РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2012 р. Справа № 5/6

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В. ,

суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Ярема Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот", Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 30.11.2011 р. у справі № 5/6.

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

за участю прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот"

про стягнення заборгованості в сумі 1 136 586 108 грн. 25 коп.

за участю представників:

прокуратури - ОСОБА_1,

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

Згідно розпорядження голови суду від 23.01.2012 року, у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності судді Савченка Г.І., внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді.

У справі № 5/6 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Мельник О.В., суддя Саврій В.А., суддя Грязнов В.В.

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до місцевого господарського суду із позовом до Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення заборгованості в сумі 1 136 586 108 грн. 25 коп., у тому числі 913026184,20 грн. основного боргу, 33222884,94 грн. пені, 23879760,67 грн. борг внаслідок інфляційний процесів, 7425799,72 грн. 3 % річних, а також судові витрати по справі.

Заявою вих. № 31/10-645 від 24.01.2011 року Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" збільшила свої позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача ,59 грн. основного боргу, 34348473,95 грн. пені, 31180970,14 грн. - суми збільшення боргу внаслідок інфляційних процесів та 3 % річних у сумі 10167432,57 грн. (том 1 а.с.96-100).

Рішенням господарського суду від 30.11.2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Рівнеазот" на користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" ,59 грн. основного боргу, 28431172,83 грн. - суми збільшення боргу внаслідок інфляційних процесів, 3 % річних у сумі 10167432,57 грн., 24667,68 грн. державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 228,30 грн. задоволенні решти позовних вимог відмовлено (суддя Войтюк В.Р.).

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував порушенням відповідачем умов укладеного договору № 06/09-2055 від 23.12.2009 року в частині своєчасної оплати вартості отриманого природного газу, внаслідок чого суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі ,59 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд також відмовив у позові в частині стягнення пені в сумі 34348473,95 грн. за період з 21.06.2010 р. по 21.12.2010 р., оскільки ухвалою господарського суду Рівненської області від 23 грудня 2005 року у справі № 7Б-209-3/10Б введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ВАТ "Рівнеазот", що в свою чергу відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" виключає можливість стягнення пені за неналежне виконання зобовязань. Суд задоволив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів в розмірі 28431172,83 грн., а у стягненні 2749797,31 грн. - відмовив, з підстав не врахування позивачем у період з квітня 2010 року по липень 2010 року дефляції (індекс інфляції був менше одиниці). Перевіривши розрахунок позивача, суд встановив, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних нарахованих за період з 11.02.2010 року по 21.01.2011 року в сумі 10167432,57 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 30.11.2011 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові повністю. Апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого неповно зясовані обставини справи. Вказує, що умовами договору поставки природного газу не встановлено конкретних строків виконання грошового зобов'язання, а жодної вимоги про необхідність сплатити суму боргу відповідач не отримував, відтак вважає, що строк виконання грошового зобов'язання не настав. Посилаючись на те, що 3% річних та інфляційні зобов'язання за своєю природою є видом цивільно-правової відповідальності за неналежне (невчасне) виконання грошових зобов'язань, отже у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію не нараховуються. Зазначає, що висновки суду про власну можливість вирішення питання про дійсність договору поставки природного газу № 06/09-2055 від 23.12.2009 року за наявності ухвали господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі № 35/449 від 28.11.2011 року, предметом якої є визнання недійсним договору поставки природного газу № 06/09-2055 від 23.12.2009 року не відповідають засадам та принципам господарського процесу.

До Рівненського апеляційного господарського суду надійшла також апеляційна скарга ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 30.11.2011 року, в якій позивач просить вказане рішення скасувати в частині відмови в задоволенні пені, інфляційних втрат та в цій частині прийняти нове рішення про задоволення позову. У своїй скарзі позивач посилається на порушення судом ст.ст. 525, 526, 625, 549 ЦК України, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

29.12.2011 року ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" подало доповнення до апеляційної скарги, в яких просить скасувати рішення від 30.11.2011 року в частині відмови в задоволенні пені. Вказує, що мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобовязань, які виникли після його введення, а отже не припиняє і заходів, спрямованих на їх забезпечення. Строк виконання зобовязань по договору поставки газу настав після введення мораторію, а тому вимоги позивача є поточними і ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин не можуть застосовуватись. Звертає увагу апеляційного суду, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні інфляційних втрат не оспорює.

Прокуратура Рівненської області звернулась до Рівненського апеляційного господарського суду із клопотанням про вступ до участі у справі в інтересах держави в особі Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.12.2011 року апеляційну скаргу ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" прийнято до спільного провадження із раніше поданою та прийнятою до провадження скаргою ПАТ "Рівнеазот". До участі у справі № 5/6 допущено прокуратуру Рівненської області в інтересах держави в особі Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України".

ПАТ "Рівнеазот" надало відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому посилаючись на постанову Верховного суду України від 26.10.2004 року зазначає, що боржник повинен виконувати зобовязання, що виникли після введення мораторію, але за їх невиконання або неналежне виконання неустойка не нараховується, а інші санкції не застосовуються. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення від 30.11.2011 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені - без змін.

ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" у відзиві на апеляційну скаргу відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення від 30.11.2011 року в частині задоволення позову - без змін. Зазначає, що п. 6.1 договору чітко передбачено строки розрахунку за отриманий газ, які відповідачем дотримано не було.

ПАТ "Рівнеазот" подало клопотання про зупинення провадження у справі, обгрунтовуючи його неможливістю розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням у повязаній справі № 35/449 за позовом ПАТ "Рівнеазот" до ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" про визнання недійсним договору № 06/09-2055 від 23.12.2009 року.

Також, відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі посилаючись на п. 3 ч. 2 ст. 79 ГПК України та те, що на даний час здійснюється процедура припинення діяльності позивача шляхом його реорганізації - приєднання до НАК "Нафтогаз України".

Наведені клопотання відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Поряд з тим, будь-які факти, які можуть бути встановлені у рішенні по справі № 35/449 жодним чином не впливають на оцінку доказів апеляційним судом у даній справі, оскільки станом на день винесення оскаржуваного рішення по справі № 5/6 такі факти встановлені не були, договір № 06/09-2055 від 23.12.2009 року, дійсність якого є предметом розгляду по справі № 35/449, був чинним.

За змістом п. 3 ч. 2 ст. 79 ГПК України, господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадку заміни однієї з сторін її правонаступником.

Колегія суддів зауважує, що частина 2 вказаної статті передбачає випадки, коли господарський суд має право, але не зобов'язаний зупиняти провадження у справі. При цьому, апеляційний суд враховує, що станом на день вирішення спору судом першої інстанції ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" з ЄДРПОУ виключена не була, статус юридичної особи не втратила.

У судовому засіданні прокурор та представники сторін підтримали свої апеляційні скарги, доводи та заперечення на них.

Позивач оскаржує рішення суду першої інстанції від 30.11.2011 року в частині відмови в задоволенні пені, однак враховуючи приписи ч. 2 ст. 101 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши апеляційні скарги та відзиви на них, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 30.11.2011 року слід залишити без змін, апеляційні скарги - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 23.12.2009 року ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ВАТ "Рівнеазот" (покупець) уклали договір № 06/09-2055 поставки природного газу, згідно п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти від постачальника та оплатити природний газ в обсязі, зазначеному в статті 2 цього договору (далі - договір, том 1 а.с. 13-19).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що постачальник передає покупцю протягом періоду з 01.01.2010 року до 31.03.2010 року включно, газ в обсязі до 139500 тис.куб.м., в тому числі по місяцях: січень - до 48000 тис.м.куб., лютий - до 43500 тис.м.куб., березень - до 48000 тис.м.куб.

Додатковою угодою № 1 від 10.03.2010 року до договору поставки природного газу № 06/09-2055 від 23.12.2009 року сторони погодили доповнити п. 2.1 договору абзацом в наступній редакції: постачальник передає покупцю протягом періоду з 01.04.2010 року до 30.09.2010 року включно, газ в обсязі до 364500 тис.куб.м., за наявності його обсягів, в тому числі по місяцях: квітень 45000 тис.куб.м., травень 49000 тис.куб.м., червень 36000 тис.куб.м., липень 38000 тис.куб.м., серпень 49000 тис.куб.м., вересень 47500 тис.куб.м. (том 1 а.с. 21-22).

Відповідно до п. 11.1 договору, він набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє в частині поставки газу до 31.03.2010 року включно, а в частині розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

При чому, згідно додаткової угоди № 1 продовжено термін дії договору до 30.09.2010 року та за додатковою угодою № 6 від 08.09.2010 року (том 1 а.с. 31) до 31.12.2010 року.

Пунктом 5.1 договору визначено, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1584,40 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; - податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 92,30 грн., ПДВ - 20%. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 1708,39 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ 2050,07 грн.

Додатковими угодами № 2 від 31.05.2010 року, укладеною в редакції покупця (том 1 а.с. 23-26), № 3 від 01.06.2010 року (том 1 а.с. 27-28), № 4 від 06.07.2010 року (том 1 а.с. 29), № 5 від 06.08.2010 року (том 1 а.с. 30) сторони переглядали та погоджували нову ціну газу та тариф на його транспортування.

Згідно п. 4.4 договору, обсяг газу, визначений згідно з п.4.3 цього договору, є підставою для визначення обсягу газу переданого за цим договором в пунктах приймання-передачі. Приймання-передача газу, поставленого постачальником покупцеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги спожитого газу, його фактична ціна та вартість. Акт приймання - передачі газу складається за встановленою формою на підставі технічних актів приймання-передачі газу між газотранспортним підприємством та покупцем, з урахуванням планового обсягу поставки наданого постачальником. Не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки, покупець зобов'язується надати постачальнику для підпису два примірники акта приймання-передачі газу, підписані та скріплені печаткою покупця та погоджені газотранспортним підприємством, копію технічних актів приймання-передачі газу та реєстр обсягів реалізації газу.

Як вбачається, протягом січня-грудня 2010 року позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму ,26 грн., що підтверджується актами прийому-передачі газу від 31.01.2010 року на суму 99243308,06 (том 1 а.с. 32), від 28.02.2010 року на суму 89643376,74 грн. (том 1 а.с. 33), від 31.03.2010 року на суму 97087731,26 грн. (том 1 а.с. 34), від 31.05.2010 року на суму 52167858,24 грн. (том 1 а.с. 37), від 30.06.2010 року на суму 85761964,78 грн. (том 1 а.с. 38), від 31.07.2010 року на суму 84493990,30 грн. (том 1 а.с. 39), від 31.08.2010 року на суму 103583620,28 грн. (том 1 а.с. 40), від 30.09.2010 року на суму 140998750,80 грн. (том 1 а.с. 41), від 31.10.2010 року на суму 149644546,45 грн. (том 1 а.с. 42), від 30.11.2010 року на суму 142758458,05 грн. (том 1 а.с. 43), на суму 93319142,87 грн. (том 1 а.с. 35) та на суму 36384673,04 грн. (том 1 а.с. 36), від 31.12.2010 року на суму 147863047,39 грн. (том 1 а.с. 105), підписаними сторонами, копії яких залучені до справи. Ці акти є достатніми і належними доказами передачі газу, оскільки передбачені умовами п. 4.4 договору.

Відповідно до п. 6.1 договору в редакції покупця згідно протоколу розбіжностей № 06/09-2035 від 23.12.2009 року (том 1 а.с. 20), оплата за газ з урахуванням вартості транспортування проводиться грошовим коштами у такому порядку: перша оплата в розмірі 34 % від вартості запланованих місячних обсягів постачання та транспортування газу проводиться не пізніше 10 числа поточного місяця; подальші оплати проводяться плановими платежами по 33 % від вартості запланованих місячних обсягів постачання та транспортування газу до 20 та 30 (31) числа поточного місяця. Остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу з урахуванням вартості транспортування здійснюється на підставі акта приймання-передачі газу до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Твердження ПАТ "Рівнеазот" про те, що строк виконання грошового зобов'язання не настав спростовуються вказаними положення п. 6.1 договору, оскільки сторонами встановлено конкретні строки оплати за газ з урахуванням вартості транспортування - до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Натомість, як вірно встановлено місцевим господарським судом, відповідач свої зобовязання протягом січня-грудня 2010 року виконав частково, перерахувавши позивачу 262061236,67 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (том 1 а.с. 111-155) та не оскаржується сторонами, а отже залишок заборгованості відповідача за природний газ, переданий на підставі договору № 06/09-2055 від 23.12.2009 року з врахуванням фактично перерахованих відповідачем коштів складає ,59 грн. ,26 грн. 262061236,67 грн.).

Згідно вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач позов щодо підстав та предмету не оспорив, доказів сплати боргу суду не надав.

Положення ст.ст. 173, 193, 198, 199 Господарського кодексу України визначають, що господарськими зобов'язаннями, включаючи виконання грошових зобов'язань, визначаються зобов'язання, що виникають між суб'єктами господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, які можуть виникати безпосередньо із закону, іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність договору. При цьому, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, у встановлений строк, відповідно до закону, інших правових актів, статуту, Цивільного кодексу України. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами, договорами, статутними та уставними документами. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання в разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Відповідно до ст.ст. 509, 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, статуту товариства, Закону України "Про господарські товариства", інших законодавчих актів.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. (статті 525, 625 Цивільного кодексу України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі ,59 грн. обґрунтовані, законні та правомірно задоволені господарським судом Рівненської області.

Що стосується стягнення з ПАТ "Рівнеазот" пені, 3% річних та інфляційних, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як слідує зі змісту п. 7.2 договору, у разі невиконання відповідачем умов п. 6.1 цього договору він зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно ч. 6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми ЦК України, які визначають, що: сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Пунктом 9.3 договору передбачено, що неустойка нараховується протягом шести місяців, що передують моменту звернення з позовом.

Наведене положення договору є чинним в редакції, укладеній сторонами 23.12.2009 року, а тому строк нарахування неустойки слід рахувати протягом шести місяців, що передують моменту звернення з позовом.

Як вбачається із змісту заяви про збільшення позовних вимог, позивачем нараховано 34348473,95 грн. пені за період з 21.06.2010 р. по 21.12.2010 р. (дата звернення до суду згідно відбитка печатки на конверті).

Поряд з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що ухвалою арбітражного суду Тернопільської області від 03.03.2000 року у справі № 7Б-209-3/10Б введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ВАТ "Рівнеазот" та припинено провадження в справі № 7Б-209-3/10Б про банкрутство ВАТ "Рівнеазот" 29.07.2011 року відповідно до ухвали господарського суду Рівненської області.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

У своїй скарзі ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" як на підставу скасування рішення місцевого господарського суду від 30.11.2011 року в частині відмови в стягненні пені посилається на те, що вимоги позивача є поточними і ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин не можуть застосовуватись.

Однак, абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що протягом дії мораторію не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

За змістом цієї норми боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються незалежно від того, чи є вимоги позивача поточними чи конкурсними.

На підставі викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки заявлена сума пені нарахована на поточні вимоги за період з 21.06.2010 р. по 21.12.2010 р., тобто у період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають.

Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується із правовою позицією Вищого господарського суду, викладеній по справі № 7/63 від 06.12.2011 року та у справі № 20/281-10 від 18.05.2011 року.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат у розмірі 31180970,14 грн. заявлені позивачем за період з 01.02.2010 року до 31.12.2010 року підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем при розрахунках інфляційних витрат не були застосовані встановлені індекси інфляції, показник яких був менше 100 % (у квітні 99,7 %, у травні 99,4 %, у червні 99,6 %, у липні 99, 8 %).

Колегія суддів зауважує, що позивачем заявлено вимогу про стягнення інфляційних за період з лютого по грудень 2010 року, хоча фактично розраховано втрати лише за січень, лютий та з серпня по грудень 2010 року, тобто фактично не враховано місяці, коли мала місце дефляція.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, наданий відповідачем, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги щодо стягнення суми, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів в розмірі 28431172,83 грн. та в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 2749797,31 грн. відмовлено. Також, колегія суддів погоджується із висновком про стягнення 3% річних нарахованих за період з 11.02.2010 року по 21.01.2011 року в сумі 10167432,57 грн.

Посилання в апеляційній скарзі ПАТ "Рівнеазот" на те, що 3 % річних та інфляційні зобов'язання за своєю природою є видом цивільно-правової відповідальності за неналежне (невчасне) виконання грошових зобов'язань, отже у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію не нараховуються, відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці та їх нарахування є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а нарахування 3 % річних по грошових розрахунках є визначеною законом платою боржника за користування грошовими коштами кредитора, а отже їх стягнення не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань та відносити до санкцій у розумінні ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". При цьому, колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 82 ГПК України враховує правові висновки Верховного Суду України у постанові № 11/690 від 17.01.2006 року.

Така ж правова позиція викладена в п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 року №01-06/249, згідно якого дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних, оскільки останні входять до складу грошового зобовязання і не є санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошового зобовязання (постанова від 08.11.2010 №4/719; від 15.11.2010 №4/720).

Судова колегія відхиляє посилання ПАТ "Рівнеазот" на те, що місцевим господарським судом неправомірно не зупинено провадження у даній справі до вирішення справи про визнання недійсним договору поставки природного газу № 06/09-2055 від 23.12.2009 року, враховуючи слідуюче.

Згідно ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись із клопотанням про зупинення провадження у справі, вих. № 795-10В від 29.11.2011 року (том 2 а.с. 39-40) відповідач вказує на подання до господарського суду м. Києва позову про визнання недійсним договору поставки природного газу № 06/09-2055 від 23.12.2009 року.

Поряд з тим, згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач в порушення ст.ст. 33, 34 ГПК України, ухвали про порушення провадження у справі та прийняття позовної заяви до ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" про визнання недійсним договору поставки природного газу № 06/09-2055 від 23.12.2009 року, суду першої інстанції не подав, в останнього були відсутні правові підстави для зупинення провадження у даній справі. Окрім того, в разі в подальшому визнання недійсним вказаного договору, його сторони не буть позбавлені можливості в порядку, визначеному розділом ХІІІ ГПК України звернутись до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. З цієї ж підстави колегія суддів відхиляє аналогічне клопотання апелянта ПАТ "Рівнеазот".

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подані апеляційні скарги не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в них доводи не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні клопотань Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" про зупинення провадження у справі № 5/6 до набрання законної сили рішенням у справі № 35/449 та про зупинення провадження у справі № 5/6 до заміни Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" її правонаступником - відмовити.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 30.11.2011 року у справі № 5/6 залишити без змін, апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" та Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Саврій В.А.

2296/12