КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2012 № 13/045-12

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Чорної Л.В.

ОСОБА_1

при секретарі Дмитрина Д.О.

за участю представників

від позивача: ОСОБА_2 дов. №4470 від 03.09.2011 року;

ОСОБА_3 дов. № 4470 від 03.09.2011 року

від відповідача: не зявився

від третьої особи: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду Київської області

від 11.06.2012 року

у справі № 13/045-12 (суддя Наріжний С.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Громадської організації «Народна кредитна спілка «Добробут»

третя особа Комунальне підприємство Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації»

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Київської області передані позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Громадської організації «Народна кредитна спілка «Добробут», третя особа - Комунальне підприємство Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Бровари, вул. Грушевського, 15.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач відмовляється визнавати за позивачем право власності на нежитлове приміщення набуте позивачем згідно договору № 75 від та Угоди №1 від 10.09.2004 р. про пайову участь в будівництві нежитлового приміщення, що знаходилось за адресою м. Бровари, вул. Грушевського, 15..

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.06.2012 року у справі № 13/045-12 у задоволенні позову відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що оскільки право власності на спірне майно зареєстроване за відповідачем, то за відсутності доказів добровільної відмови відповідача від права власності на вказане майно, згідно приписів ч. 1 ст. 321 ЦК України воно є непорушним.

Крім того в рішенні зазначено, що угода № 1 від 10.09.2004р. укладена на підставі договору про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення № 75 від 10.09.2004 р. за своєю природою відносяться до договору міни, а отже підлягає нотаріальному посвідченню з подальшою державною реєстрацію, чого зроблено не було.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.06.2012 року у справі № 13/045-12, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду Київської області прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки акту прийому-передачі нежитлового офісного приміщення від 28.02.2006р., за яким разом із спірним приміщенням позивачу були передані і документи на нього, що слід розцінювати як добровільну відмову відповідача від спірного майна. Крім того скаржник стверджує, що укладена угода не відноситься до договору міни, обовязкового нотаріального посвідчення такого типу договорів з подальшою державною реєстрацією на момент їх укладення законодавством не вимагалось.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2012 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.07.2012 року.

Розпорядженням Голови Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_5 за № 13/045-12 від 24.07.2012р., керуючись статтею 46 , 69 Господарського процесуального кодексу України, статтею 29 Закону України «Про судовий устрій та статус суддів», на підставі наказу Голови суду № 21 від 04.04.2012р., у відповідності до пунктів 3.1.12. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 р. № 30, згідно рішення Зборів суддів Київського апеляційного господарського суду, оформленого протоколом від 12.09.2011р., враховуючи значну завантаженість судді Зеленіна В.О. та Кропивної Л.В. в інших судових засіданнях, з метою додержання процесуальних строків, внесено зміни до складу колегії судів, розгляд апеляційної скарги у справі № 13/045-12 здійснити у наступному складі: головуючий суддя Тищенко О.В., судді Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2012 року, у звязку з неявкою відповідача та третьої особи, розгляд справи було відкладено на 05.09.2012 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2012 року, у звязку з неявкою сторін, розгляд справи було відкладено на 19.09.2012 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_6 № 13/045-12 від 19.09.2012 року враховуючи перебування судді Смірнової Л.Г. у відпустці, керуючись ст. ст. 4 6, 69 Господарського процесуального кодексу України, п. 3.1.7. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 р. № 30, згідно п. 2.1 рішення зборів суддів Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2012р., розгляд апеляційної скарги по справі № 13/045-12 доручено здійснити колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя Тищенко О.В., судді Чорна Л.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2012 року апеляційну скаргу прийнято до провадження для розгляду у наступному складі суддів: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Чорна Л.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2012 року, у звязку з неявкою відповідача та третьої особи, розгляд справи було відкладено на 17.10.2012 року.

Представники позивачів в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 11.06.2012 р. у справі № 13/045-12 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

ОСОБА_7 з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обовязок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 у відсутності представника відповідача.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як стверджує позивач, останній має у своєму користуванні нежиле приміщення, що розташоване за адресою: м. Бровари, вул. Грушевського, 15.

ОСОБА_7 Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 877527 від 10.11.2003 р. та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1950941 від 10.11.2003 р. власником вищезазначеного приміщення є Громадська організація Народна кредитна спілка «Добробут».

10 вересня 2004 року між ВАТ Броварським заводом будівельних конструкцій як забудовником, громадською організацією «Народна кредитна спілка «Добробут»як генеральним інвестором за участю Броварської філії громадської організації «Народна кредитна спілка «Добробут» як співінвестором та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_4 (як пайовиком) було укладено Договір № 75 (далі - договір) та Угода №1 (далі - угода) про пайову участь в будівництві нежитлового приміщення, що знаходилось за адресою: м.Бровари, вул. Ш.Алейхема. 93.

ОСОБА_7 п.п. 2.6, 2.7 угоди позивач відмовляється на користь відповідача від нежилого приміщення за адресою: м. Бровари, вул. Ш. Алейхема, 93. Натомість, за згодою сторін, позивачу на суму участі в будівництві (в розмірі 150 000 грн.) передається нежиле приміщення за адресою: м. Бровари, вул. Грушевського, 15, загальною площею 73,6 кв.м згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.11.2003 p., Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1950941 від 01.11.2003 p.

Відповідно до п. 3.2 угоди передача нежитлового приміщення здійснюється відповідачем шляхом підписання акту прийому-передачі, з комплектацією приміщення згідно домовленості.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що згідно до ОСОБА_7 взаєморозрахунків від 22.02.2006 р. відповідач отримав від нього 150000 грн. відповідно до умов договору.

ОСОБА_7 прийому-передачі нежитлового офісного приміщення від 28.02.2006 р. відповідач та співінвестор передали, а позивач прийняв нежитлове приміщення за адресою: м. Бровари, вул. Грушевського. 15, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.11.2003 p. та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1950941 від 01.11.2003 p., реєстраційний номер 3387588. Вартість приміщення складала 150 000,00 грн.

Позивач стверджує, що у зв'язку із зайнятістю та вирішенням питань, пов'язаних з облаштуванням офісу у вищезазначеному приміщенні та налагодженням бізнесу він своєчасно не зареєстрував в Броварському бюро технічної інвентаризації право власності на це приміщення. Оскільки з 2006 року і станом на день розгляду справи позивач користується цим приміщенням, сплачує комунальні платежі та несе інші витрати по його утриманню в грудні 2011 року позивач зайнявся питанням реєстрації права власності на зазначене приміщення.

Однак, згідно п. 3.13 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав, затвердженого Наказом Міністерством юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 р. (далі - Тимчасове положення), для проведення процедури зняття з реєстрації права власності власником майна до БТІ подається заява про відмову від права власності.

На звернення із письмовою заявою до відповідача з проханням подати заяву про зняття відмову від права власності на спірне нежитлове приміщення 25.12.2011 р відповідач надав позивачу відповідь, у якій зазначив, що не вважає за необхідне подавати вищезазначену заяву.

Позивач вважає, що відповідач своєю бездіяльністю порушує його права і перешкоджає йому у користуванні і розпорядженні майном оскільки вважає себе власником зазначеного майна згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України, якою передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Доказом того, що майно було передане позивачу, є ОСОБА_7 прийому-передачі нежилого приміщення від 28.02.2006 р.

Отже, на думку позивача, саме з моменту передачі приміщення згідно чинного законодавства, він є власником спірного приміщення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і обєктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний звязок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням, передбачених Цивільним і Господарським кодексами України, засобів захисту.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

За приписами ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ОСОБА_7 з положеннями статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписами ст. 328 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна вправі пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення посягань на належне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно на підставі пред'явлених ним правовстановлюючих документів, а також будь яких інших доказів, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна.

Як вбачається з матеріалів справи у якості обставин, які підтверджують наявність у позивача права на нежиле приміщення, позивач зазначає укладені між ним та відповідачем договір №75 про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення від 10.09.2004 р. та угоду №1 від 10.09.2004 р., за наслідками виконання, яких йому за актом прийому-передачі нежитлового офісного приміщення від 28.02.2006 р. було передано нежиле приміщення, розташоване за адресою: м. Бровари, вул. Грушевського, 15, загальною площею 73,6 кв.м.

Проте підстав вважати наявність у позивача права власності на нежитлове приміщення за адресою: м. Бровари, вул. Грушевського, 15, колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність кваліфікувати укладену між сторонами угоду №1 від 10.09.2004 р. як договір міни.

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар (ст. 715 ЦК).

ОСОБА_7 зі ст. 716 Цивільного кодексу України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж або інші договори, елементи яких містяться в договорах міни, якщо це не суперечить суті зобовязання.

Колегія суддів зазначає, що на договір міни житла розповсюджуються правила про форму, що є характерними для будь-якого договору на відчуження житла, тобто необхідною є письмова нотаріальна форма договору з подальшою державною реєстрацією.

Отже в даному спорі, слід враховувати приписи ч.ч. 3, 4 ст. 334 Цивільного кодексу України , якими встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Проте, як встановлено судом першої інстанції дана угода сторонами нотаріально не посвідчувалась та в подальшому її державна реєстрація не проводилась.

Слід також зазначити, що станом на день розгляду справи вказана угода не значиться в переліку документів на підставі яких виникає право власності на нерухоме майно для реєстрації в органах Бюро технічної інвентаризації.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на нежиле приміщення.

ОСОБА_7 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФО-П ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 11.06.2012 року по справі № 13-045/12 залишити без змін.

Матеріали справи № 13-045/12 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Тищенко О.В.

Судді Чорна Л.В.

ОСОБА_1