листі Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №042/13/1-15037 від 26.12.2011р.

З матеріалів справи вбачається та про що сам зазначає позивачу, Головним управлінням не було оформлено позивачу право власності, у зв'язку із ненаданням неналежно оформленого пакету документів.

Відповідно до вказаного Положення Головне управління здійснює оформлення права власності та видає свідоцтво про право власності на об'єкти нерухомого майна на підставі переліку документів визначених Положенням.

Таким чином, Головне управління здійснює оформлення та видачу свідоцтв про право власності, не перебуваючи з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ними прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлені позовні вимоги про визнання права власності, не оспорює та не претендує на таке право, а тому і не оспорює право державної власності.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своє позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав зазначених в позовній заяві.

У звязку з відмовою в позові судовий збір за розгляд справи відповідно покладається на позивача за відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.08.2012р.

Суддя Гулевець О.В.