ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"25" червня 2012 р.Справа № 5023/2073/12 вх. № 2073/12

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

за участю позивача - ОСОБА_1 (протокол № 16-03 від 16 березня 2012 року)

відповідача - ОСОБА_2 (за дов. № б/н від 25 травня 2012 року)

розглянувши матеріали справи за позовом ТОВ "ТД Пересічанський МЕЗ", м. Харків

до ТОВ ВКФ "Таір", м. Харків

про стягнення 69,807,78 гривень

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Пересічанський МЕЗ", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Таір" (надалі - Відповідач) суми заборгованості у розмірі 69807,78 гривень, у тому числі, 62258,00 гривень суми основного боргу, 7549,78 гривень штрафних санкцій, яка виникла внаслідок неналежного виконання Відповідачем своїх зобов'язань відповідно до договору постачання товару №241111/3-П, укладеного між сторонами 24 листопада 2011 року. Судовий збір в розмірі 1641,00 гривні просив суд покласти на Відповідача. Крім того, Позивач надав до суду клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, в якому просив суд накласти арешт на кошти на всі рахунки, належні Відповідачеві.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10 травня 2012 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі порушено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05 червня 2012 року.

В судовому засіданні 05 червня 2012 року було оголошено перерву до 14 червня 2012 року.

В судовому засіданні 14 червня 2012 року було оголошено перерву до 25 червня 2012 року.

25 червня 2012 року представник Відповідача надав додаткові документи в обгрунтування своєї правової позиції по справі, які судом досліджені та долучені до матеріалів справи. Також представник Відповідача надав письмові пояснення по справі, в яких вказав, що передбачене спірним договором поставки письмове повідомлення на вивезення 61,34 тн соняшнику від Позивача на адресу Відповідача не надходило.

Представник Позивача у відкритому судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник Відповідача у відкритому судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Зазначав про їх необгрунтованість, вважаючи їх такими, що не підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем до позовної заяви було додано клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, в якому останній просив суд вжити заходи до забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти на всіх рахунках Відповідача у сумі 69807,78 гривень.

Представник Позивача у відкритому судовому засіданні підтримав заявлене клопотання та просив суд задовольнити його.

Представник Відповідача у відкритому судовому засіданні проти даного клопотання заперечував.

Суд, розглянувши клопотання Позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, а саме, шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунках Відповідача, вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/2776 від 12 грудня 2006 року „Про деякі питання практики забезпечення позову та Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про вжиття заходів до забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові кошти, цінні папери тощо), яке є у Відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

В даному разі Позивачем не подано доказів того, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Відсутні такі докази й в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що клопотання Позивача про вжиття заходів до забезпечення позову є необґрунтованим, а тому, суд не вбачає правових підстав для його задоволення.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з наступного.

24 листопада 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Торговий дім "Пересічанський МЕЗ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Таір" було укладено договір постачання товару № 241111/3-П. Даний договір було підписано повноважними представниками з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідноі до п.1.1. даного договору Відповідач зобов'язувався поставити та передати товар у власність Позивача, а Позивач, в свою чергу, зобов'язувався прийняти та своєчасно оплатити товар (соняшник урожаю 2011 року) в порядку та на умовах зазначеного договору.

Відповідно до п.3.3 спірного договору поставка товару повинна була бути здійснена в строк не пізніше 31 грудня 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач здійснив передплату товара на загальну суму 1332000,00 гривень, що підтверджується копіями виписок з реєстру банківських платежів ПХФ ПуАО "АКБ "БАЗИС" та ПАТ "Креді ОСОБА_3" (а.с. 25), а саме:

- 28 листопада 2011 року на суму 590000,00 гривень;

- 01 грудня 2011 року на суму 242000,00 гривень;

- 08 грудня 2011 року на суму 250000,00 гривень;

- 09 грудня 2011 року на суму 250000,00 гривень.

Пунктом 3.5. договору сторони передбачили, що покупець (Позивач) зобов`язаний за свій рахунок організувати перевозку товару, а постачальник (Відповідач) зобов`язаний за свій рахунок завантажити товар на транспортний засіб на місці поставки. Завантаження товару здійснюється за фактом надання покупцем письмового повідомлення, завіреного оригінальним підписом та печаткою покупця з зазначенням переліку транспортних засобів, державних номерів та ПІБ водіїв, які будуть здійснювати перевезення завантаженого товару на адресу покупця.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що Відповідач здійснив постачання товару на загальну суму 1253042,00 гривень, що підтверджується наступними видатковими накладними (а.с. 18-22):

- № РН 0000037 від 22 грудня 2011 року на суму 210752,00 гривень;

- № РН 0000039 від 26 грудня 2011 року на суму 293928,00 гривень;

- № РН 0000043 від 27 грудня 2011 року на суму 281052,00 гривень;

- № РН 0000044 від 28 грудня 2011 року на суму 287046,00 гривень;

- № РН 0000045 від 29 грудня 2011 року на суму 180264,00 гривень.

Таким чином, Позивач просив суд стягнути з Відповідача суму заборгованості у розмірі 69807,78 гривень, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім своїх зобов'язань за спірним договором.

Такі дії Відповідача, на думку Позивача, свідчать про порушення його прав та законних інтересів, що і стало підставою для звернення останнього до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України та ст.509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

До того ж, ч.2 ст.193 Господарського кодексу України встановлює те, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як вже зазначалось, пунктом 3.5. договору сторони передбачили, що покупець (Позивач) зобов`язаний за свій рахунок організувати перевозку товару, а постачальник (Відповідач) зобов`язаний за свій рахунок завантажити товар на транспортний засіб на місці поставки. Завантаження товару здійснюється за фактом надання покупцем письмового повідомлення, завіреного оригінальним підписом та печаткою покупця з зазначенням переліку транспортних засобів, державних номерів та ПІБ водіїв, які будуть здійснювати перевезення завантаженого товару на адресу покупця.

В порушення умов договору, Позивачем не виконано вимоги пункту 3.5. та не надано письмового повідомлення, завіреного його оригінальним підписом та печаткою з зазначенням переліку транспортних засобів, державних номерів та ПІБ водіїв, які будуть здійснювати перевезення завантаженого товару на його адресу та не надано суду доказів того, що ним було виконано всі вимоги передбачені договором.

Відповідно до ст.55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи, що відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно вимогам закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що Позивачем не доведено суду, що порушення умов договору сталося з вини Відповідача, суд вважає позовні вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача 69807,78 гривень заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім своїх зобов'язань відповідно до спірного договору, неправомірними та необґрунтованими, такими, що не доведені Позивачем, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо нарахування штрафних санкцій Позивачем та вимоги щодо їх стягнення з Відповідача, суд відмовляє в їх задоволенні, оскільки позовні вимоги в частині стягнення основного боргу не було доведено Позивачем, а тому не вбачається й підстав для стягнення відповідних штрафних санкцій.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої, справу було доведено до суду, керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на Позивача.

На підставі вищевикладеного та ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.11, 509, 525, 526, 629, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 198 Господарського кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 4, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання Позивача про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити.

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 27 червня 2012 року.

Суддя Аріт К.В.